УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 161/3598/25

провадження № 51-556ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, проживаючого там само за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 05 грудня 2023 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ст. 126-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді 180 годин громадських робіт; 11 березня 2024 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ст. 390-1, ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК до покарання у виді арешту на строк 2 місяці 20 днів, який змінено ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 липня 2024 року й остаточно призначено покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 40 днів, поставлений на облік Луцького центру пробації 06 серпня 2024 року (дата початку відбування покарання), невідбута частина покарання становить 27 днів,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126?1 КК, й призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2024 року, зміненого ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 липня 2024 року, із розрахунку, згідно п. 5 ч. 1 ст. 72 КК, одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду, та призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 5 днів.

Також вироком на підставі ст. 91-1 КК застосовано до ОСОБА_5 обмежувальні заходи у виді направлення для проходження програми для кривдників протягом 3 місяців. Попереджено останнього про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 390-1 КК, за умисне ухилення від проходження програми для кривдників. Застосовано щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням певних обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до набрання вироком законної сили, але не більше як на 2 місяці, до 17 жовтня 2025 включно. Вирішено питання щодо початку обчислення строку покарання.

Вирішено цивільні позови в кримінальному провадженні:

задоволено частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, стягнуто з останнього на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

задоволено частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного та економічного насильства щодо подружжя та колишнього подружжя, що призвело до фізичних та психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності та погіршення якості життя потерпілої особи, а також умисне психологічне насильство щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 наводить доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок незастосування до останнього положень ст. 75 КК, а також про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в частині вирішення цивільних позовів.

Стосовного неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність стверджує, що суд апеляційної інстанції не зважив на доводи апеляційної скарги захисту про те, що ОСОБА_5 щиро розкаявся, до моменту виникнення сімейного конфлікту зразково виконував батьківські обов`язки, піклувався про фізичний розвиток дитини, забезпечував її побутові потреби, що підтверджується фактом відвідування дитиною садочка за безпосередньою участю батька, а конфліктні ситуації, які стали підставою для засудження його за ст. 126-1 КК, виникали на ґрунті суперечок щодо порядку та часу спілкування батька з дитиною після розірвання шлюбу. Зазначає, що засуджений сумлінно сплачує аліменти на утримання доньки й реальне виконання покарання у виді обмеження волі призведе до втрати ним можливості отримувати дохід й належним чином підтримувати дитину фінансово, а крім того буде розірвано психологічний зв`язок з дитиною.

У підтримку своєї позиції посилається на висновки Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2023 року у справі № 554/983/22.

Зазначені обставини, на переконання захисника, свідчать про можливість виправлення засудженого ОСОБА_5 без відбування покарання, а отже суд апеляційної інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню, а також належним чином не вмотивував своє рішення, чим порушив приписи ст. 419 КПК.

Також захисник посилається на необґрунтоване вирішення цивільного позову потерпілої в частині стягнення із засудженого 40 000 грн моральної шкоди. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні висновки судово-психологічної експертизи або медичні документи, що підтверджують глибину та тривалість душевних страждань саме в такому обсязі, потерпілою не було надано доказів погіршення якості життя, втрати звичок або тривалого розладу здоров`я.

Крім того, суд не навів мотивів стосовно того, чому така сума є співмірною з характером правопорушення та майновим станом засудженого, який офіційно не працює та має зобов`язання зі сплати аліментів.

Посилається на висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, яким, за доводами касаційної скарги, оскаржена ухвала апеляційного суду не відповідає в частині дотримання стандарту доказування наявності та розміру моральної шкоди.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до касаційної скарги копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ст. 126-1 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом положень ст. 75 КК, є необґрунтованими.

Як убачається зі змісту вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2025 року, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував характер і ступінь суспільної небезпечності скоєного ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який, будучи раніше судимим за вчинення домашнього насильства щодо свого батька та за умисне невиконання обмежувального припису, відбуваючи реальне покарання у виді пробаційного нагляду, на шлях виправлення не став та вчинив повторно злочин, який відноситься до категорії нетяжких, однак у вчиненому розкаявся, з 19 грудня 2015 року по 21 січня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради з діагнозом «Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії», у 2017 році перебував на програмі замісної підтримувальної терапії у Центрі терапії залежностей КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності».

Врахував суд й висновки судово-психіатричної експертизи № 27 від 27 січня 2025 року, за якими ОСОБА_5 в період вчинення інкримінованих йому протиправних дій не виявляв ознак хронічного психічного захворювання, недоумства чи тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, страждав на опіоїдну залежність в стадії утримання, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час ухвалення вироку, як вказано у судовому рішенні, також страждав на опіоїдну залежність в стадії утримання, міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

За місцем проживання обвинувачений характеризується негативно, протягом останніх півроку (виходячи з обставин, встановлених за вироком) неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 173-2 кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП)., на нього неодноразово надходили скарги від колишньої дружини ОСОБА_6 .

Суд визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, а вчинення злочину повторно визнав обставиною, яка його обтяжує.

Також взяв до уваги досудову доповідь Луцького міського відділу ДУ «Центр пробації» щодо ОСОБА_5 , відповідно до якої виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства за умови застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме: розвиток та підтримка у нього навичок конструктивного мислення, здійснення емоційної саморегуляції, прогнозування наслідків своїх вчинків.

Визначаючи ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі без застосування положень закону України про кримінальну відповідальність про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував обставини злочину, який характеризується систематичним застосуванням насильства стосовно близьких осіб, вчинений під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду, а також його тяжкість.

Питання про призначення ОСОБА_5 покарання без звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК було предметом перевірки апеляційного суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням має межі, визначені статтями 409, 413 КПК. При цьому, суд апеляційної інстанції керується положеннями ст. 404 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 92, ст. 22 цього Кодексу в частині врахування обставин, які можуть свідчити про наявність або відсутність підстав до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив твердження та доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам її касаційної скарги, та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши відповідні аргументи та підстави до прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги даних щодо ступеню тяжкості вчиненого злочину, щодо особи засудженого, який за місцем проживання характеризується негативно, протягом останніх півроку неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, на його адресу постійно надходять скарги від колишньої дружини ОСОБА_6 , а також обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, на підставі чого дійшов вмотивованого висновку про обґрунтованість призначення покарання у виді обмеження волі, яке необхідно відбувати реально.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зважив на безпідставність звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням й з тих мотивів, що він вчинив нове кримінальне правопорушення під час відбуття покарання за попереднім вироком.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , як на підстави для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, посилається на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та перевірені й оцінені апеляційним судом під час перегляду вироку місцевого суду, зокрема, на наявність щирого каяття, поведінку засудженого щодо виховання дитини й її розвитку та фінансового забезпечення, сплату останнім аліментів на утримання дитини.

Щодо оцінки таких доводів Верховний Суд виходить із такого.

За правилами ст. 75 КК (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням є складовою однієї із альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, обрання якої в кожному конкретному випадку пов`язане із з`ясуванням ступеня суспільної небезпечності і характеру кримінального правопорушення, обставин конкретного провадження, даних про особу винуватого, а також обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, впливають на висновок суду про можливість виправлення особи та досягнення інших цілей покарання без його реального відбування засудженим.

Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому особу та тяжкість кримінального правопорушення.

Форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.

Водночас суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, що означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається із оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

Посилання захисника в обґрунтування підстав до звільнення останнього від відбування покарання на обставини, що характеризують особу засудженого, а також враховані як такі, що пом`якшують покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони вже враховані судами попередніх інстанцій при визначенні виду та розміру покарання.

На переконання колегії суддів Верховного Суду, з огляду на встановлені фактичні обставини цього кримінального провадження, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання та які його обтяжують, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав до застосування приписів статей 75, 76 КК, з наведенням достатніх мотивів у цій частині.

З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про відсутність підстав до застосування положень ст. 75 КК. Автор скарги посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які уже перевірені судами та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

В контексті досягнення мети покарання, виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження вчиненої суспільно-небезпечної дії та своєї винуватості.

Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК з урахуванням обставин щодо систематичного застосування протиправного домашнього насильства, за що він засуджений і в цій справі, і особи засудженого, який судимий за такий злочин і знову його вчинив під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду, призначеного за ст. 390-1 КК (Невиконання обмежувальних заходів, обмежувальних приписів або непроходження програми для кривдників), доводи касаційної скарги не містять.

Своєю протиправною поведінкою засуджений переконливо продемонстрував, що сам факт державного осуду неодноразово вчинених ним кримінальних правопорушень, виявлений в попередніх обвинувальних вироках суду, та призначення і відбуття ним покарань у виді громадських робіт і пробаційного нагляду, не здатні виправити його та втримати від вчинення наступних кримінальних правопорушень, отже посвідчив неможливість досягти мети покарання в інший спосіб, ніж застосований судами попередніх інстанцій в цій справі.

Обставини, на які посилається захисник, зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатніми підставами до належного висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та обґрунтованість ухвали апеляційного суду, касаційна скарга захисника не містить.

Усі обставини, про які захисник зазначає в касаційній скарзі, як видно з вироку та оскарженої ухвали апеляційного суду, судами попередніх інстанцій враховано.

Причини виникнення сімейного конфлікту, на які в касаційній скарзі вказує захисник, не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо кваліфікації та кримінально-правових наслідків систематичного застосування засудженим домашнього насильства.

Посилання захисника на постанову Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 554/983/22 колегія суддів не бере до уваги, адже в Єдиному реєстрі судових рішень указана така постанова відсутня, а її копії захисник до касаційної скарги не додала.

Щодо оцінки доводів про неправильне вирішення цивільних позовів, Верховний Суд виходить із такого.

За приписами ч. 1, 2 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. На захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім визначених законом випадків (ч. 1 ст. 1167 ЦК).

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у її душевних стражданнях через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку необхідно стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої, суд першої інстанції врахував характер вчиненого діяння, ступінь вини обвинуваченого, який не попросив вибачення у потерпілої за скоєне у судовому засіданні, його матеріальний стан, який офіційно не працевлаштований, а також душевні страждання та психологічний дискомфорт ОСОБА_6 з приводу дій колишнього чоловіка ОСОБА_5 по відношенню до неї, пов`язаних із систематичним домашнім насильством в присутності малолітньої дитини, який, до того ж, не дотримувався встановлених судом обов`язків.

Дійшов висновку, що внаслідок таких дій потерпілій доводиться докладати зусилля не боятися за своє та малолітньої доньки життя та здоров`я, вона відчуває загрозу для себе, оскільки, навіть всупереч обмежувальному припису суду, кривдник вчиняв по відношенню до неї неправомірні дії й це призвело до психологічних страждань, погіршення психологічного самопочуття, якості життя, яке виразилося у формі втоми, фізичного дискомфорту, негативних переживань, втрати повноцінного сну, відпочинку, позитивних емоцій, а також втрати відчуття безпеки. Наведені події могли змінити її життя, у зв`язку з чим вона виїхала за межі Волинської області. Також суд врахував вік малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій на момент вчинення злочину було лише 2 роки та 3 місяці.

Виходячи з вищенаведених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що моральна шкода на користь потерпілої в розмірі 30 000 грн та на користь малолітньої потерпілої - 10 000 грн, відповідатиме принципу розумності та справедливості.

Суд апеляційної інстанції указані мотиви місцевого суду перевірив та дійшов вмотивованого переконання про їх обґрунтованість.

Доводи захисника про не співмірність розміру задоволених позовних вимог щодо моральної шкоди, спричиненої потерпілій, через недоведеність такої шкоди висновками експертизи чи медичними документами в частині глибини та тривалості душевних страждань, не ґрунтуються на приписах ч. 3 ст. 23 ЦК, відповідно до яких саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди залежно від визначених законом критеріїв, й таких критеріїв, як видно з оскарженого судового рішення, судами попередніх інстанцій дотримано, в повному обсязі враховано характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, ступінь вини засудженого, а також обставини, за яких було вчинено злочин. Розмір відшкодування визначено з дотриманням вимог розумності і справедливості.

Посилання захисника на висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 в обґрунтування своєї позиції щодо невірного вирішення цивільного позову є безпідставними, оскільки у тій справі указано про аналіз розподілу тягаря доказування за умови встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, а саме: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач - відсутність протиправності та вини.

Натомість про обов`язок підтверджувати наявність та розмір заподіяної моральної шкоди певним видом документів чи висновками експертизи в цій постанові не йдеться.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, а також в частині вирішення цивільних позовів потерпілої щодо стягнення моральної шкоди не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

З урахуванням вкладеного вище касаційний суд констатує, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою, відповідає приписам статей 370, 419 КПК, у ній наведені мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався, постановляючи рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень за змістом доводів касаційної скарги, судом допущено не було.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, з огляду на що Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та доходить висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3