Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

09 квітня 2026 року м. Рівне

Справа № 949/1779/25

Провадження № 11-кп/4815/461/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі

відеоконференції),

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційними скаргами захисників

обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 ,

на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 березня 2026 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні №0000172,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 березня 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено стосовно

ОСОБА_6 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вербівка Дубровицького району Рівненської області, громадянина України, українця, одруженого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_7 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Вербівка Дубровицького району Рівненської області, громадянина України, українця, одруженого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК, запобіжний захід у виді тримання під вартою до 15 травня 2026 року включно. Одночасно судом визначено кожному з обвинувачених заставу у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 600 гривень. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що обвинуваченим інкримінується вчинення тяжкого злочину, пов`язаного із незаконним переправленням через державний кордон військовозобов`язаних у період воєнного стану за грошову винагороду. Суд дійшов висновку, що ризики, передбачені ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), зокрема, ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків, не зменшились і продовжують існувати, у зв`язку з чим застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити їхньої належної процесуальної поведінки.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду, відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати своєму підзахисному запобіжний захід у виді домашнього арешту. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з плином часу ризики значно зменшилися, проте суд залишив поза увагою особу та сімейні обставини обвинуваченого. Захисник підкреслює, що ОСОБА_7 раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв слідству. На його думку, ризики переховування чи впливу на свідків є недоведеними, оскільки обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, проживає з непрацездатними батьками та є фактично єдиним працездатним чоловіком у родині. Також адвокат зазначає про відсутність у ОСОБА_7 правових підстав та активів для виїзду за кордон. Окремим доводом є твердження про непомірність визначеної застави з огляду на відсутність відповідних доходів у обвинуваченого та його родини.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу та змінити ОСОБА_6 запобіжний захід на домашній арешт у нічну пору доби. Захисник стверджує, що сторона обвинувачення не надала доказів того, що передбачені ст. 177 КПК ризики продовжують існувати та не можуть бути нівельовані більш м`яким запобіжним заходом. Наголошує, що ризики є абстрактними, а сама лише тяжкість злочину, згідно з практикою ЄСПЛ, не може бути підставою для тримання під вартою, яке триває вже понад 9 місяців. Наголошує, що судовий розгляд затягується не з вини обвинувачених, а через неможливість допиту ключового свідка, який служить у Збройних Силах України, що не повинно призводити до надмірного обмеження свободи. Крім того, суд не врахував міцні соціальні зв`язки ОСОБА_6 , а саме відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, перебування на його утриманні малолітньої дитини та наявність у власності нерухомого майна (земельної ділянки). Визначену судом заставу у 605 600 гривень апелянт вважає непомірною та такою, що фактично перетворює тримання під вартою на безальтернативне.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_5 про безпідставність апеляційних вимог та залишення ухвали суду першої інстанції без змін, думку обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підтримання апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно приписів ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 331 КПК передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. При цьому, як передбачено ст. 177 КПК, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Як убачається із матеріалів судової провадження, Дубровицьким районним судом Рівненської області здійснюється розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Прокурором ОСОБА_5 , у відповідності до вимог КПК, і, зокрема, ст. 331 цього Кодексу, було подано клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, в обгрунтування якого зазначено, що ризики, які були наведені під час обрання запобіжного заходу обвинуваченим на даний час не зменшились і надалі виправдовують обраний їм запобіжний захід, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть переховуватись від суду, незаконно впливати один на одного, а також свідків у цьому ж кримінальному провадженні, з метою зміни їх подальших показів.

Перевірка доводів сторони захисту щодо безпідставності та необґрунтованості ухвали суду першої інстанції дає підстпави для такого висновку.

Так сам по собі факт тривалого тримання під вартою (понад 9 місяців), на який посилається захист, не є безумовною підставою для зміни запобіжного заходу. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Вемхофф проти Німеччини», «Летельє проти Франції»), продовження тримання під вартою може бути виправдано, якщо існують конкретні ознаки того, що цього вимагає справжній суспільний інтерес, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає правило поваги до особистої свободи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики не зменшилися. Кожному із цих обвинуваченим інкримінується вчинення тяжкого корисливого злочину проти недоторканності державних кордонів в умовах воєнного стану (ч. 3 ст. 332 КК України), санкція за який передбачає позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років. Хоча тяжкість обвинувачення сама по собі не може слугувати єдиною підставою для тримання під вартою (на що справедливо вказує захисник ОСОБА_8 із посиланням на рішення ЄСПЛ), вона є невід`ємним елементом оцінки ризику переховування. Крім того, характер злочину (організація незаконного переправлення осіб через кордон) об`єктивно свідчить про наявність в обвинувачених відповідних зв`язків та обізнаності про способи і шляхи нелегального перетину державного кордону, що робить ризик їх переховування від суду шляхом втечі за кордон максимально реальним.

Ризик незаконного впливу на свідків (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК) також обґрунтовано визнаний судом актуальним. Судовий розгляд цього провадження по суті триває. Як зазначили самі апелянти, ключовий свідок наразі проходить військову службу і ще не був безпосередньо допитаний у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, а показання свідків, надані під час досудового розслідування, не є доказами в суді. За таких обставин, перебуваючи на волі, обвинувачені матимуть реальну можливість здійснити незаконний вплив на цього та інших свідків з метою зміни ними показань на користь захисту.

Колегія суддів враховує наявність соціальних зв`язків в обвинувачених, а саме відсутність судимостей, наявність сім`ї, малолітньої дитини в ОСОБА_6 , проживання ОСОБА_7 з непрацездатними батьками та наявність власності. Водночас зазначені дані не є безумовними та беззаперечними гарантіями їх належної процесуальної поведінки, враховуючи специфіку інкримінованого злочину та високу міру суспільної небезпеки діяння в період дії воєнного стану. Такі дані про особу не здатні повною мірою нівелювати встановлені ризики, а застосування більш м`яких запобіжних заходів, таких як домашній арешт (в тому числі у нічну пору доби), об`єктивно не унеможливить спроби обвинувачених переховатися від правосуддя або зв`язатися зі свідками.

Окремо колегія суддів звертає увагу на необхідність розгляду альтернативних запобіжних заходів, що узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема рішенням у справі «Харченко проти України», де Суд наголосив на обов`язку національних судів не лише констатувати наявність ризиків, але й доводити, чому менш суворі запобіжні заходи є недостатніми. Розглянувши доводи захисників щодо можливості застосування домашнього арешту, колегія суддів вважає їх безпідставними. Зважаючи на наявність реального ризику впливу на свідків, які ще не допитані в судовому засіданні, та підвищений ризик переховування через специфіку обвинувачення за ст. 332 КК України, застосування домашнього арешту (в тому числі у нічну пору доби) не усуне можливості обвинувачених незаконного спілкування зі свідками чи іншими співучасниками використовуючи засоби зв`язку або через третіх осіб, тощо, а також не унеможливить їхньої втечі. Таким чином, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний ефективно запобігти встановленим ризикам і гарантувати виконання обвинуваченими їх процесуальних обов`язків.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянтів щодо завідомо непомірного розміру визначеної застави (605 600 грн). Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою обов`язків, розмір застави може бути призначений з перевищенням максимальної межі. Беручи до уваги характер пред`явленого обвинувачення за ч. 3 ст. 332 КК України, який є злочином з корисливих мотивів, пов`язаним із отриманням грошової винагороди за незаконні послуги, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір застави, виходячи із принципу розумності і співмірності. Вказаний розмір застави є таким, що здатен належним чином гарантувати виконання обвинуваченими їх процесуальних обов`язків, і матеріали справи не містять беззаперечних доказів абсолютної неможливості сплати даної суми ними чи їхніми родичами.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що дана ухвала є законною, обґрунтованою та вмотивовано, постановленою з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому підстав для її скасування та обрання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, на даний час не вбачається.

Разом з цим колегія суддів зауважає, що наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа «Руденко проти України»).

Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а

Ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 березня 2026 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 без задоволення.

Ця ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3