Справа № 489/3111/24
Провадження № 1-кп/489/403/26
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

06 травня 2026 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва матеріали кримінального провадження №0000023 від 22.01.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 114-2 КК України, з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_7 ,

встановив:

До суду надійшло клопотання обвинуваченого про зміну застосованого щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, оскільки він раніше не судимий, працює та характеризується позитивно, одружений та має на утриманні малолітню дитину, а також престарілих батьків.

Обвинувачений та захисник підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор заперечував проти зміни запобіжного заходу.

Вислухавши учасників, дослідивши матеріали судового провадження, суд дійшов таких висновків. Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 12.01.2024 відносно обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою суду від 01.04.2026 на строк до 30.05.2026 включно з можливістю звільнення під заставу в розмірі 2828800 грн.

Вирішуючи клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, суд враховує вимоги пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи. Будь-яких передбачених законом обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом не встановлено.

Згідно з п. 36 Рішення ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України» від 20.05.2010 (остаточне 20.08.2010), «суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує». Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Сам факт подання до суду обвинувального акту та те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні відповідного кримінального правопорушення є свідченням обґрунтованої підозри.

Також, на переконання суду, на даний час продовжують існувати передбачені ст. 177 КПК України ризики переховування обвинуваченого від суду та вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, які існували при застосуванні запобіжного заходу та продовженні строку його дії, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років, та має достатню обізнаність, щоб розуміти суть пред`явленого обвинувачення та покарання за його вчинення. Також відповідно до обвинувального акту, він має проросійські погляди та йому інкриміновано за пред`явленим обвинуваченням вчинення ряду тотожних протиправних діянь, які полягали у поширенні інформації про розташування ЗСУ з метою надання такої формації країні-агресору рф, та вказані діяння були виявлені й припинені органом досудового розслідування, а не з власної волі особи.

Крім того, на даний час продовжений строк дії воєнного стану через військову агресію рф проти України, у поширенні відомостей якій про розташування ЗСУ обвинувачується останній. Також продовжують діяти телеграм-канали, в яких відбувається розповсюдження матеріалів про розташування підрозділів ЗСУ. Тому зазначені обставини вказують на те, що перебуваючи на волі, обвинувачений може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, та ухилятися від суду.

При цьому, доводи обвинуваченого про можливість запобігання існуючим ризикам шляхом зміни застосованого щодо нього запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам ч. 6 ст. 176 КПК України, згідно з якими під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 114-2 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього кодексу, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Крім того, у п. 6.2 Рішення від 19.06.2024 № 7-р(II)/2024 Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що «застосування за частиною шостою статті 176 КПК під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України». На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відсутні передбачені законом підстави для зміни застосованого щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який.

При цьому, суд звертає увагу, що з метою недопущення порушень ст. 5 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо запобігання необмеженому строку тримання особи під вартою без альтернативи іншого запобіжного заходу, судом відповідно до положень ст. 183 КПК України було визначено розмір застави як альтернативного запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 , достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, визначених КПК, після внесення якої останній підлягає звільненню з-під варти.

Таким чином, встановлені судом обставини вказують на необґрунтованість клопотання та необхідність відмови в його задоволенні. Керуючись статтями 331, 372 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3