КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 20 травня 2026 року прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2026 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000407 від 25.02.2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просила, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на вилучене майно, а саме на:

- 25 системних блоків, які опечатані бірками № NPP-0146916; 0146917; 0146918; 0146919; 0146920; 0146921; 0146922; 0146923; 0146924; 0146925;0146926; 0146927; 0146928; 0146929; 0146930; 0146931; 0146932; 0146933; 0146934; 0146935; 0146936; 0146937; 0146938; 0146939; 0146940;

- 26 комп?ютерних моніторів, які опечатані бірками № NPP-0146941;

0146942; 0146943; 0146944; 0146945; 0146946; 0146947; 0146948; 0146949;

0146950; 0146951; 0146952; 0146953; 0146954; 0146955; 0146956; 0146957;

0146958; 0146959; 0146960; 0146961; 0146962; 0146963; 0146964; 0146965;

0146966;

- 18 комп?ютерних мишки, які поміщено до поліетиленового пакету та

опечатано біркою NPU - 1034861;

- 23 комп?ютерних клавіатури, які поміщено до поліетиленового пакету

та опечатано біркою NPU - 1034859;

- предмет схожий на касовий апарат, який опечатано біркою NPP0146917;

- кабелі живлення поміщено до поліетиленового пакету та опечатано біркою

NPU1034858;

- ключ поміщено до спец. пакету WAR2083979.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, прокурор зазначає, що вилучена техніка є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України та на ній збереглись сліди кримінального правопорушення, відтак вилучене майно відповідає критеріям речового доказу, визначених ст. 98 КПК України.

Зазначає, що відмова у накладенні арешту на виявлені та вилучені під час обшуку речі створює ризик втрати доказової інформації та унеможливлює проведення необхідних експертних досліджень.

В судове засідання прокурор не з`явився, причини неявки не повідомив, хоча про час та дату судового засідання його повідомлено у встановлений законом спосіб. Колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників судового провадження, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України, зважаючи на скорочені строки розгляду справ такої категорії (ч. 2 ст. 422 КПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження і перевіривши наведені захисником доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, слідчим відділом Деснянського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 25 лютого 2026 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000407, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України.

У клопотанні прокурора зазначено, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні досліджуються обставини здійснення незаконної діяльності з організації або проведення азартних ігор за адресою: АДРЕСА_1.

25 лютого 2026 року, у відповідності до положень ч. 3 ст. 233 КПК України з метою врятування майна, а саме: речей, які є доказами вчинення кримінального правопорушення, проведено обшук у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, під час якого виявлено та вилучено: 25 системних блоків; 26 комп`ютерних моніторів; 18 комп`ютерних мишок; 23 комп`ютерних клавіатури; предмет схожий на касовий апарат; кабелі живлення; ключ.

Відповідно до постанови старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 25 лютого 2026 року вилучені в ході обшуку речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000407.

26 лютого 2026 року прокурор Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000407 від 25.02.2026 року, яке вилучено в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2026 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено, з тих підстав, що в порушення вимог ст. 171 КПК України в клопотанні прокурором не зазначено конкретну мету накладення арешту на вилучене майно, а мотивування застосування заходу забезпечення кримінального провадження є суто формальним, без зазначення конкретних обставин кримінального правопорушення, які можуть бути встановлені за допомогою вказаного майна.

Також прокурором у клопотанні не враховано розумність, співрозмірність та наслідки обмеження права власності третіх осіб, яким належать тимчасово вилучене майно.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, не зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту.

Окрім того, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Слідчим суддею під час розгляду клопотання встановлено, що мотивування застосування заходу забезпечення кримінального провадження прокурора є суто формальним, без зазначення конкретних обставин кримінального правопорушення, які можуть бути встановлені за допомогою вказаного майна.

Відтак, будь-яких правових підстав для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження у клопотанні прокурора не зазначено та доказів на обґрунтування необхідності накладення арешту не подано.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону втручання у право власності шляхом накладення арешту на майно є виключним заходом забезпечення кримінального провадження та може застосовуватись лише за умови належного обґрунтування його необхідності, мети та пропорційності.

Разом із тим, у поданому клопотанні такі вимоги дотримані не були, що обґрунтовано встановлено слідчим суддею, оскільки прокурором не наведено належних та достатніх доводів щодо зв`язку вилученого майна з обставинами кримінального правопорушення, а також не обґрунтовано, яким чином саме це майно може містити відомості, що мають доказове значення у провадженні.

Крім того, при вирішенні питання про арешт майна суд зобов`язаний враховувати баланс між інтересами кримінального провадження та захистом права власності, у тому числі третіх осіб, які не є підозрюваними чи обвинуваченими. Неврахування таких обставин призводить до непропорційного втручання у право мирного володіння майном, що суперечить загальним засадам кримінального провадження та практиці Європейського суду з прав людини щодо вимоги "справедливого балансу" між публічним інтересом та правами особи.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вказане майно, що є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

За таких обставин, посилання у клопотанні прокурора про арешт майна, як на форму забезпечення доказів, не ґрунтуються на вимогах закону.

Слідчий суддя надав оцінку усім доказам, які наявні в матеріалах справи та які стосуються предмету кримінального провадження, з чим погоджується колегія суддів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Доводи прокурора у їх сукупності не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду а, відтак, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2026 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 754/3149/26 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_9

Провадження № 11сс/824/3062/2026 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України