УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 Справа №607/3662/26 Провадження №1-кс/607/1479/2026

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , у залі суду у м. Тернополі, розглянувши клопотання старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_5 , погоджене начальником відділу Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу - цілодобового домашнього арешту щодо:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глибочок Борщівського району Тернопільської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий в ОВС СВ УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_5 , за погодженням з начальником відділу Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження№0000067 від 30.09.2025, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2КК України,звернувся до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із клопотанням, в якому просить застосувати доОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, та покласти на підозрюваного ОСОБА_4 наступні обов`язки, а саме: прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи, строком на 60 днів.

В обґрунтування клопотання сторона обвинувачення посилається на те, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 436-2 КК України, а також існують ризики, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, ніж домашній арешт, не дасть можливості здійснювати дієвий контроль за його поведінкою, забезпечити виконання покладених обов`язків, та запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор підтримав вказане клопотання з мотивів, наведених у ньому та просив задовольнити.

Підозрюваний ОСОБА_4 не заперечив проти задоволення клопотання.

Дослідивши надані матеріали, клопотання та докази, заслухавши думку прокурора, підозрюваного, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000067 від 30.09.2025, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 Кримінального кодексу України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що не пізніше червня 2025 року ОСОБА_4 , з метою обміну інформацією з необмеженою кількістю осіб, створення та поширення коротких відео та проведення онлайн-трансляцій, зареєстрував у соцмедійному застосунку «ТікТок», за допомогою технічних пристроїв особисту сторінку (обліковий запис) « ОСОБА_6 » із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » із електронною адресою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

При цьому, ОСОБА_4 доступ до перегляду змісту власної сторінки будь-якими іншими користувачами соцмедійного застосунку «ТікТок» не обмежив з метою публічного огляду та поширення інформації невизначеному колу осіб, та як єдиний адміністратор мав у ній функціональні можливості безпосередньо публікувати короткі відео та проводити онлайн-трансляцій.

У свою чергу, ОСОБА_4 було відомо, що 24.10.1945 набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Союз Радянських Соціалістичних Республік (правонаступником якого з 1991 року є Російська Федерація), Українська Радянська Соціалістична Республіка (правонаступницею якої з 1991 року є Україна) та ще 49 держав-засновниць, а згодом до вказаної міжнародної організації прийняті інші держави світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН всі члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування проти територіальної недоторканості або політичної незалежності будь-якої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1965 «Про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про убезпечення їх незалежності і суверенітету» закріплено, що держави не мають права втручатися прямо чи опосередковано з якої б то не було причини у внутрішні та зовнішні справи іншої держави.

Кожна держава має невід`ємне право обирати свою політичну, економічну, соціальну та культурну систему без втручання в будь-якій формі з боку будь-якої іншої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 «Про неприпустимість інтервенції і втручання у внутрішні справи держав» закріплено, що держави не мають права здійснювати інтервенцію або втручання в будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні чи зовнішні справи інших держав.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 24.10.1970 «Про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН» закріплено принцип, згідно з яким держави утримуються в своїх міжнародних відносинах від силових погроз або застосування сили, як проти територіальної цілісності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином несумісним з цілями ООН. Така загроза силою або її застосування є порушенням міжнародного права і Статут ООН.

Кожна держава зобов`язана утримуватися від загрози силою або її застосування з метою порушення існуючих міжнародних кордонів іншої держави або у якості засобу вирішення міжнародних суперечок, в тому числі територіальних суперечок, і питань, що стосуються державних кордонів.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значну участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, будь то політичного, економічного, військового чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва 01.08.1975, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18.10.1907, що вступила в дію 26.01.1910 і 07.03.1955 визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24.08.1991 Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Відповідно до зазначеного документу, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнано значною кількістю держав світу, серед яких і російська федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 російська федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31.05.1997 відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та російською федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 02.03.1999 № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, дотримання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської, Харківської, Запорізької, Херсонської та Миколаївської областей належить до території України.

Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.

Згідно з статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати та змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народу і не може бути узурповане державою, її органами чи посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права та свободи, честь та гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

У відповідності до статей 132 - 134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано- Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно- правових актів, 22.02.2022 президент російської федерації, реалізуючи злочинний план направлений на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволене.

24.02.2022 о 5 годині президент російської федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації та збройних сил російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, війська російської федерації незаконно ввійшли сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

24.02.2022 Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому був неодноразово продовжений та безперервно триває до цього часу.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2849-IX «Про медіа» (далі за текстом ЗУ «Про медіа»), який 31.03.2023 набрав чинності та спрямований на забезпечення реалізації права на свободу вираження поглядів, права на отримання різнобічної, достовірної та оперативної інформації, на забезпечення плюралізму думок і вільного поширення інформації, на захист національних інтересів України та прав користувачів медіа-сервісів, регулювання діяльності у сфері медіа відповідно до принципів прозорості, справедливості та неупередженості, стимулювання конкурентного середовища, рівноправності і незалежності медіа та визначає правовий статус, порядок формування, діяльності та повноваження Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про медіа» до категорії медіа (засобу масової інформації) відноситься засіб поширення масової інформації у будь-якій формі, який періодично чи регулярно виходить у світ під редакційним контролем та постійною назвою як індивідуалізуючою ознакою.

Згідно положень п. 28 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про медіа» масовою інформацією є та, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб.

Відповідно до п. 47 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про медіа» - редакційний контроль (редакційна відповідальність) це вирішальний вплив суб`єкта у сфері аудіовізуальних медіа, суб`єкта у сфері друкованих медіа та/або суб`єкта у сфері онлайн-медіа на створення або добір, організацію та поширення програм або іншої масової інформації відповідним суб`єктом.

Так, пунктом 36 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про медіа» до категорії онлайн-медіа відносяться такі, що регулярно поширюють інформацію у текстовій, аудіо-, аудіовізуальній чи іншій формі в електронному (цифровому) вигляді за допомогою мережі Інтернет на власному веб-сайті, крім медіа, які віднесені цим Законом до аудіовізуальних медіа.

Питання суб`єктності у сфері медіа унормовано у другому розділі ЗУ «Про медіа», окрім того, відповідно до приписів ЗУ «Про медіа» терміни «медіа» та «суб`єктів у сфері медіа» не є тотожними, а правопорушення у сфері медіа можуть вчиняти незалежно від статусу суб`єкта у сфері медіа.

Натомість, відповідно до п. 39 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про медіа» визначено термін - платформа спільного доступу до інформації - сервіс, що забезпечує своїм користувачам за їхнім запитом можливість зберігання та поширення користувацької інформації для необмеженого кола осіб, якщо такі зберігання та поширення не є незначною та суто допоміжною функцією іншого сервісу та з об`єктивних і технічних причин не може використовуватися без такого сервісу.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про медіа» - особа, яка регулярно поширює масову інформацію під своїм редакційним контролем через власні облікові записи на платформах спільного доступу до інформації, не є суб`єктом у сфері онлайн-медіа, крім випадків, якщо така особа добровільно зареєструється як суб`єкт у сфері онлайн-медіа в порядку, передбаченому статтею 63 цього Закону.

Згідно з статтею 22 Закону України «Про інформацію» масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб.

Соціальні мережі «Instagram», «Facebook», «Twitter», соцмедійний застосунок «ТікТок», заборонені на території України «Вконтакте», «Одноклассники», а також месенджери «Telegram», «Viber», «Signal», «WhatsApp» віднесені ЗУ «Про медіа» до платформ спільного доступу до інформації, а тому за своєю суттю відповідають критеріям зазначеним п. 30 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про медіа», хоча і не є суб`єктом у сфері медіа.

При цьому у невстановлений досудовим розслідуванням час, але у ході повномасштабного вторгнення військових формувань рф на територію України, у громадянина України ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на виправдовування збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році з використанням засобів масової інформації.

З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_4 вирішив використати раніше створену ним особисту сторінку « ОСОБА_6 » із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » із електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 , у соцмедійному застосунку «ТікТок».

Надалі, у вересні 2025 року ОСОБА_4 , маючи проросійські погляди та підтримуючи збройну агресію рф проти України, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи і знаючи достовірно, що російська федерація визнана країною агресором, діючи в період збройного конфлікту, в умовах військового стану, за допомогою особистої сторінки « ОСОБА_6 » у соц-медійному застосунку «ТікТок» виправдовував збройну агресію російської федерації проти України.

Так, ОСОБА_4 , перебуваючи у місті Варшава Республіки Польща, діючи умисно, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у ніч з 22.09.2025 на 23.09.2025 за допомогою особистої сторінки « ОСОБА_6 » у соц-медійному застосунку «ТікТок», провів онлайн трансляцію. Під час проведення якої, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що він здійснює пряму трансляцію і вона відбувається у відкритому доступі та її може подивитися будь хто із його 19,4 тис. підписників умисно промовив наступні слова: «Шалава кончена нахуй! расія мая! Народ, запомнітє одно, одно нахуй - расія визвольняєт Україну нахуй, а нє Україна визвольняєт расію нахуй. В Українє нахуй тецекашнікі пакуют по повной програмє нахуй, а в росії такого нєт нахуй, расія визвольняє нас от тецека нахуй», і тим самим виправдав збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Окрім цього, ОСОБА_4 , для підкреслення своїх проросійських поглядів та втілення наративів країни-агресора, під час ведення вищезазначеної трансляції, у якості музичного супроводу свого виправдовування збройної агресії російської федерації проти України, включив гімн російської федерації.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у виправдовуванні збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, з використанням засобів масової інформації, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 Кримінального кодексу України.

18.02.2026 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Відповідно до положень статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

На думку слідчого судді, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-8 КК України, що підтверджується зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що у соціальній мережі «Facebook», за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 вони бачили відеоролик із назвою: «Дуже соромно, що воно живе в нашому селі Ідіот тупий» у якому громадянин України, віком 20 років під час прямої трансляції в медійному застосунку «ТікТок» під музику гімну російської федерації зазначає, що росія визволяє Україну, а не Україна виганяє росію зі своєї території, а також, що працівники ТЦК та СП в Україні пакують людей, а в росії ні. Під вказаним відеороликом було зазначено, що вказана особа є мешканцем с. Глибочок колишнього Борщівського району Тернопільської області ОСОБА_12 . Також у у соціальній мережі «Facebook», за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 /, у якому ОСОБА_12 під час трансляції у медійному застосунку «ТікТок» зазначав, що піде воювати проти громадян України; протоколами слідчих дій: огляду від 08.10.2025 публікації під назвою « Натисни, щоб дивитися LIVE » на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Facebook» « ОСОБА_13 », за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 у якій містяться висловлювання ОСОБА_4 , що вказують на ознаки готовності його до участі в збройних формуваннях держави-агресора у веденні бойових дій проти Збройних Сил України; огляду від 08.08.2025 публікації під назвою «Максимальний репост нашому «герою`Позорище України!#війна #рек #україна» на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Facebook» «ОСОБА_14», у якій міститься виправдовування ОСОБА_4 збройної агресії рф проти України; висновком експерта №808/25-22 від 12.11.2025, за результатами проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи; висновком експерта № СЕ26-1Л/1/5 від 05.12.2025, за результатами проведення портретної експертизи.

За результатами розгляду клопотання, слідчий суддя вважає, що прокурором у судовому засіданні та дослідженими матеріалами доведено наявність ризиків, передбачених частиною першої статті 177 КПК України.

Про наявність ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду свідчить те, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено безальтернативну міру покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої, і на даний час усвідомлюючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та розмір покарання з метою уникнення покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

На думку слідчого судді, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, адже суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Відтак слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим у клопотання та прокурором у судовому засіданні доведено, а стороною захисту не спростовано, що у даному кримінальному провадженні з метою виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є необхідним застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_4 , слідчий суддя також враховує обставини, передбачені статтею 178 КПК України, а саме: особу підозрюваного, його вік, міцність його соціальних зв`язків, а також тяжкість кримінального правопорушення, яке згідно статті 12 КК України є тяжким злочином, покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винним - позбавлення волі на строк до восьми років, вагомість доказів винуватості, те, що підозрюваний раніше не судимий, та вважає, що до підозрюваного необхідно застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту, який є необхідним та достатнім для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання існуючим ризикам і буде пропорційним, співмірним та таким, що не становитиме надмірний тягар для останнього.

Слідчий суддя вважає, що застосування до підозрюваного ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із цілодобовим домашнім арештом, не зможе попередити ризики, визначені статтею 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

За встановлених обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого є обґрунтоване і доведене, а застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту в даному випадку відповідатиме обставинам вчиненого кримінального правопорушення і на даному етапі досудового розслідування такий захід забезпечення кримінального провадження виправдовує таке втручання у право підозрюваного на особисту свободу та недоторканість.

Крім цього, застосовуючи до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на підозрюваного ОСОБА_4 обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 193, 194, 196, 205 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого в ОВС СВ Управління СБУ в Тернопільській області ОСОБА_5 , погоджене начальником відділу Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу - цілодобового домашнього арешту щодо підозрюваного ОСОБА_4 - задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (окрім випадків увімкнення сигналу повітряної тривоги з метою прибуття до укриття).

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки:

-прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

Встановити строк дії ухвали до 23 год. 59 хв. 18 квітня 2026 року.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати на виконання в УСБУ в Тернопільській області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на начальника відділу Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1