ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/890/26 Справа № 202/420/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 16 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000192, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, раніше не судимого, із повною загальною середньою освітою, одруженого, не працевлаштованого, який має на утриманні дитину 2009 року народження, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Індустріального районного суду міста Дніпра від 16 жовтня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року і шести місяців іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення, покладаючи на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень за рахунок спричиненої моральної шкоди.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним за наступних обставин.

16 листопада 2024 року, о 18 годині 33 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz S 400 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_10 , рухався в Індустріальному районі міста Дніпра, по вулиці Березинській з вулиці Юрія Магалевського в напрямку вулиці Миколи Міхновського.

Під час руху водій ОСОБА_6 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу позначеного дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 «пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра», які розташовані в районі будівлі № 13 Комплексу Будівель та Споруд ТРЦ «Караван» (бар «Reef») у місті Дніпрі, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме, пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину справ наліво за напрямком руху автомобіля «Mercedes-Benz S 400 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , заходів до зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу для надання пішоходу дороги не прийняв та продовживши рух, скоїв на неї наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритої хребтової травми з компресійними переломами тіл 2-3-го грудних хребців без неврологічної симптоматики, численних гематом м`яких тканин правої та лівої нижніх кінцівок, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6, термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилися в тому, що водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz S 400 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, який свідчить:

п. 18.1 - «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», невиконання якого, згідно висновку експерта, перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що стали.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_6 та правильності кваліфікації дій останнього, просить вирок суду змінити, виключивши призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

В обґрунтування вказує, що підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є занадто тяжким, оскільки, діяльність та повсякденне життя обвинуваченого, його сім?ї тісно пов?язані з необхідністю використання транспортного засобу, і з позбавленням цього права, він втратить роботу, заробіток, можливість швидко і зручно перевозити членів сім 'ї та заробляти кошти на її утримання, що є особливо важливим в той час як в Україні введено воєнний стан.

Захисник вважає, що суд першої інстанції не врахував те, що обвинувачений характеризується позитивно, як і за місцем роботи так і за місцем мешкання. Крім того, застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення його права керування може безпосередньо вплинути на фактичне виконання (не можливість виконання) ним вироку в частині стягнення моральної шкоди, оскільки останній є професійним водієм та це є його єдиний заробіток за рахунок якого він планував здійснювати виплату компенсації моральної шкоди потерпілій та з урахуванням його захворювання (цукровий діабет), обвинуваченому буде вкрай проблематично знайти нове місце роботи, так як відповідно до трудової книжки останній всю свою трудову діяльність був та є водієм автомобільного транспорту.

Крім того вказує, судом не було враховано, що на утриманні у обвинуваченого мається неповнолітня дитина, яка також потребує утримання та утримання якої він здійснює за рахунок своєї заробітної плати працюючи водієм.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника потерпіла ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Вказує, що додаткове покарання є співмірним, необхідним і таким, що відповідає меті кримінального покарання, - захисту безпеки дорожнього руху за запобіганню новим правопорушенням.

Заслухавши захисника та обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити, думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості пом`якшення покарання, шляхом призначення ОСОБА_6 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, не є слушними.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При цьому, згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, данні про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, одружений, має на утриманні неповнолітню малолітню дитину, а також його ставлення до вчиненого діяння та його наслідків, зокрема визнання своєї вини.

При цьому, також було враховано, що ОСОБА_6 щиро розкаявся, намагався частково відшкодувати заподіяну шкоду.

Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд визнав його повне визнання своєї вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом встановлено не було.

За наведених вище обставин суд дійшов виваженого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства та вмотивовано прийняв рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням, що в повній мірі відповідає вимогам ст. 75 КК України, оскільки саме таке покарання є таким, що відповідає особі винного, та яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин колегія суддів відкидає, як неспроможні, доводи захисника в тій частині, що позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами суттєво вплине на його повсякденне життя, зокрема, він втратить роботу, заробіток, а також можливість швидко і зручно перевозити членів сім 'ї та заробляти кошти на її утримання, оскільки призначення додаткового покарання, у даному конкретному випадку, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не суперечить меті покарання та перебуває в межах дискреційних повноважень суду.

Посилання захисника на те, що для обвинуваченого керування транспортним засобом є засобом забезпечення його родини, не може бути безумовною підставою для не призначення такого покарання.

При цьому колегія суддів зауважує, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для вказаної мети. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Апеляційний суд при цьому звертає увагу, що додаткове покарання, призначене ОСОБА_6 у мінімальному його розмірі.

Враховуючи наведене вище, суд правильно призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , є безпідставними.

За загалом вище наведеного, підстав для виключення із вироку призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, колегія суддів не знаходить.

Суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі й ті, на які посилається захисник в своїй апеляції, та призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке відповідає особі винного, і яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його пом`якшення не вбачається.

З огляду на наведене вище, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 слід залишити без задоволення, а вирок суду відносно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 16 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000192, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4