Cправа № 127/4583/26
Провадження № 1-кс/127/1869/26
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

Іменем України

17 лютого 2026 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в залі Вінницького міського суду Вінницької області клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка є матір`ю підозрюваного ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження № 0000031 внесеного до ЄРДР 03.02.2025, за відсутності фіксації судового розгляду технічними засобами, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на майно.

Клопотання мотивовано тим, що у провадженні слідчого перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000031 від 03.02.2025, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 110 та ч. 6 ст. 111 1 КК України, у зв`язку із чим у органу досудового розслідування постала необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення арешту на майно.

Під час розгляду, з матеріалів клопотання встановлено, що громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Київ, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , який на даний час фактично проживає рф, м. Москва, та який на виконання завдання спецслужб рф організовує, проводить та приймає участь у заходах політичного характеру, а також здійснює інформаційну діяльність у співпраці з державою-агресором, тобто публічно виступає на інформаційних майданчиках, а також надає коментарі та інтерв`ю, під час яких виправдовує і визнає правомірною збройну агресію рф проти України, а також умовах воєнного стану надає політичним представникам держави-агресора допомогу у проведені інформаційно-підривної діяльності проти України.

Разом з тим, в основу публічних виступів ОСОБА_5 закладає висвітлення політичних подій в Україні, як «кривавого перевороту» та «неонацистського режиму». Вчиняє умисні дії, щодо зміни меж територій шляхом публічних закликів та розповсюдження матеріалів антиукраїнського змісту на підконтрольних інформаційних ресурсах, що підтверджується висновком експерта Вінницького відділення Київського наукового-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1013/25-21 від 19.05.2025, відповідно до якого, у виступах ОСОБА_5 містяться публічні заклики до насильницької зміни конституційного ладу, публічні заклики до вчинення дій, спрямованих на зміну меж території або державного кордону України, що є порушенням порядку, встановленого Конституцією України, та публічні заклики до зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, поєднані з розпалюванням національної ворожнечі, а також містяться висловлення, які підтверджують, що громадянин України ОСОБА_5 бере участь у заходах політичного характеру, здійснює інформаційну діяльність у співпраці з державою-агресором, спрямовану на підтримку держави-агресора з метою уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України.

Також, встановлено, що ОСОБА_5 є діючим співробітником т.зв. «Институт стран СНГ» (російська недержавна організація, основною ціллю якої є визначення та підтримка російських інтересів на території колишнього СРСР) та з 2022 року є працівником відділу, який працює по Україні, а також ОСОБА_5 є власником телеграм-каналу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де систематично публікує антиукраїнські дописи.

07.01.2026 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст.110 та ч. 6 ст. 111-1 КК України, та вказане повідомлення оголошено у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлення.

Установлено, що рідна сестра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та яка 30.08.2024 відповідно до договору дарування №566 (вказану квартиру ОСОБА_6 отримав у спадок від батька ОСОБА_7 ) здійснила переоформлення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_5 на себе.

Зокрема, 30.07.2024 громадянин ОСОБА_5 перебуваючи у Республіці Сербія, скориставшись послугами державного нотаріуса ОСОБА_8 , видав доручення терміном до 26.06.2027 р. на право представляти його інтереси та бути його уповноваженим представником у відділах державної реєстрації юридичних осіб, як учасника ПП «Інтреко» (, м. Київ, вул. Бориса Гаріна, буд. 53, вид діяльності «діяльність туристичних агентств») громадянину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований АДРЕСА_3 , є чоловіком ОСОБА_10 , та проживає разом із нею за адресою: АДРЕСА_2 .

У відповідності до інформації отриманої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на об`єкт нерухомості (будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_10 .

Установлено, що у 2024 році СБУ затримала одного із кремлівських ідеологів «СВО» проти України. Так, служба безпеки спільно з іноземними партнерами та Держприкордонслужбою провела спецоперацію, у ході якої затримала ОСОБА_11 кремлівського ідеолога збройної агресії рф.

Фігурант є помічником ексрадника ОСОБА_12 , одного з головних «модераторів» захоплення Криму, Донецької та Луганської областей та розробника «Стратегії інформаційної війни», яка виправдовувала повномасштабне вторгнення росії в Україну.

Надаючи допомогу російським спецслужбам, зловмисник став автором численних публікацій, спрямованих на проведення інформаційних диверсій проти нашої держави.

Також, ОСОБА_13 брав активну участь у просуванні інтересів кремля за межами росії разом з ОСОБА_5 . Серед іншого, він організовував втручання у виборчі процеси у країнах Східної та Центральної Європи на користь москви.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_5 , дізнавшись щодо затримання ОСОБА_13 у серпні (жовтні) 2024 року зустрівся зі своєю сестрою ОСОБА_10 на території Сербської Республіки.

Так, 30.07.2024 громадянин України ОСОБА_5 перебуваючи у Республіці Сербія, скориставшись послугами місцевого державного нотаріуса оформив договір дарування на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 для своєї сестри ОСОБА_10 .

Так, вказана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , дісталась підозрюваному ОСОБА_5 у спадок від його батька ОСОБА_14 .

Враховуючи, що працівниками УСБУ у Вінницькій області проведено 07.01.2026 санкціонований обшук за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_10 будучи обізнаною щодо здійснення досудового розслідування та з метою приховування нерухомого майна, 19.01.2026 переоформила квартиру за вказаною адресою на свою матір ОСОБА_4 , відповідно до договору дарування серія та номер 9 виданий 19.01.2026.

Крім того, за оперативною інформацією установлено, що на території України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , заповіт не складала та відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України підозрюваний ОСОБА_5 та ОСОБА_15 , є єдиними дітьми ОСОБА_4 та є першими в черзі спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єкти права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 175 Сімейного кодексу України майно набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з ним не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60-74 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановленого договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім`ї можуть використовуватися їх ознаки, наведені у статті 3 СК України, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року №3206-VI «Про засади запобігання та протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року №742-IV «Про особисте селянське господарство»).

Таким чином, вище вказане майно є спільною сумісною власністю підозрюваного ОСОБА_5 та його родини і на нього може бути накладено арешт.

З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи те, що санкція ч. 6 ст. 111-1 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_5 , передбачає конфіскацію майна, є всі підстави для накладення арешту майна з метою забезпечення можливості наступної конфіскації майна у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, відповідно до вимог ст. 40, 98, 131, 132, 170, 171, 172 КПК України, прокурор просив слідчого суддю клопотання задовольнити.

В судове засідання прокурор не з`явилася, хоча про місце та час розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином. Завчасно подала заяву про розгляд клопотання у її відсутність.

Слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як наведено вище, згідно ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Крім того, слідчим суддею враховуються наступні положення.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475,97-ВР (далі Конвенція), займає особливе місце серед міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Саме цей міжнародний договір зумовив необхідність реформування національного законодавства з метою приведення останнього у відповідність із міжнародними стандартами в галузі прав людини.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Оцінюючи обґрунтованість клопотання, враховую функції і повноваження слідчого судді визначених п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, відповідно до яких, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Європейським судом з прав людини у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що під час вирішення питання щодо можливості утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом і правомірною метою, а з іншого вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою в кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

У справі «Свіргунець проти України» ЄСПЛ навів висновки про те, що будь-яке втручання в мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час оцінки дотримання цієї умови необхідно здійснити комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур.

Відповідно до п.175 рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, обґрунтовано те, що для накладання арешту на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, обов`язково повинна бути наявна обґрунтована підозра, що передбачено п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України.

Також у справах «Бакланов проти Росії», рішення від 09 червня 2005 року, та «Фрізен проти Росії», рішення від 24 березня 2005 року ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи якої воно стосується.

З урахуванням вищенаведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком органу досудового розслідування довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Слідчий суддя встановлюючи обставини набуття права власності на квартиру, встановлено наступне:

30.08.2024 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, зареєстровано за ОСОБА_10 .

19.01.2026 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, зареєстровано за ОСОБА_4 .

Крім того, як вбачається з матеріалів клопотання повідомлення про підозру ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 109, ч. 1, 2 ст. 110, та ч. 6 ст. 111 1 КК України було здійснено 07.01.2026.

З наведеного вбачається, що підозрюваний ОСОБА_5 не є власником квартири, та не був її власником на протязі останніх двох із половиною років до повідомлення йому про підозру.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

В даному випадку прокурор просить накласти арешт на майно особи, яка не має процесуального статусу у кримінальному провадженні та прокурором не враховано, що накладення арешту на квартиру буде порушувати права добросовісного власника.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що прокурором не доведено необхідності такого арешту з посиланням на належні, допустимі докази, тому слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 131, 132, 170, 171, 172, 174, 175 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка є матір`ю підозрюваного ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження № 0000031 внесеного до ЄРДР 03.02.2025 залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, однак її оскарження не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_16