Справа № 444/207/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/103/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 001155 за апеляційною скаргою представника НАСК «ОРАНТА» - начальника відділу правового та кадрового забезпечення ОСОБА_6 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 12.12.2025 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Червонограда Львівської області, громадянина України, українця, не одруженого, військовослужбовця, в званні старший солдат, який проходить військову службу на посаді стрільця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий, адвокатом, нотаріусом чи депутатом не є, (РНОКПП НОМЕР_2 ),

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурор - ОСОБА_8 ,

потерпілої, цивільного позивача - ОСОБА_9 ,

потерпілого , цивільного позивача - ОСОБА_10 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11 ,

захисника - адвоката ОСОБА_12 ,

встановила :

Представник цивільного відповідача НАСК «ОРАНТА» оскаржив вирок Жовківського районного суду Львівської області від 12.12.2025, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням строком 1 рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

На підставі ч. 1, 4 ст. 76 КК України, ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини, в якій ОСОБА_7 проходитиме військову службу;

2) повідомляти командира військової частини, в якій ОСОБА_7 проходитиме військову службу про зміну місця проживання, служби.

У разі звільнення з військової служби до завершення встановленого іспитового строку тривалістю 1 рік, на підставі п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 виконання наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Прийняти відмову цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди.

Провадження по справі по цивільному позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині вимог про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди в користь цивільних позивачів закрито.

Цивільний позов задоволено.

Стягнуто з Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» () в користь ОСОБА_9 40 200,00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» () в користь ОСОБА_10 40 200,00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» () в користь ОСОБА_9 80 400,00 грн. витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 206 705,00 грн. витрат, пов`язаних із похованням.

Скасовано арешти майна, накладені ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 27.10.2023.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави:

- витрати на проведення судової транспортно-трасологічної експертизи (висновок експерта № 4591-Е від 26 грудня 2023 року) у розмірі 6058 грн 24 коп.;

- витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортного засобу (висновок експерта № 4589-Е від 24 листопада 2023 року) у розмірі 5974 грн 50 коп.;

- витрати на проведення автотехнічної експертизи (висновок експерта 4588-Е від 21 грудня 2023 року) у розмірі 13252 грн 40 коп.;

- витрати на проведення судової трасологічної експертизи (висновок експерта № 4590-Е від 18 грудня 2023 року) у розмірі 13631 грн 04 коп.;

- витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму розвитку дорожньо-транспортної пригоди (висновок експерта № СЕ-19/114-23/25740-ІТ від 09 січня 2024 року) у розмірі 3786 грн 40 коп.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Даний вирок оскаржив представник цивільного відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА»» - ОСОБА_13 , який просить скасувати вирок в частині задоволення цивільного позову до ПАТ «НАСК «ОРАНТА»» про стягнення моральної та матеріальної шкоди та ухвалити новий вирок в цій частині, яким повністю відмовити у цивільному позові ОСОБА_9 до страхової компанії.

Апелянт вважає вирок в цій частині незаконним, необґрунтованим, ухваленим з істотним порушенням норм матеріального та морального права.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що у суду першої інстанції не було підстав для стягнення зі страхової компанії на користь потерпілих відшкодування за моральну шкоду, оскільки таку вже відшкодовано обвинуваченим в повному обсязі в розмірі 19 000 доларів США (еквівалентно 789 000 грн.) і суд цьому не надав належного обґрунтування. Сума сплачена обвинуваченим майже в 10 разів перевищує ліміт відповідальності страховика за моральну шкоду.

Апелянт наполягає, що чинне законодавство не передбачає подвійного відшкодування моральної шкоди. В угоді від 31.05.2025 чітко зафіксовано про повне відшкодування потерпілим завданої шкоди, відтак у потерпілих відсутнє право вимагати відшкодувань від страхової компанії.

За таких обставин додаткове стягнення судом на користь потерпілих суми в розмірі 80 400 грн. є необґрунтоване.

Що стосується витрат на поховання, то апелянт вважає, що суд першої інстанції допустив в цій частині грубе порушення норм матеріального права, оскільки не проаналізував належним чином склад заявлених вимог. Суд безпідставно включив до витрат кошти на організацію поминальних обідів. Такий підхід суперечить ст. 1201 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», які чітко окреслюють коло витрат, що підлягають відшкодуванню особою, яка завдала шкоди смертю потерпілої особи.

Суд першої інстанції не здійснив належного розмежування між необхідними обрядовими діями для самого процесу поховання та діями, які відносяться до традицій та звичаїв вшанування пам`яті померлого. (Постанова ВС від 10.07.2019 справа № 500/8418/13-к). Також суд не розмежував витрати по чекам та квитанціям, механічно прийнявши загальну суму витрат до стягнення.

Щодо витрат на спорудження надгробного пам`ятника, то апелянт вважає, що було безпідставно судом задоволено суму в 158 000 грн. через неправильне застосування норм матеріального права. Єдиним документом на підтвердження даної суми в справі є рахунок фактура, який є первинним документом, а не квитанція про оплату за виконану роботу. Наявність такого рахунку не породжує обов`язок для замовника оплати, а виступає лише пропозиціє продавця товару чи надавача послуг. (ВС від 29.04.2020 справа № 915/641/19, 11.11.2021 № 922/449/21).

Позивачі не надали суду підтвердження оплати чи перерахування коштів за реквізитом по оплаті заявлених позовних вимог.

Крім того апелянт зазначає, що судом було проявлено поверхневість при визначені розміру матеріальної шкоди та не здійснено належного аналізу письмових доказів витрат на поховальну атрибутику, оскільки смерть від ДТП настала 24.10.2023, а частина документів датовані листопадом-груднем 2023 та січнем 2024 років, тобто через значний проміжок часу після смерті особи. Відтак в рахунок вказані речі, які були використані під час поминальних, релігійних обрядів для вшанування пам`яті. Отже зазначено витрати не цільового призначення для поховання, що суперечить вимогам ст. 1201 ЦК України.

На дану апеляційну скаргу захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_14 подала заперечення в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок без змін.

Цивільно-страхова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА»», а відтак вказана страхова компанія зобов`язана заплатити потерпілим за завдану моральну шкоду в розмірі 80 400 грн.

Доводи апелянта про відсутність з їх сторони обв`язку сплачувати за моральну шкоду, коли обвинувачений добровільно сплатив таку потерпілим, є безпідставні.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2023 року приблизно о 19 годині 40 хвилин ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Peugeot Partner», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та рухаючись ним по автодорозі «Ковель-Червоноград-Жовква», у напрямку до м. Жовкви Львівського району Львівської області, при проїзді ділянки дороги у районі 152 км, що у с. Туринка (Жовківської територіальної громади) Львівського району Львівської області, грубо порушив вимоги Розділу 1 п. п. 1.3, 1.5; Розділу 2 п. п. 2.3 б), д), Розділу 18 п. п. 18.1 Правил дорожнього руху, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка переходила проїзну частину дороги зліва направо відносно руху транспортного засобу по нерегульованому пішохідному переході.Внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, пішохід ОСОБА_15 від отриманих травм померла.

Представник цивільного відповідача НАСК «ОРАНТА» ОСОБА_13 був судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув, але скерував клопотання про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_7 був судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлений про розгляд справи, але в суд апеляційної інстанції не прибув, клопотання про перенесення розгляду справи не подавав.

Захисник ОСОБА_12 повідомила, що оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення міри покарання обвинуваченому, то розгляд справи можна розглядати без ОСОБА_7 .

Учасники процесу не заперечували проти можливості продовжити розгляд справи без обвинуваченого та апелянта.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора ОСОБА_8 , захисника- адвоката ОСОБА_12 , міркування представника потерпілих - адвоката ОСОБА_11 , підтримані потерпілими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які, кожен окремо, просили відмовити у задоволені апеляційної скарги та залишити без змін вирок суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Вирок суду першої інстанції представником цивільного НАСК «ОРАНТА» ОСОБА_13 оскаржується лише в частині вирішення цивільного позову про стягнення на користь потерпілих кошти за завдану моральну (немайнову) шкоду та витрати на поховання, а тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційним судом вирок перевіряється лише в цій частині.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим та ніким з учасників процесу не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, є вірною.

Обвинувачений у судовому засіданні суду першої інстанції вину у вчиненому злочині визнав, щиро розкаявся.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено у відповідності до вимог ст.65 КК України з врахуванням: ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують покарання, із застосуванням ст.75 КК України, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На даний час ОСОБА_7 виконує свій військовий обов`язок, як мобілізований.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями, зокрема, підозрюваного або обвинуваченого.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За положеннями п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (Закону № 1961-IV).

У межах кримінального провадження за ст. 286 КК України обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. У цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Покликання апелянта про те, що в суді першої інстанції у вироку зазначено про те, що ОСОБА_7 відшкодував добровільно потерпілим моральну шкоду, яка в 10 разів перевищує ліміт відповідальності страховика не означає, що страхова компанія, в якій був застрахований обвинувачений ОСОБА_7 на випадок ДТП, не зобов`язана виплачувати потерпілій стороні кошти за моральну та матеріальну шкоду, які понесли потерпілі через водія транспортного засобу, від дій якого настала смерть потерпілої особи.

Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до страхової компанії про відшкодування моральної шкоди, кожному по 40 200, 00 грн., були задоволені судом першої інстанції, як і кошти на користь ОСОБА_9 в сумі 80 400,00 грн. за витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

При задоволені цивільного позову суд керувався тим, що в наслідок дорожньо-транспортної пригоди було спричинено смерть ОСОБА_16 , матері потерпілих і це завдало потерпілим значної моральної шкоди, як близьким родичам. Потерпілі, кожен окремо, зазнали душевних страждань, відчуття безпорадності, нервової напруги, відчуття нестерпного болю. Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що цивільні позивачі, з наведених підстав, понесли і матеріальні збитки у зв`язку з загибеллю її матері та її похованням.

Статтею 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачем), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно мотивування апелянта про те, що обвинуваченим вже було сплачено потерпілим кошти за завдану моральну шкоду, а чинним законодавством не передбачено подвійне відшкодування одних і тих же витрат, є необгрунтованими.

Визначаючи рівень моральних, душевних страждань дітей ОСОБА_15 , яка загинула в наслідок ДТП, суд першої інстанції керувався вимоги ч.3 ст. 23 ЦК України щодо розумності та справедливості визначення розміру моральної шкоду, у зв`язку з чим і було задоволено позивні вимоги потерпілих.

Крім того судом першої інстанції зі страхової компанії були стягнуті кошти на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника в межах страхового випадку, а решта коштів із заявленого позову на дані витрати стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_7 , який проти таких витрат не заперечував і це підтверджено його захисником в письмових заперечення на апеляційну скаргу.

З таким рішенням погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 2 полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

За пунктом 1.4 статті 1 зазначеного Закону особи, відповідальність яких застрахована, страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо іншого не встановлено законом або рішенням суду.

У пункту 1.6 статті 1 вказаного Закону передбачено, що власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням транспортного засобу з установленим терміном дії.

Аналізуючи вказані положення законодавства та умови укладеного між сторонами договору вбачається, що необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого завдано шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

З матеріалів кримінального провадження видно, що під час керування транспортним засобом ОСОБА_7 мав водійське посвідчення та відсутні будь-які сумніви щодо керування ним транспортним засобом всупереч установленому закону.

ОСОБА_7 був застрахований в НАСК «ОРАНТА», відповідно останні є належними цивільними відповідачами по справі в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Відтак апеляційні вимоги представника цивільного відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, які викладені у вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним й обґрунтованим, сума відшкодувань на користь потерпілих є обґрунтованою, відповідно підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника НАСК «ОРАНТА» - начальника відділу правового та кадрового забезпечення ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 12.12.2025 яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: