УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 505/454/26

№ 1-кп/505/603/2026

20 квітня 2026 року м. Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області в складі колегії суддів:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ,

педагога ОСОБА_11

представника служби у справах дітей Подільської міської ради ОСОБА_12

представника ювенальної превенції Подільського РУП ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Подільськ в режимі відео конференції у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000469 від 14 серпня 2025 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.304, ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, та неповнолітнього ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.2 ст.113 КК України,

клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_14 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Поділськ Одеської області, з неповною середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.2 ст.113 КК України,

в с т а н о в и в:

В провадженні Подільського міськрайонного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження, внесене 14 серпня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000469.

У даному кримінальному провадженні 25 серпня 2025 року слідчим суддею Пересипського районного суду м. Одеси до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 21 жовтня 2025 року, без визначення розміру застави, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів.

Ухвалою Подільського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2026 року обвинуваченому ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 23 квітня 2026 року.

13 квітня 2026 року до суду надійшло клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_14 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення застави.

В підготовчому судовому засіданні прокурор Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 підтримала клопотання, з підстав, зазначених у ньому, зокрема зазначила, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів; незаконного впливу на свідків; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення. Зазначила, що термін дії раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому закінчується 23 квітня 2026 року, а тому просила суд задовольнити клопотання.

Захисник ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Просила суд врахувати особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, раніше не судимий, позитивно характеризується за місце проживання, щиро розкаявся у скоєному, сприяв розкриттю злочину та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його законний представник ОСОБА_10 підтримали позицію захисника, остання зазначила, що син усвідомив свої помилки, щиро розкаявся, а тому просила застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Представник служби у справах дітей Подільської міської ради ОСОБА_12 та педагог ОСОБА_11 заперечували проти задоволення клопотання прокурора та просили застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Представник ювенальної превенції Подільського РУП ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 підтримав клопотання прокурора, просив його задовольнити.

Колегія суддів заслухавши клопотання прокурора, думку учасників, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В своєму рішенні «Хайрудінов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбулося за умов, установлених у пункті 1 статті 5 Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як наголошував Європейський суд з прав людини, національні судові органи передусім повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

У кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до п. 79 рішення в справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Зі змісту пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечепорук і Йонкало проти України», вбачається, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які могли б переконати стороннього об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, можливо вчинила злочин.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Вирішуючи питання щодо необхідності продовження застосованого відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, серед іншого, оцінює та враховує наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах судового провадження, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на вчинення з метою ослаблення держави підпалів, спрямованих на зруйнування та пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, вчинене в умовах воєнного стану та в період збройного конфлікту, за попередньою змовою групою осіб.

Санкція ч.2 ст.113 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, що за ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КК України відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ст. 113 КК України настає з чотирнадцяти років.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

З огляду на викладене та зважаючи на обставини даного кримінального провадження, в тому числі, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, в умовах воєнного стану, за яке передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі, дані про особу обвинуваченого, на думку суду дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі»).

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінального правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може ухилитися від суду, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

За таких обставин, суд вважає, що існує ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки на даний час судом докази у кримінальному провадженні не досліджені. Суд також вважає, що в даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи обізнаним про місце знаходження свідків, знаходячись на волі, зможе незаконно впливати на них як безпосередньо так і опосередковано, зокрема, шляхом залякування, підкупу, шантажу, погроз. З огляду на те, що допит свідків в судовому засіданні є важливою стадією судового розгляду, оскільки суд оцінює лише покази, які були сприйняті ним безпосередньо або отримані в порядку ст.225 КПК, тому необхідно забезпечити відсутність негативного впливу на цих осіб. Відтак, існує ризик визначений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягає у можливості незаконного впливу ОСОБА_7 на свідків.

Також, ОСОБА_7 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином шляхом невиконання або неналежного виконання обов`язків покладених на нього, як на обвинуваченого у кримінальному провадженні в разі обрання йому більш м`якого виду запобіжного заходу. Відтак, існує ризик визначений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд також вважає, що в даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, з огляду на фактичні обставини справи, інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК.

Виходячи з того, що право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст. 197 КПК України, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 спливає, враховуючи наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, особи обвинуваченого, а також обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, що дає підстави зробити обґрунтоване припущення, що обвинувачений може ухилятись від явки до суду, перешкоджати розгляду кримінального провадження іншим шляхом, незаконно впливати на потерпілих та свідків, та те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, а тому враховуючи справжні інтереси суспільства, суд вважає за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час розгляду кримінального провадження в суді.

Із урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкості злочину, яке йому інкримінується та інших обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, передбачених ст. ст. 176-178, 183, 193-194, 196 КПК України, оскільки вище указане в своїй сукупності, вказує, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , не зменшились та не перестали існувати, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, не зможе запобігти вище зазначеним ризикам.

Продовжуючи строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд виходить із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Оцінюючи всі встановлені під час розгляду клопотання обставини даного кримінального провадження, особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що посилання сторони захисту на дані про особу обвинуваченого не зменшують заявлених і доведених ризиків у кримінальному провадженні, а тому приходить до висновку, що інша міра запобіжного заходу не здатна забезпечити належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , а стороною захисту не надано доказів, які свідчать, що з`явились нові обставини для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого. З огляду на викладене доводи сторони захисту щодо можливості застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту є необґрунтованими, а відтак і не можуть бути задоволені судом.

Зважаючи на те, що заявлені ризики, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшилися та вони виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, суд вважає, що слід продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 , адже лише такий найсуворіший запобіжний захід на даний час зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Разом із цим, суд також враховує правову позицію Європейського суду, яка сформульована, зокрема, у п.80 рішення у справі "Марченко проти України" про те, що при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

За приписами ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КК України.

Отже, з врахуванням вище наведених обставин, особливості інкримінованого особливо тяжкого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, колегія суддів при продовженні запобіжного заходу вважає за доцільне не визначати розмір застави обвинуваченому ОСОБА_7 .

Для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який надасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів.

Керуючись ст. 176-178, 183, 197, 199, 314, 315, 369, 372, ч. 2 ст. 376 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_14 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, у кримінальному провадженні, внесеного 14 серпня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000469, задовольнити.

Строк тримання під вартою неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.2 ст.113 КК України, продовжити на 60 (шістдесят) днів, тобто до 18 червня 2026 року включно.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка тримається під вартою з моменту вручення копії ухвали.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику, а також направити уповноваженій службовій особі в місця тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді ОСОБА_15

ОСОБА_3