Справа № 169/231/24 Провадження №11-кп/802/93/26 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000648 від 28.07.2022 року, за апеляційними скаргами першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 на вирок Турійського районного суду Волинської області від 15 квітня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Арарат, Араратського району, Вірменія, громадянина України, освіта повна середня, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.162 та ч.1 ст.129 КК України і призначено йому покарання:

- за ч.1 ст.129 КК України у виді арешту строком на 6 місяців;

- за ч.2 ст.162 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Початок відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з 12.01.2024 року, з моменту затримання.

Відповідно до ст.72 КК України, зараховано в строк відбування покарання термін перебування під домашнім арештом, починаючи з 04.08.2022 року по 12.08.2022 року, включно.

Зараховано в строк відбування покарання термін перебування ОСОБА_8 на території Польщі на виконанням рішення про видачу його Україні з 24.05.2023 року по 11.01.2024 року.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу продовжено обраний раніше у виді - тримання під вартою, але не більше, як на 60 днів, до 14.06.2025 року, включно.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень моральної шкоди. В іншій частині відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди, витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 6043 (шість тисяч сорок три) гривні 53 копійки, а всього 11043 (одинадцять тисяч сорок три) гривні 53 копійки.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 , 28.07.2022 року, з метою незаконного проникнення до чужого житла для того щоб вияснити з громадянином ОСОБА_12 , неприязні відносини, з метою помсти останньому за перебування в психіатричній лікарні, зайшов на неогороджену територію подвір`я будинку АДРЕСА_2 , який на праві приватної власності належить громадянці ОСОБА_10 , де тимчасово проживав ОСОБА_12 та близько 12.00 години, дочекавшись коли потерпілий ОСОБА_12 відчинив вхідні двері даного будинку і почав виходити на подвір`я, швидко наблизився до останнього та застосував до ОСОБА_12 насильство, а саме наніс один удар металевою частиною від захисних ролетів по голові останнього, після чого, з метою подолати будь-який можливий супротив з боку ОСОБА_12 та можливість зачинити потерпілим вхідні двері та не впустити його всередину, заштовхав даним предметом ОСОБА_12 до кухні будинку, де останній, в результаті вказаних дій, втратив рівновагу та впав спиною на підлогу та наніс ще декілька ударів ногами по різним ділянкам тіла потерпілого та по черзі кинув по останньому двома 3-літровими банки консервованого компоту, які підняв з підлоги кухні, однак від яких ОСОБА_12 прикрився руками, в результаті чого вони розбились, таким чином незаконно проник всередину даного домоволодіння із застосуванням насильства, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді рани лобної ділянки зліва, гематоми потиличної ділянки волосистої частини голови зліва та правої кисті і лівого передпліччя, правого стегна, рани долонної поверхні великого пальця правої кисті, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та множинних саден в ділянці грудної залози та пупка, бокової поверхні живота зліва, поперекових ділянках справа та зліва і правої і лівої сідниць, в ділянках лівого коліна та лівої гомілки, підшкірних крововиливів правої вушної раковини по задній поверхні з переходом на праву завушну ділянку, правого та лівого плечей, синців правої поперекової ділянки та лівої гомілки, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Окрім цього ОСОБА_8 , 28.07.2022 року, близько 12.00 години, перебуваючи в кухні житлового будинку АДРЕСА_2 , куди попередньо, вказаного дня, незаконно проник із застосуванням насильства відносно ОСОБА_12 , на ґрунті особистих неприязних відносин до останнього, з метою помсти за перебування в психіатричній лікарні, усвідомлюючи характер та суспільну небезпеку своїх дій, взяв із підставки кухонний ніж з чорною ручкою, довжиною леза 20 см та словесно погрожуючи позбавити життя потерпілого, демонстративно приставив ніж тонкою частиною леза до грудної клітки ОСОБА_12 , в області серця, який, після завданих ОСОБА_8 попередньо тілесних ушкоджень, продовжував лежати на підлозі кухні будинку, при цьому продовжував погрожувати останньому фізичною розправою до тих пір, доки останній, побоюючись за своє життя та здоров`я і сприймаючи вказані погрози як реальні, не запропонував ОСОБА_8 грошову винагороду за відмову від втілення їх у життя. Тоді ОСОБА_8 приніс з спальної кімнати записник та продовжуючи словесно погрожувати ОСОБА_12 вбивством останнього, приставив ніж загостреною частиною леза до горла потерпілого та примусив написати у вказаному записнику декілька екземплярів тексту про неіснуючих борг ОСОБА_12 перед ним в розмірі 100000 доларів США та неправдиві обставини отримання даного дня потерпілим тілесних ушкоджень, частину з яких забрав собі, після чого припинив свої протиправні дії, спрямовані на погрозу вбивством ОСОБА_12 .

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачене ч.1 ст.129, ч.2 ст.162 КК України (том 4 а.с.128-134).

В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінальних правопорушень внаслідок м`якості.

Вказує на те, що на момент вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, санкція вказаної частити статті передбачала покарання у виді арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років. Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 при засудженні за ч.1 ст.129 КК України призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Однак, 28.03.2024 року набув чинності Закон України № 3342-ІХ від 23.08.2023 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», яким внесено зміни до Кримінального кодексу України, зокрема, ст.60 КК України та визначено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців. Також вказаним законом Кримінальний кодекс України доповнено ст.59-1 КК України, яка визначає новий вид покарання у виді пробаційного нагляду.

Відповідно до вказаного Закону на даний час санкція ч.1 ст.129 КК України передбачає покарання у виді пробаційного нагляду на строк до двох років або обмеження волі на той самий строк. Оскільки покарання у виді пробаційного нагляду є менш суворим покаранням, ніж покарання у виді арешту та обмеження волі, таким чином Закон України № 3342-ІХ від 23.08.2023 року поліпшує становище обвинуваченого.

Таким чином при призначенні покарання ОСОБА_8 місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме - ст.5, ч.1 ст.129 КК України, призначивши покарання, яке не може бути призначене саме цьому обвинуваченому, чим погіршив його становище.

Окрім цього згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 40 від 24.01.2024 року ОСОБА_8 в період вчинення інкримінованих йому протиправних дій виявляв ознаки емоційно-нестабільного розладу особистості в стані вираженої декомпенсації. За своїм психічним станом на час вчинення описаних в постанові про призначення експертизи правопорушень міг усвідомлювати свої дії, однак повною мірою не міг керувати ними. ОСОБА_8 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Звертає увагу на те, що в судовому рішенні відсутня будь-яка вказівка про врахування зазначеного психічного стану обвинуваченого при призначенні йому покарання, а також про доцільність застосування чи відмову в застосуванні до нього примусових заходів медичного характеру.

В той же час вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим у стані обмеженої осудності слід визнати обставиною, яка пом`якшує покарання.

Крім того суд першої інстанції неправильно визначив ОСОБА_8 початок строку відбування покарання за даним вироком, зробивши посилання на необхідність рахувати початок строку відбування покарання з 12.01.2024 року, з моменту затримання. У даному кримінальному провадженні ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.01.2024 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з 12.01.2024 року, який неодноразово продовжено під час судового розгляду і продовжено оскаржуваним вироком від 15.04.2025 року до набрання останнім законної сили. Отже строк відбування покарання за даним вироком ОСОБА_8 необхідно рахувати з моменту приведення цього вироку до виконання. Водночас на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання ОСОБА_8 необхідно зарахувати строк тримання під вартою, а саме з 12.01.2024 року по день набрання вироком законної сили.

Також Турійським районним судом Волинської області не у відповідності з вимогами КПК України та без зазначення правових підстав ухвалено рішення про зарахування в строк відбування покарання термін перебування ОСОБА_8 на території Польщі на виконання рішення про видачу його Україні з 24.05.2023 року по 11.01.2024 року. Вказаний судом у оскаржуваному вироку вид періоду, який зараховано в строк відбування покарання обвинуваченому, не передбачений КПК України.

А тому ОСОБА_8 на підставі ст.577 КПК України необхідно зарахувати в строк відбування покарання період його перебування під вартою на території Республіки Польщі та час його етапування до моменту екстрадиції з 24.05.2023 року по 11.01.2024 року.

Просить вирок Турійського районного суду Волинської області від 15.04.2025 року відносно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.2 ст.162 КК України, та призначити покарання:

за ч.1 ст.129 КК України - у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік;

На підставі ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробацїї;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

за ч.2 ст.162 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст.94 КК України застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В мотивувальній частині вироку як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.2 ст.162 КК України, вказати «вчинення кримінальних правопорушень в стані обмеженої осудності».

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.

У строк покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення - тримання під вартою - з 12.01.2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

На підставі ст.577 КПК України зарахувати ОСОБА_8 до загального строку відбування покарання час його тримання під вартою на території Республіки Польща та час його етапування - з 24.05.2023 року по 11.01.2024 року.

В решті вирок Турійського районного суду Волинської області від 15.04.2025 року відносно ОСОБА_8 залишити без зміни (том 4 а.с.153-162).

Обвинувачений в поданій апеляційній скарзі вказує на те, що події які відбулися були спровоковані діями колишньої співмешканки, яка одночасно мала двох чоловіків (його та ОСОБА_12 ). З ОСОБА_12 у нього раніше був конфлікт, після чого останній помістив його до психіатричної лікарні на лікування. Після того як він вернувся із лікарні мав намір помститися потерпілому за його дії, йому запропонували написати заяву в Державне бюро розслудвань, однак результату не було.

Щодо подій того дня вказує на те, що він приїхав до будинку ОСОБА_10 , двері були зачинені, він зачекав поки вийде ОСОБА_12 на вулицю курити. Коли потерпілий вийшов на вулицю він запитав у нього мету відправлення його до лікарні, на що той нічого не відповів, а лише посміхався. Вони стали битися після чого ОСОБА_12 дійстав із багажника автомобіля газовий балончик та бризгнув йому в очі, окрім цього взяв метрову жилізяку і хотів його вбити, поламав йому руку та вдарив по нозі, після чого він поїхав.

Вказує на те, що він частково визнає свою вину, не заходив на чужу територію, оскільки його речі досі знаходяться в даному будинку, так як декілька місяців тому у нього із ОСОБА_10 були близькі стосунки.

Просить врахувати його стан здоров`я при призначенні покарання, оскільки перебуваючи у місцях позбавлення волі він не зможе довго прожити. Просить призначити йому покарання з іспитовим строком (том 4 а.с.151).

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає ухвалений вирок незаконним і необґрунтованим та таким, що підлягає до скасування.

Вказує на те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки поясненням самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який послідовно стверджував про відсутність умислу на проникнення в житло сторонньої особи та про те, що вважав себе фактичним користувачем житла, де він проживав раніше з ОСОБА_10 . Суд не врахував факт тривалого спільного проживання та наявність особистих речей обвинуваченого у вказаному будинку.

Окрім цього вказує на те, що застосування насильства, про яке йдеться у матеріалах справи, було направлене не на подолання перешкоди з боку власника чи мешканця житла, а виникло внаслідок раптового конфлікту. ОСОБА_10 на момент подій взагалі була відсутня, що виключає саму можливість спрямування насильства на подолання її волі як власника. Потерпілий ОСОБА_13 не був власником чи орендарем житла, а тимчасово в ньому перебував.

Крім того вважає за необхідне врахувати, що потерпіла ОСОБА_14 довготривало проживаючи з обвинуваченим, не повідомляла ОСОБА_8 про заборону входити до будинку, жодних попереджень або юридичних підстав для усунення його з володіння не зафіксовано.

Таким чином у діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення за ч.2 ст.162 КК України, що має наслідком скасування вироку в цій частині та закриття провадження з реабілітаційних підстав.

Щодо обвинувачення за ч.1 ст.129 КК України то вважає, що погроза вбивством має місце лише тоді, коли вона сприймається потерпілим як реальна. Суд не врахував, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 мав місце конфлікт у межах якого обидві сторони провокували один одного. Крім того об`єктивна загроза життю ОСОБА_12 не була підтверджена ні експертизами, ні наявністю предметів, які б засвідчували реальний намір обвинуваченого позбавити його життя. Самі дії потерпілого (відсутність повідомлення поліції до прибуття в лікарню) свідчать про інший характер ситуації.

Для притягнення за ч.1 ст.129 КК України має бути доведений умисел саме на залякування смертю. У ситуації з ОСОБА_8 , з урахуванням його психоемоційного стану та конфліктної історії з потерпілим, мова швидше йде про реакцію на психологічний тиск та конфлікт, а не про чітко спрямовану злочинну волю на залякування. Вважає, що поведінка ОСОБА_15 не містила конкретних дій, що б вказували на готовність негайно реалізувати погрозу.

Судом першої інстанції проігноровано наявність тяжких передумов конфлікту, зокрема попереднього госпіталізування ОСОБА_8 до психіатричної лікарні за участю потерпілої. Це підтверджує, що дії обвинуваченого не мали на меті вчинення злочину, а були емоційною реакцією.

З огляду на викладене дії ОСОБА_8 не містять у собі складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, і це дає підстави для скасування обвинувального вироку в цій частині та закриття провадження.

Щодо визначення міри покарання, то вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання у вигляді позбавлення волі, не врахував те, що ОСОБА_8 є особою похилого віку, яка раніше не судима, має стабільне місце проживання, не перебуває на обліку у правоохоронних органах, не зловживає алкоголем або наркотиками. Його участь у події не супроводжувалась ні завданням тяжких тілесних ушкоджень, ні використанням зброї або іншого засобу підвищеної суспільної небезпеки. Крім того факт того, що обвинувачений не визнав вину, не може розцінюватися як обставина, що унеможливлює врахування інших пом`якшуючих чинників. Таким чином призначене покарання є явно неспівмірним особі обвинуваченого і не відповідає принципу справедливості, закріпленому в ст.65 КК України.

Щодо цивільного позову, то вважає що судом зовсім не враховано похилий вік обвинуваченого, а моральна шкода визначна у необґрунтовано завищеному розмірі, щодо витрат на доїзд до суду потерпілими особами вважає, що вони не підтвердженні належними та допустимим доказати.

Просить ухвалити рішення, яким вирок Турійського районного суду Волинської області від 15.04.2025 року відносно ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження відносно останнього закрити (том 4 а.с.142-144).

В судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_12 , хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від нього на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого ОСОБА_12 . Його неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку прокурора, яка свою апеляційну скаргу підтримала, просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту; обвинуваченого та його захисника, які заперечили доводи апеляційної скарги прокурора, просили задовольнити їх апеляції; потерпілу, яка апеляційну скаргу прокурора підтримала та просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні обвинувального вироку в даному кримінальному провадженні дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України, за наведених у вироку обставин, підтверджуються письмовими доказами, які судом першої інстанції належним чином досліджено та детально викладено у вироку.

Також матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та надав їм у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

За змістом положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, є обґрунтованими та належним чином мотивованими сукупністю досліджених доказів.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Зокрема свої висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України, за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Взяті показання свідків належним чином обґрунтовані, оскільки є послідовними та узгоджуються між собою та в своїй сукупності повно відтворюють картину події. До показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 суд першої інстанції віднісся критично, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Також висновки про винуватість обвинуваченого суд обґрунтував даними, що містяться у письмових доказах, а саме:

- протоколом прийняття заяви ОСОБА_12 про кримінальне правопорушення від 28.07.2022 року (том 2 а.с.225);

- протоколом прийняття заяви ОСОБА_12 про кримінальне правопорушення від 01.08.2022 року (том 2 а.с.226);

- протоколом прийняття заяви ОСОБА_12 про кримінальне правопорушення від 04.08.2022 року (том 2 а.с.227);

- протоколом прийняття заяви ОСОБА_10 про кримінальне правопорушення від 04.08.2022 року (том 2 а.с.228);

- протоколом огляду місця події від 28.07.2022 року з фототаблицею до нього (том 2 а.с.230-252);

- протоколом огляду місця події від 30.07.2022 року з фототаблицею до нього (том 3 а.с.2-7);

- протоколом огляду речей від 29.07.2022 року з ілюстрованою таблицею (том 3 а.с.9-13);

- протоколом огляду речей від 17.02.2024 року з ілюстрованою таблицею (том 3 а.с.15-24);

- висновком судово-медичної експертизи № 132 від 02.08.2022 року щодо потерпілого ОСОБА_12 (том 3 а.с.40-43);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 29.07.2022 року (том 3 а.с.44-48);

- протоколом огляду речей від 31.07.2022 року з ілюстрованою таблицею до нього (том 3 а.с.62-82).

Щодо доводів обвинуваченого та його захисника про те, що судом першої інстанції належним чином не надано оцінки поясненням самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який послідовно стверджував про відсутність умислу на проникнення в житло сторонньої особи та про те, що вважав себе фактичним користувачем даного житла, оскільки він раніше спільно проживав з ОСОБА_10 , то колегія суддів такі твердження вважає необгрунтованими.

У відповідь на вказане колегія суддів звертає увагу на сам склад і правову природу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України.

Так, безпосереднім об`єктом цього злочину є право людини на недоторканість житла та іншого володіння. Його предметом може бути житло або інше володіння особи. Потерпілим від цього злочину може бути тільки фізична особа громадянин України, особа без громадянства або іноземець. З об`єктивної сторони порушення недоторканості житла може бути вчинене у формі: незаконного проникнення до житла чи іншого володіння особи; незаконного проведення в них огляду чи обшуку; незаконного виселення; інших дій, що порушують недоторканість житла громадян. Суб`єкт злочину за ст.162 КК України загальний, а суб`єктивна сторона характеризується лише прямим умислом, винний усвідомлює, що порушує недоторканість житла громадян шляхом вчиненння вказани вище дій, і бажає їх вчинити. Кваліфікуючою ознаком цього злочину може бути застосування насильства чи погроза його застосування. При цьому під поняттям «насильство» охоплюється будь-яке фізичне насильство заподіяне в процесі порушення недоторканості житла.

Колегія суддів зауважує, що події відбувались в домоволодінні власником якого є ОСОБА_10 і яка між іншого пояснювала, що відносини з обвинуваченим у неї були припинені ще більше як за рік до даної події, вони не проживали разом, у неї вже були відносини з іншим чоловіком, ОСОБА_8 свої речі відразу після розірвання стосунків забрав із будинку, тим більше у нього ніколи не було ключів від даного будинку, вона йому дозволу на вхід в своє домогосподарство після розірвання стосунків не надавала.

Оцінюючи обставини справи в своїй сукупності колегія суддів вважає, що в діях обвинуваченого склад злочину за ч.2 ст.162 КК України наявний, а його кваліфікуюча ознака «погроза застосування насильства та погроза вбивством відносно потерпілого» знайшли своє підтвердження не тільки в поясненнях потерпілого ОСОБА_12 , а також в письмових доказах.

Що стосується доводів сторони захисту про відсутність жодних прямих доказів реальної погрози вбивством, то вони є необґрунтованими і цим доводам була надана належна правова оцінка судом першої інстанції при ухваленні обвинуваченого вироку.

Зокрема зазначено, що з об`єктивної сторони злочин за ч.1 ст.129 КК України передбачає погрозу вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. Погроза вбивством передбачає залякування (усне, письмове, жестами, через демонстрацію зброї чи інших небезпечних для життя предметів тощо) іншої особи, котра сприймає таких психічний вплив як реальний і конкретний, такий що може будь-якої миті чи в недалекому майбутньому бути реалізованим.

Тобто, для остаточної оцінки реальності погрози потрібно встановити, що потерпілий або присутні при цьому особи мали усі необхідні підстави побоюватися того, що вона буде здійснена. При цьому слід враховувати ступінь сприйняття потерпілим, спосіб, характер, місце, час, обстановку та інтенсивність її висловлення, характер попередніх взаємовідносин між винним і потерпілим тощо. Злочин вважається закінченим з моменту сприйняття погрози потерпілим.

Обвинувачений під час судового засідання провину свою не визнав, але пояснював, що був розлючений на потерпілого ОСОБА_12 і хотів йому помститись. З огляду на ті тілесні ушкодження, які отримав потерпілий, суд прийшов до висновку, що потерпілий реально сприймав загрозу для свого життя від дій обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що протоколом огляду речей від 31.07.2022 року з ілюстрованою таблицею до нього, відповідно до якого предметом огляду був телефон марки «Xiaomi Redmi Note 8T» зі встановленим додатком «Вайбер», встановлено, що у вказаному додатку наявна переписка між абонентами, один підписаний як «АШОТ (БАЗАР)» від якого на номер ОСОБА_10 надходили повідомлення в яких містяться залякування, непристойні висловлювання в бік ОСОБА_10 та членів її родини.

Береться до уваги і той факт, що згідно відповіді Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 23.07.2024 року, наданої ОСОБА_10 , упродовж 2022 року в ІКС ІПНП «Єдиний облік» зареєстровані зверення ОСОБА_10 , а також її чоловіка ОСОБА_22 щодо протиправних дій ОСОБА_8 (том 1 а.с.216-217).

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_8 та його захисника про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки усі висновки суду, викладені у вироку, належним чином мотивовані та ґрунтуються на матеріалах і відповідають фактичним обставинам справи. На думку апеляційного суду така їх позиція свідчить про єдину мету обвинуваченого ухилення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Логічний аналіз вищевикладеної ч.1 ст.94 КПК України дає підстави дійти висновку про те, що оцінка доказів судом здійснюється за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому, сукупність зібраних доказів оцінюється з точки зору достатності та взаємозв`язку, необхідних для прийняття відповідного процесуального, в даному випадку, судового рішення.

Внутрішнє переконання це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку та готовий до практичних дій у відповідності з отриманими знаннями. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

В цьому контексті колегія суддів керується правовою позицією, викладеною в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к (провадження №51-597км17), відповідно до якої поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Суд першої інстанції навів у вироку підстави з яких він відхилив доводи обвинуваченого та його захисника з посиланням на докази, здобуті органами досудового слідства у порядок і спосіб, визначений чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінальних правопорушень.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку та постановлення нового виправдувального, як про це зазначав в апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, доходить переконання про те, що висунута стороною обвинувачення версія подій знайшла своє підтвердження у ході судового розгляду кримінального провадження, сукупності зібраних по справі доказів достатньо для стійкого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України.При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів проаналізував з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

А тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відсутність доказів, які підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України, є необґрунтованими.

Щодо призначеного обвинуваченому покарання, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, всі обставини справи, його відношення до вчиненого, дані про його особу, який раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, позицію прокурора та потерпілої ОСОБА_10 . Враховано, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої сторони щодо міри призначеного покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої сторони щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Вказаним обставинам суд першої інстанції надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції інкримінованих йому кримінальних правопорушень, із застосувань положень ст.70 КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Окрім цього ОСОБА_8 та його захисник ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час розгляду справи апеляційним судом, не надано жодних медичних документів, які підтверджували б неможливість відбувати обвинуваченим реальну міру покарання.

Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про те, що місцевим судом необґрунтовано не віднесено до обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.2 ст.162 КК України - «вчинення кримінальних правопорушень в стані обмеженої осудності».

Відповідно до ст.20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно п.2 ч.4 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом; початок строку відбування покарання; рішення про застосування примусового лікування чи примусових заходів медичного характеру щодо обмежено осудного обвинуваченого у разі їх застосування; рішення про цивільний позов; рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили .

Згідно роз`яснень викладених у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», враховуючи норми ст.20 КК України, визнати правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановляють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

З огляду на те, що надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких саме і є критерієм обмеженої осудності (ч.1 ст.20, ч.2 ст.94 КК України), судам слід враховувати, що до осіб, визнаних обмежено осудними, у разі потреби може застосовуватися лише цей вид примусових заходів медичного характеру. Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду (п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2005 року).

Згідно висновку судового - психіатричного експерта №40 від 24.01.2024 ОСОБА_8 на час вчинення інкримінованих йому протиправних дій виявляв ознаки емоційно-нестабільного розладу особистості в стані вираженої декомпенсації, за своїм психічним станом на час вчинення описаних у постанові про призначення експертизи правопорушень міг усвідомлювати свої дії, однак повною мірою не міг керувати ними. ОСОБА_8 потребує застосування примусових щаходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку (том 2 а.с.8-12).

Апеляційний суд вважає за необхідне врахувати обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме вчинення кримінальних правопорушень в стані обмеженої осудності.

Також, зважаючи на те, що під час вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України обвинувачений може усвідомлювати значення своїх дій, але повною мірою не здатен керувати ними до останнього слід застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Апеляційний суд вважає слушними доводи прокурора в частині невірного призначення ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.129 КК України саме у виді арешту.

Відповідно до вимог ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. А згідно з ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Однак, 28.03.2024 року набув чинності Закон України № 3342-ІХ від 23.08.2023 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», яким внесено зміни до Кримінального кодексу України, зокрема, ст.60 КК України та визначено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців. Цим же законом у ст.ст.51, 52, 59-1 КК України введено інший основний вид покарання - пробаційний нагляд.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_8 не є військовослужбовцем, тому він не є суб`єктом, якому може бути призначено покарання у виді арешту, таке покарання суперечитиме вимогам ст.60 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що пробаційний нагляд як основний вид покарання м`якший за арешт, він не пов`язаний з обмеженням свободи особи.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до переконання про пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_23 покарання за ч.1 ст.129 КК України і визначення йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік з покладенням відповідних обов`язків.

Покарання, визначене за ч.2 ст.162 КК України, на думку колегії суддів слід вважати правильно призначеним з огляду на встановлені обставини справи та дані, які характеризують обвинуваченого.

Окрім цього, відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається початок строку відбування покарання.

Відповідно до положень ст.533 КПК України вирок суду, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Статтею 535 КПК України визначено, що судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено КПК України, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

А тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що строк відбування покарання ОСОБА_8 слід рахувати з моменту приведення вироку до виконання, підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

У даному кримінальному провадженні ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.01.2024 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з 12.01.2024 року, який неодноразово продовжено під час судового розгляду і продовжено оскаржуваним вироком від 15.04.2025 року до набрання останнім законної сили, але не більше як на 60 днів. Отже строк відбування покарання за даним вироком ОСОБА_8 необхідно рахувати з моменту приведення цього вироку до виконання. Водночас на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання ОСОБА_8 необхідно зарахувати строк тримання під вартою, а саме з 12.01.2024 року по день набрання вироком законної сили.

Також Турійським районним судом Волинської області не у відповідності з вимогами КПК України та без зазначення правових підстав ухвалено рішення про зарахування в строк відбування покарання термін перебування ОСОБА_8 на території Польщі на виконання рішення про видачу його Україні з 24.05.2023 року по 11.01.2024 року. Вказаний судом у оскаржуваному вироку вид періоду, який зараховано в строк відбування покарання обвинуваченому, не передбачений КПК України.

А тому ОСОБА_8 на підставі ст.577 КПК України необхідно зарахувати в строк відбування покарання період його перебування під вартою на території Республіки Польщі та час його етапування до моменту екстрадиції з 24.05.2023 року по 11.01.2024 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що стягнута оскаржуваним вироком сума відшкодування моральної шкоди визначна у необґрунтовано завищеному розмірі, без врахування похилого віку обвинуваченого, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Приписами ч.2 ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Положеннями ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч.2 цієї статті.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення місцевий суд, задовольняючи частково позовні вимоги потерпілих, виходив з того, що ОСОБА_10 та ОСОБА_12 внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 завдано емоційних та душевних страждань, та визначив розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_12 , в розмірі 25000 гривень, а на користь потерпілої ОСОБА_10 - 5000 гривень.

Слід зазначити, що у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий ОСОБА_12 зазнав як фізичних біль, так і душевних страждань.

Щодо задовлення цивільного позову в частині витрат пов`язаних з проїздом до зали судового засідання потерпілої та наданням доказів, то вони підставно задоволені місцевим судом, оскільки підтвердженні письмовими доказами (квитанціями про оплату).

Апеляційний суд, враховуючи обставини справи, характер правопорушень, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань, вважає, що стягнена з обвинуваченого грошова сума буде достатньою сатисфакцією отриманих потерпілими моральних страждань. При цьому, слід зазначити, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ВС від 05.12.2022 року в справі № 214/7462/20).

При цьому суд першої інстанції зважив на положення ст.ст.127-128 КПК України, п.2 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України згідно яких суд при вирішенні питання про розмір шкоди має керуватися не платоспроможністю винуватця, а ступенем страждань потерпілих та розміром, понесених ним матеріальних втрат.

Відтак цивільний позов у даному кримінальному провадженні вирішений судом першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального та матеріального цивільного закону. При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином цивільний позов судом першої інстанції був розглянутий з дотриманням вимог ст.ст.128, 129 КПК України, ст.1167 ЦК України, а тому підстав для зміни судового рішення в цій частині, апеляційний суд не вбачає.

Інші доводи апеляційних скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи наведене апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового вироку. Апеляційні скарги обвинуваченого та в його інтересах захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 409, 615 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Турійського районного суду Волинської області від 15 квітня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.1 ст.129 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання:

за ч.1 ст.129 КК України - у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік;

На підставі ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробацїї;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

за ч.2 ст.162 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст.94 КК України застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В мотивувальній частині вироку як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.2 ст.162 КК України, вказати «вчинення кримінальних правопорушень в стані обмеженої осудності».

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.

У строк покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення - тримання під вартою - з 12 січня 2024 року по 05 березня 2026 року включно, з розрахунку день за день.

На підставі ст.577 КПК України зарахувати ОСОБА_8 до загального строку відбування покарання час його тримання під вартою на території Республіки Польща та час його етапування - з 24 травня 2023 року по 11 січня 2024 року.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий:

Судді: