КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1398/20 Головуючий 1-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2457/2026 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

законного представника

потерпілого - ОСОБА_9 ,

перекладача - ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва - ОСОБА_11 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, особи з інвалідністю з дитинства у виді вродженої патології слуху, двобічне зниження слухової функції сенсоневрального характеру, глухота IV ст. двобічна, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.156 КК України та призначено йому покарання у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю пов`язаною зі спілкуванням з дітьми та з позбавленням права обіймати певні посади пов`язані з роботою з особами, які не досягли 18 років строком на 3 роки.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 постановлено відраховувати з часу затримання - з 22 жовтня 2019 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення з моменту взяття під варту в залі суду згідно ухвали слідчого судді Подільського районного суду від 22 жовтня 2019 року по день набрання цим вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою.

Внесено до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи відомості про ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо речових доказів.

У вироку зазначено, що згідно обвинувального акту, 17 жовтня 2019 року, приблизно о 13 год. 50 хв., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував за адресою м. Київ, вул. Копилівська, 23 біля Романо-германської гімназії №123, маючи намір вчинити дії сексуального характеру відносно малолітнього.

З вказаною метою ОСОБА_7 зайшов в приміщення вищевказаної гімназії та через деякий час увійшов до туалету, що розташований на другому поверсі гімназії, з метою отримання нагоди вчинити дії сексуального характеру відносно особи, яка не досягла 14-річного віку.

Коли ОСОБА_7 перебував в туалеті навчального закладу, до туалету зайшов малолітній ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоб справити свої природні потреби.

В цей час, 17 жовтня 2019 року, приблизно о 14 год. 20 хв., перебуваючи в приміщенні туалету на другому поверсі Романо-германської гімназії №123 за адресою м. Київ, вул. Копилівська,23, ОСОБА_7 підійшов до кабінки, в якій знаходився малолітній ОСОБА_12 , та реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи, що малолітній ОСОБА_12 через свій вік не здатний чинити адекватний опір незаконним діям, почав вчиняти щодо останнього дії сексуального характеру, а саме підійшов впритул зі спини до ОСОБА_12 та засунувши руку під нижню білизну, почав торкатися сідниць останнього, намагаючись здійснити проникнення пальцем до анального отвору малолітнього, таким чином намагався вчинити дії сексуального характеру, пов`язані із анальним проникненням в тіло малолітньої особи з використанням іншого предмета.

В цей час малолітній ОСОБА_12 , злякавшись, відштовхнув ОСОБА_7 та вибіг з приміщення туалету.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані як умисні дії, які виразились у закінченому замаху на вчинення дій сексуального характеру, пов`язані з анальним проникненням у тіло іншої особи з використанням предмета, вчиненого щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, без добровільної згоди потерпілої особи, коли були виконані усі дії, які ОСОБА_7 вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, а саме у вчиненні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 152 КК України.

Окрім того, 17 жовтня 2019 року, приблизно о 15 год. 50 хв., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував за адресою м. Київ, вул. Копилівська,36, поруч із Спеціалізованою школою №2 імені Д. Карбишева, маючи намір вчинити розпусні дії щодо малолітньої особи.

З вказаною метою ОСОБА_7 зайшов в приміщення вищевказаної гімназії та через деякий час увійшов до туалету, що розташований на першому поверсі гімназії, з метою отримання нагоди вчинити розпусні дії щодо малолітньої особи.

Коли ОСОБА_7 зайшов до туалету навчального закладу, він побачив, що там знаходиться малолітній ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В цей час, 17 жовтня 2019 року, приблизно о 16 год. 05 хв., перебуваючи в приміщенні туалету на першому поверсі Спеціалізованої шкоди №2 імені Д.Карбишева за адресою: м. Київ, вул. Копилівська, 36, ОСОБА_7 підійшов до кабінки, в якій знаходився малолітній ОСОБА_13 та реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи, що малолітній ОСОБА_13 через свій вік не здатний чинити адекватний опір незаконним діям, почав вчиняти щодо останнього дії сексуального характеру, а саме оголив свій статевий орган, знаходячись в безпосередній близькості з малолітнім потерпілим, розуміючи, що він спостерігає за його діями, та почав мацати свій статевий орган, вчинивши таким чином розпусні дії щодо малолітньої особи.

Своїми умисними діями, які виразились у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.156 КК України.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Подільського районного суду міста Києва від 05.06.2025 - скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.4 ст.152, ч.2 ст.156 КК України та призначити йому покарання: за ч.2 ст.156 КК України - 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою з дітьми та займатися будь-якою діяльністю, що пов`язана з піклуванням за дітьми, їх вихованням та організацією їх дозвілля, строком на 3 роки; за ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України - 10 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою з дітьми та займатися будь-якою діяльністю, що пов`язана з піклуванням за дітьми, їх вихованням та організацією їх дозвілля строком на 3 роки. Вважає за необхідне, в ході апеляційного розгляду дослідити показання малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , допитаних в якості свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , матеріали судової справи.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає про те, що при винесенні судового рішення, суд першої інстанції помилково дійшов переконання, що діяння, яке вчинено ОСОБА_7 щодо малолітнього потерпілого ОСОБА_12 слід кваліфікувати за ч.2 ст.156 КК України як вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи. Як наслідок, ОСОБА_7 вироком суду перекваліфіковано інкриміноване діяння та призначено занадто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, неодноразово допитаний в ході судового розгляду кримінального провадження малолітній потерпілий ОСОБА_12 дав чіткі, послідовні, незмінні з моменту першого допиту на стадії досудового розслідування показання, згідно з якими ОСОБА_7 , вчиняючи злочин, намагався «залізти пальцем». З подальших уточнюючих питань чітко вбачається, що ОСОБА_7 мав намір проникнути пальцем до анального отвору малолітнього потерпілого. На переконання прокурора, з дій обвинуваченого ОСОБА_7 чітко прослідковується, до його дії були спрямовані саме на зґвалтування потерпілого, шляхом проникнення пальцем до анального отвору останнього. При цьому, злочин не було доведено до кінця у зв`язку з діями потерпілого, який вирвався і втік від ОСОБА_7 .

За таких обставин, судом помилково перекваліфіковано діяння з ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України на ч.2 ст. 156 КК України. При цьому, на переконання прокурора, навіть якщо суд дійшов переконання про відсутність в ОСОБА_15 наміру здійснити проникнення до тіла малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , суд повинен був здійснити перекваліфікацію діяння з ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України на ч.4 ст.153 КК України, а саме як вчинення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди малолітнього потерпілого.

Крім того, на противагу п.2 ч.3 ст.374 КПК України, суд чітко не вказав у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення.

Прокурор зауважує, що перекваліфікувавши діяння ОСОБА_7 з ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України на ч.2 ст.156 КК України, суд повинен був визнати в якості обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення злочину особою повторно, так як у випадку такої зміни кваліфікації, ОСОБА_7 визнаний винуватим за вчинення двох епізодів за ч.2 ст.156 КК України. При цьому, диспозиція ст.156 КК України не передбачає вчинення злочину повторно як кваліфікуючу ознаку, що в свою чергу потребує застосування ст.67 КК України щодо визнання її обставиною, що обтяжує покарання. Натомість, суд не визнав обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину особою повторно, не навівши будь-яких мотивів для цього.

Крім того, призначене ОСОБА_7 покарання є явно неспіврозмірним та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке виразилося у призначенні покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Прокурор звертає увагу, що вчинені злочини були не спонтанними, а чітко спланованими. При цьому, ОСОБА_7 умисно двічі за один день зайшов в приміщення різних навчальних закладів з метою вчинення злочинів щодо малолітніх потерпілих. Висновком судово-психіатричного експерта за результатами проведеної експертизи (висновок №4 від 09.01.2020) підтверджено, що ОСОБА_7 усвідомлював свої дії та міг керувати ними. Більше того, за результатами проведення повторної експертизи (призначеної ухвалою суду, висновок №20 від 14.04.2024) встановлено наявність у ОСОБА_7 сексуальних девіацій, що також повинно бути враховано.

При цьому, на думку прокурора, слід звернути увагу на наслідки, спричинені злочином малолітнім потерпілим, зокрема ОСОБА_12 , що підтверджується матеріалами кримінального провадження (в тому числі висновком судової психолого-психіатричної експертизи).

Захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу. Однак, в судовому засіданні подав заяву, в якій відмовився від поданої апеляційної скарги та просив закрити апеляційне провадження. Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав заяву захисника про відмову від поданої апеляційної скарги у даній справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, думку захисника та обвинуваченого, допитавши законного представника неповнолітнього потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_13 , за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі прокурором не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог дотримався не в повному обсязі та дійшов до помилкового висновку про перекваліфікацію дій обвинуваченого в порядку ч.3 ст.337 КПК України, перекваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_12 з ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України на ч.2 ст.156 КК України.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Згідно приписів ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Таким чином, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційним судом було частково задоволено клопотання прокурора та в судовому засіданні досліджено ряд доказів, зокрема:

- висновок судово-психіатричного експерта №4 від 09.01.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, за підписом експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , згідно якого у періоди часу, до яких відносяться правопорушення, в скоєнні яких ОСОБА_7 , 1991р.н., підозрюється (17.10.2019р.), він не знаходився в стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, а виявляв ознаки РЕЗИДУАЛЬНО-ОРГАНІЧНОГО УРАЖЕННЯ ГОЛОВНОГО МОЗКУ З ЛЕГКИМИ КОГНІТИВНИМИ РОЗЛАДАМИ, ЕМОЦІЙНО-ВОЛЬОВИМИ порушеннями (згідно з МКХ-10, шифри F 06.7; F 07.8). За своїм психічним станом у періоди часу, до яких відносяться правопорушення, в скоєнні яких ОСОБА_7 підозрюється (17.10.2019р.), він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час ОСОБА_7 , 1991 р.н., не знаходиться в стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, а виявляє ознаки РЕЗИДУАЛЬНО-ОРГАНІЧНОГО УРАЖЕННЯ ГОЛОВНОГО МОЗКУ З ЛЕГКИМИ КОГНІТИВНИМИ РОЗЛАДАМИ, ЕМОЦІЙНО-ВОЛЬОВИМИ ПОРУШЕННЯМИ (ЗГІДНО МКХ-10, шифри F 06.7; F 07.8). За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_7 може усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_7 , 1991 р.н., не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. У теперішній час у ОСОБА_7 не виявлено ознак алкоголізму та наркоманії, він не потребує проведення протиалкогольного протинаркоманічного лікування (т.4, а.с.115-121);

- висновок судово-психіатричного експерта №20 від 14.02.2024 року Львівської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністрерства охорони здоров`я України», за підписом експертів ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , згідно якого на даний час ОСОБА_7 тяжкими психічними розладами не страждає, виявляє інфантильний розлад особистості з елементами сексуальних девіацій і за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 може правильно сприймати обставини, які мають значення для справи, давати відповідні показання по справі та брати участь у судових засіданнях.

У період інкримінованого правопорушення 17.10.2019 року ОСОБА_7 тяжким психічним розладом хронічного чи тимчасового характеру не страждав, не виявляв іншого хворобливого стану психічної діяльності і міг в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними.

ОСОБА_7 не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

Питання стосовно обмеженої осудності ОСОБА_7 на час інкримінованих йому дій носить юридичний характер і не відноситься до компетенції судово-психіатричної експертизи (т.5, а.с. 43-47).

Також, за клопотанням прокурора в судовому засіданні було допитано законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_9 , який в судовому засіданні апеляційного суду показав, що дізнався про те що трапилося 17 жовтня 2019 року від дружини спочатку по телефону, а потім спілкувалися вдома. Син розповів, що разом із товаришем ОСОБА_22 пішли до вбиральні. Нікіта першим пішов до класу, а ОСОБА_23 залишився у кабінці. За словами сина, біля рукомийника стояв якийсь чоловік. Син почув, що той відчинив двері та намагався полізти до його сідниць пальцем, але він викрутився та запитав у того, що йому треба. Чоловік стукав себе по грудях та нічого не відповів. Наступного дня батько пішов до школи щоб з`ясувати ситуацію. Попросив директора пройтися по старшим класам, щоб виявити невідомого чоловіка, але його не знайшли. Потім вирішили проглянути відеозаписи з камер «Безпечне місто», на яких й виявили особу, яку описував його син. Представник потерпілого звернувся до дільничного інспектора поліції, щоб зробити копію та розпочати певні дії. У понеділок він прийшов до поліції, написав заяву та почалися дії щодо пошуку. Батько потерпілого зазначив, що дитина протягом 5 років боялася заходити до шкільного туалету. Також, син досі боїться засинати при вимкненому повністю світлі. Зверталися до психологів, працювали з психіатрами. Крім того, цивільний позов не подавали, сподіваючись на справедливе рішення суду.

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним показанням законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_9 , які в повній мірі узгоджуються з сукупністю інших доказів, належно проаналізованих у вироку, колегія суддів не вбачає.

За результатами апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК Україну, за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_12 , за наступних обставин: 17 жовтня 2019 року, приблизно о 13 год. 50 хв., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував за адресою м. Київ, вул. Копилівська, 23 біля Романо-германської гімназії №123, маючи намір вчинити дії сексуального характеру відносно малолітнього.

З вказаною метою ОСОБА_7 зайшов в приміщення вищевказаної гімназії та через деякий час увійшов до туалету, що розташований на другому поверсі гімназії, з метою отримання нагоди вчинити дії сексуального характеру відносно особи, яка не досягла 14-річного віку.

Коли ОСОБА_7 перебував в туалеті навчального закладу, до туалету зайшов малолітній ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоб справити свої природні потреби.

В цей час, 17 жовтня 2019 року, приблизно о 14 год. 20 хв., перебуваючи в приміщенні туалету на другому поверсі Романо-германської гімназії №123 за адресою м. Київ, вул. Копилівська, 23, ОСОБА_7 підійшов до кабінки, в якій знаходився малолітній ОСОБА_12 , та реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи, що малолітній ОСОБА_12 через свій вік не здатний чинити адекватний опір незаконним діям, почав вчиняти щодо останнього дії сексуального характеру, а саме підійшов впритул зі спини до ОСОБА_12 та засунувши руку під нижню білизну, почав торкатися сідниць останнього, намагаючись здійснити проникнення пальцем до анального отвору малолітнього, таким чином намагався вчинити дії сексуального характеру, пов`язані із анальним проникненням в тіло малолітньої особи з використанням іншого предмета.

В цей час малолітній ОСОБА_12 , злякавшись, відштовхнув ОСОБА_7 та вибіг з приміщення туалету.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що дії ОСОБА_7 за епізодом щодо ОСОБА_12 необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України, оскільки вони були спрямовані саме на зґвалтування потерпілого, шляхом проникнення пальцем до анального отвору останнього. При цьому, злочин не було доведено до кінця у зв`язку з діями потерпілого, який вирвався і втік від ОСОБА_7 .

Розглядаючи таку категорію справ (кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканності особи) та дане кримінальне провадження в цілому, суди зобов`язані оцінити фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на їх доведеність, з приводу того: чи були вчинені щодо потерпілої особи будь-які насильницькі дії; чи мали такі дії (не пов`язаний із проникненням в тіло іншої особи) сексуальний характер та чи були вони вчинені без добровільної згоди потерпілого, крім випадку, якщо вони були вчинені щодо малолітньої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку (незалежно від її добровільної згоди).

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 152 КК України під зґвалтуванням слід розуміти вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи.

З об`єктивної сторони зґвалтування полягає у статевих зносинах із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування або з використанням безпорадного стану потерпілої особи.

Натомість, об`єктом злочину, передбаченого ст.156 КК України є статева недоторканість, яка забезпечує нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток неповнолітніх. З об`єктивної сторони злочин виражається у вчиненні розпусних дій сексуального характеру, здатних викликати фізичне і моральне розбещення неповнолітніх.

Як вбачається з досліджених судом доказів, зокрема послідовних та логічних показань потерпілого ОСОБА_12 , який був допитаний судом першої інстанції та які узгоджуються з показаннями законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , який був повторно допитаний судом апеляційної інстанції, а також із даними письмових доказів, дії обвинуваченого ОСОБА_7 за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_9 виходять за межі розпусних дій, передбачених ст.156 КК України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_7 своїми діями вчинив закінчений замах на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаний із анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням предмета, вчинених щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, без добровільної згоди потерпілої особи, коли він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, а тому його дії за епізодом щодо малолітнього потерпілого ОСОБА_12 слід кваліфікувати за ч.2 ст.15 ч.4 ст.152 КК України.

Проте суд першої інстанції належним чином не врахував наведене вище, не оцінив досліджені докази як того вимагає ст.94 КПК України, не розмежував особливості кваліфікації діяння та припустився помилки під час встановлення обставин вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення за епізодом щодо малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , їх кримінально-правового значення та юридичної оцінки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України на ч.2 ст.156 КК України.

За таких обставин, на думку колегії суддів, місцевим судом допущено невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, через це оскаржуваний вирок в частині засудження ОСОБА_7 належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Перевіряючи вирок суду в частині правильності призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 50, 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, дані про його особу, зокрема: на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий, неодружений, непрацюючий, за місцем проживання скарг від сусідів не надходило.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 згідно зі ст. 66 КК України судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 неможливо без ізоляції від суспільства, а також не знайшов підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з метою виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання за ч. 2 ст. 156 КК України у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, з позбавленням права займатися діяльністю пов`язаною зі спілкуванням з дітьми та з позбавленням права обіймати певні посади пов`язані з роботою з особами, які не досягли 18 років строком на 3 роки.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 виду та розміру покарання, колегія суддів враховує обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, дані про його особу, зокрема: на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий, неодружений, непрацюючий, за місцем проживання скарг від сусідів не надходило.

Відповідно до ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, колегією суддів не встановлено. Обставинами, що відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.

Колегія суддів враховує, що за правилами ч.3 ст.68 КК України максимальний строк, який суд може призначити за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України, складає 10 років позбавлення волі, тобто дві третини від максимально передбаченого санкцією ч.4 ст.152 КК України п`ятнадцятирічного строку позбавлення волі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що для досягнення цілей покарання, передбачених ч.2 ст.50 КК України, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, а також таким, що відповідатиме тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , буде покарання за ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років; за ч.2 ст.156 КК України - у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі спілкуванням з дітьми та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з особами, які не досягли 18 років строком на 3 роки.

Остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити за сукупністю кримінальних правопорушень за правилами ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Визначене обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

З вищенаведених підстав, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок - скасуванню в частині засудження ОСОБА_7 за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_12 з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420, 615 КПК України колегія суддів,-

З А С У Д И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині засудження за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_12 .

Постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч.2 ст.15, ч.4 ст.152 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_13 за ч.2 ст.156 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі спілкуванням з дітьми та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з особами, які не досягли 18 років строком на 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною зі спілкуванням з дітьми та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з особами, які не досягли 18 років строком на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4