УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Київ

справа № 759/19874/24

провадження № 51-762ск26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року,

встановила:

вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Славутич Київської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, працюючого директором ФОП « ОСОБА_4 », вид діяльності - технічне обслуговування автомобілів, зареєстрованого та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України ( далі - КК України) та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Застосовано ст. 75 КК України та звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік із покладенням на останнього обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Стягнуто із ОСОБА_4 витрати на залучення експертів у розмірі 17 417 (сімнадцять тисяч чотириста сімнадцять) грн 44 (сорок чотири) коп на користь держави. Цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 до ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» та ОСОБА_4 - задоволено частково. Стягнуто з ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» на користь ОСОБА_6 8 441 грн. 09 коп. матеріальної шкоди та 422 грн. 05 коп. моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 300 000 грн моральної шкоди. У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року апеляційна скарга засудженого ОСОБА_4 залишена без задоволення, вирок суду першої інстанції залишений без змін.

Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, 17 квітня 2024 року, приблизно о 13 годині 39 хвилині, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 428I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись другорядною дорогою, зі сторони вул. Кільцева дорога в напрямку пр-ту Берестейського у м. Києві, наближався до проїзної частини головної дороги пр-ту Берестейського, з метою виїзду на неї та подальшого руху у напрямку вул. Федора Кричевського.

У цей час, на зупинці громадського транспорту «пр. Академіка Палладіна», що розташовується неподалік буд. № 123 по пр-ту Берестейському, у м. Києві, розташованої праворуч від проїзної частини, серед інших громадян, перебувала пішохід ОСОБА_6 .

Під час руху, ОСОБА_4 допустив порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б»,

п. 12.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України). Порушення вищевказаних вимог ПДР України з боку водія ОСОБА_4 виявились у тому, що він, будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, усвідомлюючи, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, водій повинен враховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, маючи об`єктивну змогу обрати безпечні прийоми керування та швидкість руху для безпечного маневру повороту праворуч з метою виїзду з другорядної на головну дорогу, почав прискорюватись з максимальним натиском на педаль акселератора в 100%, збільшуючи швидкість від значення 20 км/год до 53 км/год, внаслідок чого втратив керування транспортним засобом, допустив його занос праворуч, внаслідок чого, виїхав за межі правого краю проїзної частини на тротуар, де на зупинці громадського транспорту «пр. Академіка Палладіна» здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 . У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_6 , спричинено тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_4 , засуджений за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, вимоги якої аналогічні тим, які були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, засуджений ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, а вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Призначити в цій частині йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 6 (шість) місяців. В іншій частині вирок залишити без змін.

Мотиви Суду

Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи та перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги про суворість призначеного засудженому покарання у зв`язку із застосуванням до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) КК України, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Оскільки санкцією частини 1 статті 286 КК України передбачено безальтернативне додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, суд правомірно застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, та призначив ОСОБА_4 додаткове покарання в межах строку визначеного законом.

З таким висновком погодився апеляційний суд та вказав, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Такий висновок був зроблений з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідків.

На думку колегії суддів касаційної інстанції, такі висновки суду з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

Також колегія суддів Верховного Суду зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є їх роботою, тощо. Ці обставини потребують врахування з точки зору більш виваженого підходу до аспектів призначення покарання, однак не вказують на неможливість застосування такого додаткового покарання.

Із долученої копії ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що цей суд ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого, зважив на її доводи й, аргументуючи свій висновок, вказав, що в матеріалах справи відсутні жодні докази, які підтверджували б дійсне бажання виправити ситуацію обвинуваченим ОСОБА_4 та сприяння ним розкриттю злочину. Останній нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування та швидкістю руху, маючи на це об`єктивну змогу, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, для маневру повороту праворуч з метою виїзду з другорядної на головну дорогу, почав прискорюватись з максимальним натиском на педаль акселератора в 100%, збільшуючи швидкість від значення 20 км/год до

53 км/год, внаслідок чого втратив керування транспортним засобом, допустив його занос праворуч, у результаті чого виїхав за межі правого краю проїзної частини на тротуар, де на зупинці громадського транспорту здійснив наїзд на пішохода, враховуючи наслідки, що настали в результаті ДТП для здоров`я потерпілої.

Апеляційний суд зважив на обставини щодо частково відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, які заслуговують на увагу, однак на переконання колегії суддів в цьому випадку не є підставою для пом`якшення додаткового покарання.

Систематичне уникнення відповідальності за ст. 124 КУпАП засудженим ОСОБА_4 обумовило виникнення у нього злочинної самовпевненості, яка призвела до скоєння злочину у цій кримінальній справі.

З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду, умотивованість його висновків щодо правильності призначення додаткового виду покарання, у касаційній скарзі не наведено.

Апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту, погоджуючись з висновками суду першої інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав ставити під сумнів зазначені вище висновки судів попередніх інстанцій в межах доводів касаційної скарги.

Така позиція суду узгоджується зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Практика Верховного Суду, на яку посилається засуджений у касаційній скарзі, не є релевантною саме у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 явно несправедливим застосування саме такого додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність судових рішень постановлених щодо нього.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3