Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-кп/4805/421/26
Категорія ч.3 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року. Житомирський апеляційний суд у складі:

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №296/14841/25 в межах кримінального провадження №0001200 від 02.12.2025 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 02.02.2026 стосовно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 продовжено на 60 днів до 02 квітня 2026 року (включно)

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1782 грн 80 коп процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 24.02.2022 року строком на 30 діб по всій території України Указом Президента України №64/2022 « Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений законом України №2102-IX від 24.02.2022, запроваджено воєнний стан, дія якого безперервно продовжується і на даний час, тобто станом на 01.12.2025 його дію не було припинено чи скасовано. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_8 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби ОСОБА_8 згідно наказа командира від 01.05.2025 №130 було призначено на посаду командира міномета 1 мінометного взводу військової частини НОМЕР_2 , та останній вважався таким, що присягу прийняв та приступив до виконання службових обов`язків, однак у подальшому 29.05.2025 самовільно залишив місце служби, при цьому статус військовослужбовця ОСОБА_8 не втратив. Цим самим порушивши вимоги ст. ст. 11, 49, 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Маючи не зняту та не погашену судимість, Корольовський районний суд м.Житомира, прийшов висновків, що ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не стан та достовірно знаючи про те, що на території України діє правовий режим воєнного стану, 01.12.2025 повторно скоїв тяжкий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, 01.12.2025, приблизно у період часу з 20:20 по 20:50, ОСОБА_8 знаходячись біля будинку №60 по вул.Київська м.Житомира розпивав спиртні напої разом з ОСОБА_9 , який у зв`язку з травмою пересувався на милицях. Під час вживання спиртних напоїв, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна потерпілого ОСОБА_9 , а саме його мобільного телефону марки «ОРРО» моделі «СРН 2577» темно-сірого кольору. Реалізуючи свій вказаний злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, бажаючи незаконно збагатитись за рахунок чужого майна, діючи умисно, повторно в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 перебуваючи біля будинку №60 по вул.Київська м.Житомира, знаходячись поряд з ОСОБА_9 , який сидів на лавці та тримав у руках телефон, використовуючи безпорадний стан останнього, своєю рукою, шляхом ривка, вирвав з рук ОСОБА_9 мобільний телефон марки «ОРРО» моделі «СРН 2577» темно-сірого кольору, після чого відразу побіг в сторону віл. Хлібної м.Житомира, тим самим втік з місця події та у подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд. У такий спосіб ОСОБА_8 повторно відкрито заволодів чужим майном, тим самим завдав останньому майнової шкоди на суму 3181 грн 67 коп.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставини провадження та кваліфікацію дій підзахисного, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України. В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом не в повній мірі враховано особу ОСОБА_8 , а саме те, що він вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, потерпілий будь-яких претензій до ОСОБА_8 не має. Просить врахувати, його молодий вік, а також участь у бойових діях та перебування на лікуванні у КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.1 КПК України).

Згідно з ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість та наявність підстав для застосування положень ст.69 КК України з огляду на таке.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 12 липня 2018 (справа № 745/398/16-к), від 27 березня 2019 року (№750/6149/17), від 20 листопада 2019 року (№ 628/1614/17), від 27 лютого 2020 року (№610/84/19), від 19 серпня 2021 року (№ 759/8998/21), та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким злочином, його суспільну небезпеку, обставини вчинення, ставлення обвинуваченого до вчиненого.

Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі кримінальні правопорушення, останній раз засуджений за ч. 2 ст. 190, ч.2 ст.186 КК України, судимість не погашена, за місцем реєстрації тривалий час не проживає, раніше за місцем реєстрації характеризувався посередньо, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, перебував на військовій службі у в/ч НОМЕР_3 , за час проходження військової служби характеризувався негативно, самовільно залишив військову частину, проходив лікування в КНП «Черкаська обласна лікарня» з 28.08.2025 року по 17.09.2025 року та КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня» з 18.09.2025 року.

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, визнання вини.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому відповідно до ст.67 КК України судом встановлено - рецидив кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих, та надаючи оцінку апеляційним доводам захисника, враховує позицію потерпілого ОСОБА_9 , який претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має, щодо міри покарання поклався на розсуд суду.

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

При цьому, відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

На думку апеляційного суду, апеляційні доводи захисника про наявність достатніх підстав для застосування ст.69 КК України є необґрунтованими.

Твердження захисника про те, що суд першої інстанції не врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема повне визнання вини, щире каяття, відсутність претензій з боку потерпілого, проходження лікування є безпідставними, оскільки зазначені обставини були враховані судом при призначенні покарання та оцінені у сукупності з іншими даними про особу обвинуваченого та обставинами кримінального провадження.

Щодо доводів захисника про неврахування участі обвинуваченого у бойових діях, колегія суддів зазначає, що вказана обставина була врахована судом першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання. Водночас апеляційний суд бере до уваги, що обвинувачений самовільно залишив військову частину, що свідчить про недотримання ним військової дисципліни та негативно характеризує його поведінку.

Доводи захисника щодо молодого віку обвинуваченого також не можуть бути підставою для застосування ст. 69 КК України, оскільки сам по собі молодий вік не є такою обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення або суспільну небезпеку діяння. Більше того, матеріалами кримінального провадження встановлено, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, що свідчить про наявність сформованої протиправної поведінки та виключає можливість вважати його молодий вік обставиною, яка суттєво пом`якшує покарання або зумовлює застосування більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції всебічно врахував як обставини, що пом`якшують покарання, так і ті, що негативно характеризують особу обвинуваченого, надавши їм належну оцінку у сукупності. При цьому наведені захисником обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого чи дають підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин, які впливають на вид і розмір покарання, та вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції є таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

На переконання апеляційного суду, саме призначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та даними про особу обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин підстав для застосування ст. 69 КК України колегія суддів не вбачає, а тому доводи апеляційної скарги захисника задоволенню не підлягають.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі захисника відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 02.02.2026 стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою протягом того ж часу з моменту отримання копії рішення.

Судді :