ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/8147/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/679/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.382 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Новобаварського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Новобаварського районного суду м.Харкова від 24.11.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм, Харківської області, українця, громадянина України, має на утриманні батька 1939 року народження, невійськовозобов`язаного, з середньою освітою, не працюючого, в фактичних шлюбних стосунках, раніше судимого вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 28.12.2023 за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн., який зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі до ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на 1 рік, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що відповідно ст. 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення згідно зі ст. 129 Конституції України є однією з основних засад судочинства.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як установлено ст. 298 КУпАП, яка кореспондується із ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Постановою судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_9 від 20.10.2023 (справа № 639/5212/23, провадження №3/639/1931/23), яка набрала законної сили 31.10.2023, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу та користь держави у розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) років.

Не зважаючи на це, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови Жовтневого районного суду, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 05.01.2024 о 23 годині 37 хвилин, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, повторно протягом року, з ознаками наркотичного сп`яніння (розширені зіниці, які не реагують на світло, нечітка мова, поведінка, що не відповідає обстановці), керував автомобілем INFINITI FX 35 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та рухався по вул. Дудинська, 42 в місті Харків, де був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №642776 від 05.01.2024 ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Продовжуючи свою протиправну діяльність, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови Жовтневого районного суду, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 06.01.2024 о 00 годині 36 хвилин, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, повторно протягом року, з ознаками наркотичного сп`яніння (поведінка, що не відповідає обстановці, розширені зіниці очей, що не реагують на світло, нечітка мова), керував автомобілем INFINITI FX 35 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та рухався по вул. Робкорівській, 24 в місті Харків, де був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №644555 від 06.01.2024 ч. 3 ст. 130 КУпАП.

Продовжуючи свою протиправну діяльність, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови Жовтневого районного суду м. Харкова, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 10.02.2024 о 14 годині 53 хвилин, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, повторно протягом року, з ознаками наркотичного сп`яніння (неприродна блідість, підвищена жвавість мови, виражене тремтіння пальців рук), керував автомобілем INFINITI FX 35 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та рухався по бульвару Профспілковий, 70 в м. Харкові, де був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що було складено протоколи про адміністративні правопорушення серії ААД №901512 від 10.02.2024 року за ч. 3 ст. 130 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_8 , відчуваючи безкарність за раніше вчинений злочин, вчинив новий злочин проти правосуддя.

Постановою судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_10 від 15.02.2024 (справа № 639/231/24, провадження №3/639/308/24), яка набрала законної сили 27.02.2024 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч. 2 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу та користь держави у розмірі 34 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Не зважаючи на це, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови Жовтневого районного суду, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 09.05.2024 о 09 годині 33 хвилин, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, повторно протягом року, з ознаками наркотичного сп`яніння (бліда шкіра обличчя, звужені зіниці очей, які не реагують на світло, тремтіння пальців рук), керував автомобілем INFINITI FX 35 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та рухався по вул. Менделєєва, 31 в м. Харкові, де був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що було складено протоколи про адміністративні правопорушення серії ААД №899271 від 09.05.2024 за ч. 3 ст. 130 КУпАП та ААД №899272 від 09.05.2024 за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Новобаварського районного суду м. Харкова від 24.11.2025 та ухвалити новий вирок, яким визнати невинуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1. ст. 382 КК України, та виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає про те, що судом першої інстанції недостатньо враховано, що станом на 05.01.2024 та 06.01.2024 ОСОБА_8 не було достовірно відомо про наявність відносно нього постанови судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.10.2023 (справа № 639/5212/23), яка набрала законної сили 31.10.2023, що також не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник також зазначає, що судом першої інстанції не дотримано засади «non bis in idem», оскільки ОСОБА_8 вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за фактичних обставин, що йому інкримінуються у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, захисник зазначає, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, а мають місце склади адміністративних правопорушень за ст. 130 та ст.126 КУпАП України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 належить задовольнити частково, зважаючи на наступне.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів та вимог апеляційних скарг прокурора та захисника колегія суддів погоджується з ними лише в частині наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з огляду на наступне.

Зокрема, згідно положень ст.ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

У частині 1 ст. 91 КК України наведені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

У відповідності до ч.2 цієї норми, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до вимог п. 2 ч.3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Згідно вимог ст. ст. 409, 412 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є неповнота судового розгляду та наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За наслідками судового розгляду, дослідивши наявні у матеріалах кримінального провадження докази та надавши їм відповідну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням підтверджується у повному обсязі, у зв`язку з чим останнього визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Натомість, на думку колегії суддів, висновок суду щодо визнання ОСОБА_8 винним за фактичних обставин, що викладені в пред`явленому обвинуваченні, є передчасним з наступних підстав.

Зокрема, кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК України настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Невиконання судового акта це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Однією з форм невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито й не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 382 КК України, є триваючим злочином, оскільки особа, будучи зобов`язаною рішенням суду, що набрало законної сили, вчинити певні дії, умисно утрималася від їх учинення, тобто об`єктивна сторона злочину полягає у формі протиправної бездіяльності, яка тривала протягом певного періоду часу.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Положеннями ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до обвинувального акту дії обвинуваченого ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне не виконання постанови суду, що набрала законної сили.

Натомість, як вбачається з формулювання обвинувачення та фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, постановою судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_9 від 20.10.2023 у справі № 639/5212/23 (провадження №3/639/1931/23), яка набрала законної сили 31.10.2023, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням відповідного стягнення, після чого стосовно останнього працівниками поліції було складено п`ять протоколів про адміністративне правопорушення, а саме: протокол серії ААД №642776 від 05.01.2024 за ч. 1 ст. 130 КУпАП; протокол серії ААД №644555 від 06.01.2024 за ч. 3 ст. 130 КУпАП; протокол серії ААД №901512 від 10.02.2024 року за ч. 3 ст. 130 КУпАП; протокол серії ААД №899271 від 09.05.2024 за ч. 3 ст. 130 КУпАП та протокол серії ААД №899272 від 09.05.2024 за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

У формулюванні обвинувачення також зазначено, що постановою судді Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_10 від 15.02.2024 у справі №639/231/24 (провадження №3/639/308/24), яка набрала законної сили 27.02.2024 року, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч. 2 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу та користь держави у розмірі 34 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому, з матеріалів судового провадження вбачається, що у справі про адміністративне правопорушення №639/231/24 (провадження №3/639/308/24) предметом судового розгляду були лише два протоколи серії ААД №642776 від 05.01.2024 за ч. 1 ст. 130 КУпАП та серії ААД №644555 від 06.01.2024 за ч. 3 ст. 130 КУпАП.

Водночас, у формулюванні обвинувачення не зазначено жодного судового рішення щодо притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за іншими протоколам про адміністративне правопорушення серії ААД №901512 від 10.02.2024 року за ч. 3 ст. 130 КУпАП, серії ААД №899271 від 09.05.2024 за ч. 3 ст. 130 КУпАП та серії ААД №899272 від 09.05.2024 за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не може свідчити про наявність у діях особи складу або події цього правопорушення, оскільки він є лише одним із джерелом доказів, відповідно до ст.251 КУпАП.

Крім того, вина особи у справах про адміністративне правопорушення встановлюється виключно постановою відповідного органу (посадової особи) за наслідком розгляду справи.

Відповідно до висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду України від 24.11.2016 у справі № 5-328кс16, аналіз ст. 291 КПК України свідчить про те, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 01.03.2001 у справі Даллос проти Угорщини). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом b п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі Пелісьє та Сассі проти Франції, рішення у справі Даллос проти Угорщини.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Отже, неконкретність формулювання обвинувачення безпосередньо впливає на повне розуміння обвинуваченим суті висунутого проти нього обвинувачення, що позбавляє його права на захист, а для суду перешкоджає ухвалити законне і обґрунтоване рішення з дотриманням вимог статей 370 та 374 КПК України.

Неналежний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення без зазначення всіх складових, передбачених ч.1 ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню, позбавляє обвинуваченого ОСОБА_8 можливості захищатись від пред`явленого обвинувачення та порушує його право на захист.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції залишив поза увагою зазначені недоліки пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, яке не містить обставин, що підлягають доказуванню, з урахуванням положень ст. 91 КПК України, оскільки у ньому не визначено чітке формулювання обвинувачення, із зазначенням відповідних судових рішень, за якими ОСОБА_8 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, які зазначені у протоколах серії ААД №642776 від 05.01.2024 за ч. 1 ст. 130 КУпАП та серії ААД №644555 від 06.01.2024 за ч. 3 ст. 130 КУпАП, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Отже, формулювання обвинувачення, пред`явлене органом досудового розслідування та визнане судом першої інстанції доведеним, з точки зору його повноти та конкретності викладу усіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також наявності певних елементів суб`єктивної та об`єктивної сторони злочину, на переконання колегії суддів, є неконкретним, оскільки воно не містять в собі усіх необхідних відомостей, які вказують на вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, об`єктивна сторона якого полягає в одному з таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду або перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь дії (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим. Невиконання судового акта це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Колегія суддів також погоджується з апеляційними доводами захисника про те, що судом першої інстанції в оскаржуваному вироку не надано повної правової оцінки твердженням сторони захисту щодо відсутності в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України, оскільки суд першої інстанції не зіставив фактичних обставин правопорушень в провадженнях про адміністративні правопорушення, із тими, про які йдеться у цьому кримінальному провадженні, не з`ясував, чи не становлять значної частини кримінального обвинувачення дії, за які особу вже було притягнуто до відповідальності.

Зазначеним обставинам не надано судом першої інстанції обґрунтованої оцінки в оскаржуваному обвинувальному вироку. Вказана неповнота є істотним порушенням вимог ст.370 КПК України та перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають:

«Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом».

«Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.

Згідно з ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, покладається на слідчого, прокурора, які як сторона обвинувачення, здійснюють збирання доказів, у тому числі і шляхом проведення слідчих дій (ч.2ст. 93 КПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висловленої у п. 60 Рішення у справі «Коробов проти України», яке набуло статусу остаточного, відповідно до якої Європейський суд з прав людини в черговий раз звертає увагу на те, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту, вимоги норм ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо вчинення ОСОБА_8 інкримінованого злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 в суді першої інстанції, у зв`язку з чим подана апеляційна скарги підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, щодо неналежного дотримання судом вимог, передбачених ст. 370 КПК України, тобто в частині обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також стосовно неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки дослідження певних підстав пов`язаних з обґрунтованістю обвинувачення випливає з відомостей встановлених при розгляді в суді апеляційної інстанції, а деякі висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та містять істотні суперечності, що чітко передбачено в якості підстав для скасування вироку в нормах, що містяться у п.п. 2, 3 ч.1 ст. 409, п.3 ч.1 ст.411, ч.1 ст.412 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.2 ч.3 ст.374 і ст. 370 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2, 10, 13, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України - верховенство права, законність, диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 в суді першої інстанції.

Решту апеляційних доводів захисника, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч.1 п.6, 409 ч.1 п.п.2, 3, ст.411 ч.1 п.3, ст. 412 ч.1, ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Новобаварського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :