Справа № 304/1949/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.03.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 , захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/89/26 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2026 року, задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Продовжено обвинуваченій ОСОБА_9 строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів до 09 квітня 2026 року (включно) без визначення розміру застави.

Дата закінчення дії ухвали 09 квітня 2026 року.

З матеріалів вбачається, що на розгляді в Перечинському районному суді перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Прокурор ОСОБА_10 через канцелярію суду подав клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_9 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб.

Подане клопотання мотивує тим, що 07 липня 2025 року близько 04 години 34 хвилин водій ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння 1.51‰, що згідно висновку судово-медичної (токсикологічної) експертизи крові відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним транспортним засобом марки «BMW», моделі «Х5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , з пасажирами: ОСОБА_11 , який знаходився на передньому правому пасажирському сидінні та ОСОБА_12 , який знаходився на задньому лівому пасажирському сидінні, рухаючись зі швидкістю близько 117.3-129.7 км/год, яка перевищує максимально допустиму швидкість 50 км/год в населеному пункті, по вулиці Ужанській в м. Перечин Ужгородського району автодороги «Н-13» сполученням «Львів-Самбір-Ужгород», зі сторони с. Зарічово в напрямку м. Ужгород, де дорога має заокруглення праворуч та дві смуги руху, по одній у кожному напрямку, які розділені між собою дорожньою горизонтальною розміткою 1.5 та 1.1, що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, діючи всупереч вимогам п. п. 1.3, 1.5, 1.10, 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 11.3. 12.1, 12.2, 12.4 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, будучи самовпевненою та самонадіяною, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, проявила неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечила безпеку дорожнього руху, не втримала автомобіль у межах своєї смуги руху, перетнула дорожню горизонтальну розмітку 1.1, виїхала на зустрічну смугу руху з подальшим виїздом на ліве узбіччя відносно свого руху, де лівою частиною транспортного засобу здійснила послідовне зіткнення з трьома стовбурами дерев після чого продовжила рух лівим узбіччям та виїхала на асфальтне покриття, де на 215 км 103 м, вказаної автодороги на обладнаному бетонними огородженнями блокпосту здійснила наїзд на ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого начальником 1 групи інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який в той час ніс службу на вказаному контрольно-ревізійному пункті блокпосту.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми грудної клітки, тазу, нижніх кінцівок, переломи ребер справа і зліва з крововиливами в навколишні м`які тканини, забоєм обох легень, розривом правої легені; крововиливом під м`які тканини тім`яно-потиличної ділянки голови, крововиливом в жирову клітковину правої нирки; відкритим уламковим переломом правої стегнової кістки, кісток правого колінного суглобу, кісток правої гомілки з масивною раною правої нижньої кінцівки, розчавленням м`яких тканин, м`язів, закритим переломом кісток верхньої третини лівої гомілки, переломом кісток тазу справа (обох верхніх гілок лобкової кістки, клубової кістки), що призвело до розвитку шоку, набряку, вклинення речовини головного мозку обумовило порушення та припинення функції ЦНС, зупинку серцевої діяльності та дихання, що і є безпосередньою причиною смерті ОСОБА_13 та згідно п. 2.1.3. (б, л) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з безпосередньою причиною настання його смерті.

Пасажир автомобіля ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді «ЗЧМТ, Геморагічний забій головного мозку 2 ст., Травматичний САК з стійким вираженим цефалічним синдромом, елементами антероградної амнезії, помірним порушенням ліквородинаміки, помірними стато-координаторними розладами, перелом лобної кістки», були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою, згідно п. 2.1.3. (б) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Прокурор указує, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження та спричинили смерть потерпілого.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що ОСОБА_9 органом досудового розслідування обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, а тому усвідомлюючи тяжкість покарання, яке їй загрожує, враховуючи те, що вона може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, та приймаючи до уваги, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам, прокурор просить продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_9 строком на 60 діб.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_9 вказує на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, незаконною, такою, що підлягає скасуванню.

Просить суд постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання.

У доповненні до апеляційної скарги захисник-адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та звільнити обвинувачену ОСОБА_9 з-під варти в залі суду. Суд безпідставно прийняв до розгляду подане прокурором клопотання про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою, у якому прокурором не було зазначено будь-яких інших нових обставин, ніж у попередньому. Ризики переховування від суду та незаконного впливу на свідків та експерта недоведені та не підтверджені будь-якими доказами. Крім того, суд не звернув увагу на наявність в обвинуваченої постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, відсутність судимості, значних проблем зі здоров`ям, а також намір обвинуваченої відшкодувати потерплій особі заподіяну шкоду, що неможливо зробити в умовах ізоляції від суспільства.

Апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинуваченої ОСОБА_9 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, пояснення захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційні скарги, промову прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти, передбаченим статтею 177 цього Кодексу ризикам, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду уважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Ухвалюючи рішення про застосування чи продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність застосування чи продовження такого запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час судового провадження.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Згідно ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий. У разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в умовах воєнного стану продовження строку тримання під вартою здійснюється у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу. Ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Зі змісту ст. 199 КПК України вбачається, що слідчий суддя, суд продовжує строк тримання під вартою за умови, якщо прокурор, слідчий доведуть існування заявлених ними ризиків, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; та наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування чи судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Висновок суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 колегія суддів уважає належним чином вмотивованим, викладені у судовому рішенні судження такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з наявними в матеріалах контрольного провадження доказами та обставинами кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 422-1 КПК України не здійснює перевірку правильності пред`явленої підозри та висунутого обвинувачення і не перевіряє докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 обґрунтовано взяв до уваги тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій, у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років); дані про особу обвинуваченого (несудима, непрацює, не має на утриманні будь-яких осіб); відсутність обставин, які б перешкоджали триманню обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою та необхідність проведення судового розгляду кримінального провадження, у тому числі допит свідків, дослідження доказів тощо.

Тому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про доведення стороною обвинувачення наявності передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, які на даний час не відпали та не зменшилися.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наявність в обвинуваченої ОСОБА_9 визначеного місця проживання, за яким вона позитивно характеризується, а також той факт, що вона має сім`ю та раніше не судима, діагноз цукрового діабету ІІ типу, на що посилається сторона захисту, жодним чином не зменшує встановлені судом ризики та не є беззаперечною обставиною для висновку щодо можливості застосувати до обвинуваченої запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказані обставини не стали перешкодою для настання подій, у яких обвинувачується ОСОБА_9 .

Апеляційний суд бере до уваги аргументи, які наведені захисником в апеляційній скарзі, проте в даному конкретному випадку, приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у кримінальному провадженні, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченої і виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Тому, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої під вартою.

З огляду на вищевказане, доводи апеляційної скарги про недоведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження та спростовуються наведеними вище судженнями.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачена і не має на меті переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, інших учасників кримінального провадження, однак тяжкість кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує обвинуваченій, а також інші наведені вище обставини, у тому числі й дані про особу обвинуваченої, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегія суддів також вважає, що застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з урахуванням тяжкості, характеру та конкретних обставин, за яких остання обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченої, є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченої, в тому числі й запобігання настанню встановлених ризиків.

Апеляційний суд бере до уваги те, що стороною захисту не надано жодних доказів, які б спростовували встановлені ризики та, відповідно, давали можливість для застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів.

Наведені захисником в апеляційній скарзі доводи, в тому числі про незадовільний стан здоров`я обвинуваченої, були предметом перевірки та розгляду судом першої інстанції і підстав для їх задоволення не встановлено. Зазначені мотиви не дають підстав для зміни чи скасування ухвали суду й застосування щодо ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів.

При цьому колегією суддів враховується і те, що положеннями ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 за № 239/5/104, затверджений Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.

Тобто, особам які утримуються в місцях попереднього ув`язнення забезпечується надання медичної допомоги.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинуваченої таких захворювань, що виключають тримання її під вартою, у тому числі й відповідних висновків лікарів чи посадових осіб УВП № 9, у ході апеляційного розгляду не встановлено і таких стороною захисту не надано.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 має суттєві проблеми зі здоров`ям, потребує постійного прийому інсуліну, що не є неможливим в умовах ізоляції, оскільки слідчі ізолятори не отримують тих ліків, які їй необхідні, апеляційний суд визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а отже і не дають підстав для застосування щодо неї більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги у цій частині, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у будь-якому разі держава відповідно до усталеної практики ЄСПЛ має позитивні зобов`язання щодо особи, яка утримується під вартою, в частині надання особі необхідної медичної допомоги, але, разом із тим, сам по собі стан здоров`я обвинуваченої не є безумовною підставою для неможливості продовження щодо особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Так, у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначає, що статтю 3 Конвенції не можна тлумачити як таку, що гарантує кожній особі, взятій під варту, медичну допомогу на такому самому рівні, як у найкращих цивільних медичних закладах. Тим не менш держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги.

Сам по собі діагноз цукрового діабету ІІ типу не є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Такий стан здоров`я за умови отримання належного медичного нагляду та доступу до відповідного лікування не унеможливлює перебування особи в умовах слідчого ізолятора чи іншого місця попереднього ув`язнення, а відтак не може розглядатися як безумовна підстава для відмови у задоволенні клопотання слідчого чи прокурора про обрання чи продовження вказаного запобіжного заходу.

Разом з тим, стороною захисту не надано доказів, що в установі, де обвинувачена ОСОБА_9 тримається під вартою, неможливо забезпечити належний медичний нагляд та доступ до відповідного лікування обвинуваченої.

Із цих підстав, жодним чином не впливають на висновки суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про наміри обвинуваченої відшкодувати потерплій особі заподіяну шкоду, які ОСОБА_9 , перебуваючи в умовах ізоляції від суспільства, не може виконати.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не впливають та не спростовують наявність ризиків, описаних в оскаржуваній ухвалі, не свідчать про те, що такі перестали існувати, що в свою чергу не дає підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови в задоволенні клопотання прокурора, а також унеможливлює зміну обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжного заходу на інший, більш м`який, запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, виходячи з вимог ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останній кримінального правопорушення, а тому вважає, що відмова в задоволенні клопотання прокурора чи зміна запобіжного заходу обвинуваченій на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування від суду, незаконного впливу на свідків, інших учасників кримінального провадження, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, внаслідок якого настала загибель людини, апеляційний суд також вважає, що визначення застави у даному випадку є недоцільним, а тому погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неможливості в даному випадку визначення ОСОБА_9 розміру застави.

Тому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення клопотання сторони обвинувачення.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги, доводи якої не знайшли свого підтвердження і не впливають на висновки суду першої інстанції, навіть з урахуванням вказаних захисником характеризуючих даних обвинуваченого, немає, а тому ухвалу суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, як законну та обґрунтовану, необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 199, 404, 405, 407, 419,422-1 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу тримання під вартою щодо ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді