Провадження №11-кп/801/232/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2026 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

засудженого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2026 року у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відмовлено.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, просила скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2026 року та постановити нову ухвалу, якою задоволити клопотання ОСОБА_7 .

Засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2026 року, постановити нову ухвалу про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 мотивовано тим, що судом не надано належної уваги, тому що між остаточним засудженням ОСОБА_7 до довічного ув`язнення і датою початку функціонування в Україні механізму умовно-дострокового звільнення для довічно ув`язнених (3 березня 2023р.) спливло більше двадцяти років.

Відповідно до рішення Європейського суду «Медвідь проти України» № 7453/23 п.п. 59, 60, у якому встановлено системне порушення положень застосованих до осіб засуджених до довічного позбавлення волі до березня 2023 року.

Отже, до березня 2023 року не передбачення в чинному Кримінальному кодексі України можливості умовно-дострокового звільнення осіб засуджених до довічного позбавлення волі є незаконним.

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 мотивовано тим, що звернений до виконання обвинувальний вирок щодо нього не виконувався правомірно більше 20-ти років. Неправомірність виконання вироку, за твердженням ОСОБА_7 , полягала у тому, що до 03.03.2023 року в Україні тримання під вартою було в порушення ст.3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

ОСОБА_7 також посилається на рішення Європейського суду «Медвідь проти України» № 7453/23 п.п. 59, 60 у якому встановлено системне порушення положень застосованих до осіб засуджених до довічного позбавлення волі до березня 2023 року.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на підтримку поданих апеляційних скарг, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти їх задоволення, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частина 1 ст.404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 21.06.2000, ОСОБА_7 засуджений, зокрема, за ч. 3 ст. 142, п. п. «а», «г», «і» ст. 93 КК України (1960 року) з урахуванням ст. 42 КК України (1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 14.12.2000 р. вирок від 21.06.2000 р. змінено, ОСОБА_7 вважається засудженим за п.п. «г», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 198-2 КК України (1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.03.2018 року засудженому ОСОБА_7 зараховано в строк покарання, призначеного вироком Київського міського суду від 21.06.2000 року, строк попереднього ув`язнення з 23 березня 1999 року по 14 грудня 2000 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що спростовує твердження засудженого щодо невиконання вироку щодо нього.

Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Вимоги статті 80 КК України застосовується у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вирок Київського міського суду від 21.06.2000 відносно ОСОБА_7 набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності, доказом чого є розпорядження про виконання вироку від 10.01.2001 року.

Вирок суду виконується, на його виконання ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки на виконання вироку суду ОСОБА_7 перебуває у місцях позбавлення волі, відбуваючи визначене судом кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі, тому підстави для застосування положень статті 80 КК України про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відсутні.

Під давністю виконання обвинувального вироку необхідно розуміти закінчення встановлених у законі відповідних строків із дня набрання обвинувальним вироком законної сили.

Судом першої інстанції, з урахуванням положень ст. 152 КВК, ст.51, ст. 64, КК України вірно зроблено висновок, що законні підстави для застосування щодо засудженого ст. 80 КК України у даному випадку про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відсутні.

Також судом дано оцінку та проаналізовано посилання засудженого ОСОБА_7 на п. 4 ч. 1 та ч. 3 ст. 49 КК УРСР 1960 року.

Судом першої інстанції враховано, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 49 КК УРСР 1960 року, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили: десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років, згідно ч. 3 ст. 49 КК УРСР 1960 року, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі на певний строк.

Судом проаналізовано норми закону, які регулюють правовідносини давності виконання обвинувального вироку ,які виникли до набрання чиності кримінального Кримінального Кодексу України 2001 року та продовжують існувати на день набрання ним чинності.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що відповідно до п. 2 розділу I "ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ" КК України, з набранням чинності цим Кодексом втрачають чинність: Кримінальний кодекс Української РСР від 28 грудня 1960 року (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., № 2, ст. 14) із змінами, внесеними до нього, врахував, що згідно з ч.1 ст. 57 Закону України «Про правотворчу діяльність», дія нормативно-правового акта поширюється на суспільні відносини, що виникли (тривають) після набрання ним чинності, якщо інше не передбачено Конституцією України чи законом, те, що відповідно до п.1 розділу I "ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ" КК України, цей Кодекс набрав чинності з 1 вересня 2001 року, згідно з ч.2 ст. 58 Закону України «Про правотворчу діяльність», норми нормативно-правового акта поширюються на суспільні відносини, що виникли до дня набрання ним чинності та продовжують існувати на день набрання ним чинності, з дня набрання чинності цим нормативно-правовим актом.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту з приводу того, що до березня 2023 року не передбачення в чинному Кримінальному кодексі України можливості умовно-дострокового звільнення осіб засуджених до довічного позбавлення волі є незаконним є безпідставними.

Пункт 4.1 рішення Другого сенату Конституційного Суду України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основному Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити засудженим до довічного позбавлення волі реалістичну перспективу звільнення.

Таким чином покарання у виді довічного позбавлення волі, не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до кримінального закону. Зокрема, положеннями ч. 5 ст. 82 КК, в новій редакції передбачено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Отже, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Що стосується посилання захисника та засудженого ОСОБА_7 на рішення ЄСПЛ у справі «Медвідь проти України» (заява № 7453/23), суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини вказував на необхідність створення національного механізму перегляду вироків, але не визнавав незаконним саме довічне покарання, якщо існує перспектива його перегляду, що нині врегульовано вказаними змінами до КК, КВК і КПК України.

Таким чином, доводи апелянтів є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, який діяв відповідно до чинного кримінального законодавства та практики Конституційного Суду України.

Перевіривши рішення суду першої інстанції ,суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, у даному випадку не починався і не закінчувався, на виконання вироку суду ОСОБА_7 перебуває у місцях позбавлення волі, відбуваючи визначене судом кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Таким чином, засуджений ОСОБА_7 , який відбув більше двадцяти років призначеного судом покарання, має право на розгляд щодо нього судом питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, передбаченому ст. 82 КК України.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду, як про це порушується питання в апеляційних скаргах сторони захисту, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги засудженого та його захисника без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405,409 КПК України , суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2026 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку залишити без змін.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3