УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 636/1909/20

провадження № 51-1327 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського районного суду

м. Харкова від 21 червня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від

13 листопада 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 40 000 грн матеріальної шкоди, 500 000 грн моральної шкоди та 10 000 грн витрат на правову допомогу.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з дня фактичного затримання ОСОБА_5 - 07 березня 2020 року, зараховано у строк призначеного покарання термін його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 задоволено частково, вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року змінено, пом`якшено

ОСОБА_5 призначене покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до

7 років позбавлення волі.

В решті вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 07 березня 2020 року, близько 22 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля під`їзду № 2 буд. АДРЕСА_1 , зустрів раніше знайому йому неповнолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ними стався конфлікт, у ході якого у

ОСОБА_5 раптово виник злочинний умисел, спрямований на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 . Реалізуючи свій намір, діючи умисно, ОСОБА_5 , дістав з кишені свого одягу складний ніж, узяв його в праву руку, розклав та наніс ним один удар в область шиї потерпілої.

Від отриманого удару ОСОБА_6 впала на спину. Бажаючи доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_5 обійшов потерпілу зі сторони голови та наніс їй чотири удари ножем в тім`яно-потиличну область голови, в область шиї зліва, в область лівої вушної раковини та в область лівого ока, тобто в

життєво-важливі органи, заподіявши тим самим тяжкі тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я, однак з причин, які не залежали від його волі, свій умисел до кінця не довів, оскільки остання чинила йому активний спротив і почала кликати по допомогу, у зв`язку з чим дії ОСОБА_5 були помічені сторонніми особами, і він припинив свої протиправні дії та втік з місця вчинення злочину.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення змінити, перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Доводи скарги захисника зводяться до незгоди із кваліфікацією дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки, на її думку, суд першої інстанції не довів наявності у діях ОСОБА_5 прямого умислу на вбивство, а апеляційний суд належним чином не перевірив вказані доводи. Зазначає, що ОСОБА_5 визнав вину у спричиненні потерпілій тілесних ушкоджень, однак категорично заперечував наявність наміру позбавити її життя. При цьому, він пояснив, що перебував у дуже схвильованому стані, викликаного образою на потерпілу, з якою перебував у тривалих близьких стосунках. Під час судового розгляду обвинувачений неодноразово висловлював вибачення потерпілій та розкаювався у вчиненому. На думку сторони захисту, про відсутність умислу на вбивство свідчить і те, що ОСОБА_5 самостійно припинив свої дії, усвідомлюючи, що потерпіла жива, не намагався її переслідувати та не вчиняв подальших дій, спрямованих на позбавлення її життя. Посилаючись на положення ст. 15 КК України та практику Верховного Суду, захисник зазначає, що замах на умисне вбивство можливий лише за наявності прямого умислу, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачає можливість або неминучість настання смерті та бажає її настання, однак смертельний результат не настає з незалежних від неї причин. При цьому замах як стадія злочину є безпосередньою реалізацією такого наміру, а тому, якщо особа не мала наміру досягти певного наслідку, вона не може нести відповідальність за замах на його настання. У зв`язку з цим вважає, що за відсутності встановленого прямого умислу дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за фактично заподіяними наслідками. Крім того, захисник вказує, що характер заподіяних тілесних ушкоджень також свідчить про відсутність умислу на вбивство, оскільки на момент їх нанесення вони не становили безпосередньої небезпеки для життя потерпілої, тоді як обвинувачений мав реальну можливість довести свої дії до кінця, але цього не зробив. Також зазначає, що суди безпідставно поклали в основу вироку скріншоти листування, долучені потерпілою у вигляді паперових роздруківок. На її думку, з матеріалів провадження неможливо встановити, кому саме належали акаунти «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «_joker_maolness», а відтак неможливо ідентифікувати автора відповідних повідомлень. За таких обставин, на думку захисника, зазначені матеріали є недопустимими доказами та не могли бути покладені в основу обвинувального вироку.Також зазначає про порушення права на захист, оскільки судом було відхилено усі подані стороною захисту клопотання. Окрім цього, вказує, що суд першої інстанції належним чином не мотивував рішення в частині задоволення цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України).

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність достатніх доказів для доведення вини засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з'ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- показань ОСОБА_5 , який визнав вину частково і пояснивсуду, що протягом п`яти років перебував у близьких стосунках із потерпілою ОСОБА_6 , яку кохає й досі. Конфлікт виник на ґрунті ревнощів та уникнення зустрічей з боку потерпілої. 07.03.2020 він чекав її біля під`їзду, щоб вручити подарунок, проте під час розмови потерпіла заявила, що зробила аборт, чим розлютила його.

Під впливом емоцій у нього виникло бажання її вдарити, внаслідок чого він почав наносити удари ножем, який раніше придбав для самозахисту. Стверджував, що діяв хаотично, конкретно нікуди не цілився та не може пояснити, як ніж опинився в його руках. Усвідомивши скоєне, він припинив свої дії. Побачивши чоловіків, що бігли в його бік, він злякався самосуду та почав тікати, дорогою викинувши ніж у смітник. Після того, як його наздогнали, опору не чинив. Завдання ударів собі в ногу та потерпілій пояснити не зміг через емоційний стан;

- показань потерпілої ОСОБА_7 , яка повідомила суду, що з боку

ОСОБА_5 тривалий час здійснювався тотальний контроль та фізична агресія, через що вона уникала зустрічей. Обвинувачений переслідував її та надсилав SMS-повідомлення з погрозами вбивством, на що правоохоронні органи не реагували. 07.03.2020 за десять хвилин до нападу вона отримала від нього повідомлення:

«Я тебе вб`ю, ти сьогодні здохнеш!». Біля під`їзду нетверезий ОСОБА_5 перехопив її, двічі вдарив головою об стіну та почав душити до втрати свідомості. Діставши ніж, він висунув вимогу віддати телефон під погрозою його застосування. Коли потерпіла вибігла на вулицю, обвинувачений наздогнав її та завдав удару ножем у шию, від якого вона впала. Попри спроби відштовхнути його,

ОСОБА_5 обійшов її та цілеспрямовано завдав чотири удари ножем у голову. Лише те, що вона встигла повернути голову, врятувало її від смерті, проте перший удар прийшовся в око. Напад припинився лише тоді, коли на крики з під`їзду вибіг свідок ОСОБА_8 , побачивши якого, ОСОБА_5 втік. Внаслідок отриманих поранень потерпіла повністю втратила зір на одне око, перенесла серію операцій та потребує видалення очного яблука через загрозу повної сліпоти;

- показань свідка ОСОБА_9 , яка пояснила суду, що потерпіла є її донькою. Вказала, що восени поведінка ОСОБА_5 стала агресивною, він почав контролювати кожен крок доньки, постійно командував нею. Вона неодноразово помічала у доньки синці на шиї та руках, зокрема, зі слів потерпілої, одного разу обвинувачений душив її, унаслідок чого зірвалася сережка, однак донька намагалася приховати цей випадок. Також ОСОБА_5 приходив до школи, де навчалася ОСОБА_10 , чим, за словами вчителів, заважав навчальному процесу, стояв під дверима та забирав її зі школи. Крім того, після оприлюднення у соціальних мережах фотографій біля «Ялинки» донька отримала від ОСОБА_5 . SMS-повідомлення з погрозами: «Приїду, розріжу вам животи і на кишках буду танцювати!». Звертались до поліції, однак їй повідомили, що заяву можна написати, проте розглядати її не будуть. При цьому ОСОБА_5 запевняв, що його вітчим служить у поліції, тому «йому нічого не буде». Стосовно подій

07 березня 2020 року зазначила, що зателефонувала доньці, яка повідомила, що зустрічалася з подругами, повертається додому та вже підходить до будинку. Через деякий час, коли донька так і не з`явилася, на телефон її чоловіка надійшов дзвінок, під час якого вони почули крик: «Антон з ножем, допоможи!». Вибігши на вулицю, вони побачили доньку всю в крові, вона сказала, що осліпла. Після цього було викликано поліцію та швидку допомогу. На шиї дитини був намотаний шарф, завдяки якому ніж глибоко не зайшов у шию та не вразив сонну артерію. Рана була за 1 мм від неї. На ранок оглянув офтальмолог та повідомив, що око бачити не буде, треба видаляти. Більше трьох тижнів перебували на стаціонарному лікуванні, потім кожного тижня приїздили на огляд. Зараз пошкоджене око треба видаляти і ставити протез, оскільки воно негативно впливає на інше око і може настати повна сліпота;

- показань свідка ОСОБА_8 , про те, що проживає на першому поверсі під`їзду, в якому мешкає потерпіла з батьками. У той день перед під`їздом побачив, як хлопець кинувся на потерпілу, вдарив її у голову. Дівчина сильно закричала та впала на землю. Обвинувачений продовжив її бити якимось предметом, затиснутим у руці. Він побіг на вулицю, щоб допомогти. Побачивши його хлопець побіг уздовж будинку. Дівчина підвелася з землі та пішла йому на зустріч, на її голові та обличчі була кров. Він почав переслідувати обвинуваченого, за ним одразу побіг його товариш. Разом їм вдалося наздогнати та затримати його приблизно за 150 метрів від місця події. Під час втечі обвинувачений викинув ніж у сміттєвий бак. Було помітно, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, від нього відчувався запах алкоголю;

- показань свідка ОСОБА_11 , з яких слідує, що вона проживає в одному будинку з сім`єю потерпілої ОСОБА_6 . Пізнього вечора 07 березня 2020 року вона курила на балконі, коли побачила біля другого під`їзду свого будинку хлопця та дівчину. Вони стояли на відстані близько двох метрів один від одного, чула, як дівчина сказала хлопцю: «Не підходь до мене!». Зайшла в квартиру, але раптом здійнявся крик, виск. Вийшла на балкон і побачила, що дівчина лежить на землі під деревом. Над нею на напівзігнутих ногах, нахилившись, стояв хлопець, який робив руками якісь не дуже інтенсивні рухи. Вона щось крикнула хлопцю, але він спочатку не відреагував, нахилившись над дівчиною, продовжив рухати руками, але потім зупинився, повернувся до неї і сказав: «Усе, я її не чіпаю»;

- протоколу огляду місця події від 07.03.2020 з фототаблицею, з якого слідує, що на місці події біля під`їзду № 2 будинку

АДРЕСА_1 виявлено сліди крові на асфальті, з яких зроблено змиви, а також знайдено та вилучено складний ніж з написом «Grand Way» у баку для сміття;

- протоколу огляду речей, які належать потерпілій ОСОБА_6 , а саме: жіночої осінньої куртки кольору «Хакі» з плямами речовини бурого кольору, шарфа з тканини зеленого кольору з плямами речовини бурого кольору;

- протоколу пред`явлення особи для впізнання від 08.03.2020 з фототаблицею, відповідно до якого свідок ОСОБА_8 серед пред`явлених осіб впізнав

ОСОБА_5 як особу, яка 07.03.2020 біля під`їзду № 2 будинку

АДРЕСА_1 , нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_6 ;

- паперової копії електронного доказу - скріншоту сторінки

ОСОБА_6 у соціальній мережі «Instagram», яка містить текстові повідомлення, що надійшли з акаунту «ІНФОРМАЦІЯ_2» на її мобільний телефон;

- висновків судово-імунологічних експертиз № 14/217-С/20 та № 14/219-С/20 від 04.04.2020; № 14/215-С/20 та № 14/218-С/20 від 03.04.2020; № 14/210-С/20,

№ 14/211-С/20, № 14/212-С/20, № 14/213-С/20, № 14/214-С/20 та № 14/216-С/20 від 02.04.2020;

- висновків судово-цитологічних експертиз № 14/217-С/20 від 13.04.2020 та

№ 15-12/266-С/2020 від 21.04.2020;

- протоколу огляду предмету та постанови про визнання його речовим доказом від 10.08.2020, а саме диску DVD-R, на якому розміщено відеозапис з камери спостереження, з якого вбачається, що 07.03.2020, близько 22 год, повз будинку пробігає чоловік у верхньому одязі, а за ним двоє чоловіків без верхнього одягу. Після цього, ці двоє чоловіків ведуть у зворотному напрямку чоловіка у верхньому одязі, що дозволяє ідентифікувати їх як осіб, які брали участь у затриманні;

- протоколу огляду предмету та постанови про визнання його речовим доказом від 10.03.2020, а саме диску DVD-R, на якому розміщено відеозапис з камери відеоспостереження, з якого вбачається, що 07.03.2020, близько 22 год, особа, зовнішньо схожа на ОСОБА_5 , у куртці пробігає вздовж магазину «Дарс» з боку будинку АДРЕСА_2 , а за ним слідують два чоловіки без верхнього одягу, які о 22 год повертають його назад, що дозволяє ідентифікувати їх як осіб, причетних до затримання;

- висновку судово-медичної експертизи № 12-14-169-Ч/20 від 08.05.2020, відповідно до якого, на підставі судово-медичної експертизи ОСОБА_6 , враховуючи дані медичної документації, експерт прийшов до висновку, що під час подій, котрі мали місце 07.03.2020, у ОСОБА_6 встановлені наступні пошкодження: - колото-різана рана тім`яно-потиличної області голови; колото-різана рана шиї зліва; колото-різана рана лівої вушної раковини та завушної області шиї (єдиний раневий канал); - колото-різана рана лівої параорбітальної області з ушкодженням склери с кровотечею в передню камеру ока, крововиливом с скловидне тіло, в результаті чого була проведена операція по удалению скловидного тіла лівого ока. Колото-різані ушкодження утворилися внаслідок не менш чотирьохкратного впливу предмета, який володіє колюче-ріжучою властивістю, можливо, в умовах, указаних в матеріалах справи та потерпілою ОСОБА_6 . За ступенем тяжкості (крім колото-різаної рани параобрітальної області з ушкодженням лівого ока) ці тілесні ушкодження кваліфікуються за критерієм тривалості розладу здоров`я, як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я - більш 6 днів, менш 21 дня. Колото-різана рана лівої параорбітальної області з ушкодженням склери, з кровотечею в передню камеру ока, крововиливом в скловидне тіло, в результаті чого була проведена операція по видаленню скловидного тіла лівого ока, за ступенем тяжкості кваліфікується за критерієм тривалості розладу здоров`я, як тяжкі тілесні ушкодження (процент втрати загальної працездатності становить 35%);

- висновку судово- медичного експерта № 12-14-98-Ч/20 від 11.03.2020, відповідно до якого у ОСОБА_5 встановлена різана рана лівої голені, яка утворилася від дії предмету, який наділений ріжучою властивістю і за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, яке призвело до короткочасного розладу здоров`я;

- протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею за участю потерпілої, яка безпосередньо на місці вчинення кримінального правопорушення розповіла та показала, де і яким чином ОСОБА_5 наніс їй удари ножем та заподіяв тілесні ушкодження;

- висновку додаткової судово-медичної експертизи № 12-14-225-Ч/20 від 15.05.2020, відповідно до якого характер і локалізація ушкоджень у

ОСОБА_6 , не виключають можливість їх виникнення за механізмом та умовами, на які вказує потерпіла у ході проведення слідчих дій. Встановлені у неї тілесні ушкодження могли бути спричинені ножем, який наданий експерту. Враховуючи кількість і локалізацію тілесних ушкоджень, розташованих у різних анатомічних ділянках та площинах тіла ОСОБА_6 , можливість їх утворення внаслідок одноразового падіння потерпілої на площині, тобто з висоти власного росту, виключається;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 20.05.2020 з фототаблицею та відтвореним у судовому засіданні відеозаписом його проведення за участю свідка ОСОБА_8 , який на місці вчинення кримінального правопорушення розповів та показав, де і яким чином обвинувачений ОСОБА_5 наніс потерпілій удари ножем, у якому напрямку побіг після вчинення кримінального правопорушення, куди викинув ніж, яким спричинив їй тілесні ушкодження.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінченого замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_6 до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

З огляду на наведені доводи сторони захисту щодо відсутності у діях

ОСОБА_5 прямого умислу на позбавлення життя потерпілої, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про спрямованість умислу особи необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, способу нападу, характеру та локалізації тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, поведінки винного до, під час та після вчинення кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції критично оцінив доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки визначальним для розмежування замаху на вбивство та умисного тяжкого тілесного ушкодження є зміст і спрямованість умислу винного. Сукупність встановлених обставин, а саме: висловлені напередодні погрози вбивством, використання ножа та нанесення цілеспрямованих ударів у життєво-важливі органи (шию та голову), беззаперечно свідчить про наявність у ОСОБА_5 саме прямого умислу на позбавлення життя потерпілої. Той факт, що смерть ОСОБА_6 не настала, є наслідком обставин, що не залежали від волі обвинуваченого (наявність одягу - шарфа, активна оборона потерпілої, яка в останній момент встигла повернути голову, та втручання сторонніх осіб), що повністю охоплюється ознаками закінченого замаху на умисне вбивство, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

При цьому встановлено, що після вчинення нападу обвинувачений викинув ніж у сміттєвий бак, намагаючись позбутися знаряддя злочину, що свідчить про усвідомлення ним протиправності своїх дій та можливих наслідків. Показання потерпілої та свідків підтверджують, що обвинувачений умисно завдав потерпілій щонайменше чотирьох ударів ножем у життєво важливі частини тіла, внаслідок чого ОСОБА_6 втратила зір на одне око. Подальші дії обвинуваченого були припинені внаслідок втручання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які, почувши крики та відреагувавши на подію, своїми діями фактично зупинили подальшу реалізацію злочинного наміру обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Аналізуючи суб`єктивну сторону вчиненого, колегія суддів зазначає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є ставлення винного до наслідків: якщо особа передбачає і бажає настання смерті, умисел є прямим. Оскільки замах на злочин згідно з ч. 1 ст. 15 КК України є стадією реалізації саме прямого умислу, наслідки, які не настали, інкримінуються особі, якщо вони були включені в ціль її діяння. У даному випадку характерна вольова ознака прямого умислу - бажання настання смерті - підтверджується тим, що ОСОБА_5 діяв цілеспрямовано та інтенсивно, використовуючи ніж як знаряддя смерті та обираючи об`єктом атаки життєво важливу зону - обличчя та голову потерпілої. Враховуючи, що обвинувачений усвідомлював неминучість настання смерті від своїх дій, проте смертельний наслідок не настав виключно через активний опір потерпілої та втручання сторонніх осіб, колегія суддів приходить до висновку про наявність у діях винного складу закінченого замаху на умисне вбивство, що виключає можливість перекваліфікації його дій на умисне тяжке тілесне ушкодження.

Не погодившись із вироком суду захисник ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_12 , які є аналогічними доводам її касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

При цьому, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, суд проаналізував доводи апеляційної скарги сторони захисту, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, при цьому змінив вирок в частині призначеного покарання.

Обґрунтовуючи доцільність пом`якшення покарання ОСОБА_5 , апеляційний суд врахував вимоги статей 50, 65 КК України, характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Зокрема, суд звернув увагу на те, що суд першої інстанції недостатньо врахував відомості про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, навчання та служби, проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, а також намагався добровільно відшкодувати потерпілій шкоду, двічі направляючи їй грошові кошти. Крім того, обвинувачений під час судового розгляду визнавав фактичні обставини події, підтверджував, що саме він завдав потерпілій ударів ножем, просив у неї вибачення та висловлював щире каяття з приводу вчиненого. З огляду на наведене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, та з урахуванням усіх встановлених обставин справи і даних про особу обвинуваченого, визнав за можливе пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання до 7 років позбавлення волі, що є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Щодо доводів про недопустимість доказів, а саме скріншотів переписки, наданих потерпілою, Верховний Суд зазначає таке.

Як убачається із встановлених судом обставин, потерпіла ОСОБА_6 надала органу досудового розслідування паперову копію електронного доказу - скріншот сторінки у соціальній мережі «Instagram», який містить текстові повідомлення, що надійшли з акаунту «ІНФОРМАЦІЯ_2» на її мобільний телефон.

Сторона захисту наполягала на визнанні зазначеного доказу недопустимим, мотивуючи це тим, що неможливо встановити особу власника відповідного акаунту.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Як установив місцевий суд, зазначений скріншот було надано безпосередньо потерпілою органу досудового розслідування, тобто отримано у передбачений процесуальним законом спосіб.

При цьому, скріншот переписки є паперовою копією електронного доказу, що відображає інформацію, яка міститься в електронному середовищі. Сам по собі факт подання електронного доказу у вигляді його паперової копії не свідчить про його недопустимість, а питання достовірності та належності такого доказу підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Так, згідно вимог ст. 104 КПК України протокол складається для фіксації перебігу та результатів проведення процесуальної дії. Водночас, у цьому випадку органом досудового розслідування до суду було подано безпосередньо сам доказ - скріншот переписки, наданий потерпілою, а проведення окремої процесуальної дії щодо його огляду слідчим не є обов`язковою умовою допустимості такого доказу.

Вказаний доказ було безпосередньо досліджено у судовому засіданні, а заявлене стороною захисту клопотання про визнання його недопустимим розглянуто судом із наведенням відповідних мотивів.

Водночас, суд першої інстанції встановив, що умисел обвинуваченого на позбавлення життя потерпілої виник під час конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин. За таких обставин зміст попереднього спілкування між обвинуваченим та потерпілою сам по собі не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 , а має значення лише для встановлення характеру їхніх стосунків до події кримінального правопорушення. При цьому така переписка узгоджується з показаннями потерпілої та підтверджує наявність конфліктних ситуацій між ними, під час яких обвинувачений поводився агресивно. Окрім того, місцевий суд звернув увагу й на те, що у профілі акаунту, з якого надійшли повідомлення, міститься фотографія особи, яка дозволяє ідентифікувати її як таку, що належить ОСОБА_5 , та оцінив зазначені відомості у сукупності з іншими доказами.

З огляду на викладене, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання зазначеного скріншоту недопустимим доказом, оскільки він був отриманий у спосіб, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону, а його належність, допустимість і достовірність були перевірені судом під час безпосереднього дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Що стосується доводів касаційної скарги про безпідставну відмову у повторному допиті свідка ОСОБА_8 та дослідженні відеозапису слідчого експерименту за його участю у зв`язку з наявними розбіжностями у його показаннях, то на переконання колегії суддів, вони є неспроможними.

Як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, у ході апеляційного провадження захисник ОСОБА_4 просила допитати свідка ОСОБА_8 , а також дослідити у судовому засіданні відеозапис слідчого експерименту за його участю.

Колегія суддів апеляційного суду відмовила у задоволенні зазначених клопотань, пославшись на положення ч. 3 ст. 404 КПК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, необхідною є наявність як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і передбачених законом підстав, зокрема неповноти дослідження обставин судом першої інстанції або допущення порушень під час їх дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою конкретних доказів не може бути підставою для їх обов`язкового повторного дослідження судом апеляційної інстанції.

Як установив апеляційний суд, свідок ОСОБА_8 був допитаний судом першої інстанції, при цьому сторона захисту не була обмежена у праві ставити йому запитання, у тому числі під час перехресного допиту. Його показання покладені судом в основу вироку та визнані логічними і послідовними.

Водночас, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час основного та перехресного допиту в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 уточнив і доповнив свої показання, надані ним під час проведення слідчого експерименту, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано визнав об`єктивними саме показання свідка, безпосередньо надані ним у судовому засіданні.

Крім того, суд апеляційної інстанції не здійснював власної переоцінки доказів, а погодився з їх оцінкою, наданою судом першої інстанції, у зв`язку з чим не вбачав підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження.

Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, а відмова у задоволенні відповідного клопотання свідчить не про порушення вимог кримінального процесуального закону чи неповноту дослідження доказів, а про відсутність передбачених законом підстав для такого дослідження.

Таким чином, апеляційний суд діяв у межах наданих йому повноважень та не допустив порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, на які посилається захисник у касаційній скарзі.

Стосовно доводів захисника ОСОБА_4 про необґрунтованість стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000 грн необхідно зазначити, що визначений розмір відшкодування не є надмірним та відповідає характеру та тяжкості тих психофізичних страждань, яких зазнала потерпіла.

Так, судами враховано, що ОСОБА_6 не лише тривалий час проходила лікування та реабілітацію, а й зазнала непоправної шкоди здоров`ю - повної втрати зору на одне око, у зв`язку з чим їй встановлено пожиттєву інвалідність. Такі наслідки є незворотними та істотно змінили її звичний спосіб життя, обмежили працездатність і соціальні можливості, спричинивши тривалі фізичні та психологічні страждання.

З огляду на характер і обсяг заподіяної шкоди, тривалість та незворотність негативних наслідків для потерпілої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що визначений розмір моральної шкоди у сумі 500 000 грн є співмірним та достатнім для компенсації завданих моральних страждань.

Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3