ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2184/23 Номер провадження 11-кп/814/911/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000256 за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 06.10.2025,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Кулики Лубенського району Полтавської області, українку, громадянку України, із середньою спеціальною освітою, працюючу соціальним працівником у Територіальному центрі соціального обслуговування Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Початок строку покарання вирішено рахувати з дня фактичного затримання.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

23.07.2023 близько 13 год. ОСОБА_7 прийшла до спільного із своїм чоловіком, потерпілим ОСОБА_11 , господарства за адресою АДРЕСА_1 , де виявила останнього в компанії свідка ОСОБА_12 , з якою потерпілий розпивав спиртні напої, що призвело до сварки. Під час сварки зі своїм чоловіком, обвинувачена ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин, маючи намір на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, взявши до рук наявний в помешканні кухонний ніж, нанесла його лезом один удар у праву частину тулуба, в результаті чого потерпілому було спричинене проникаюче наскрізне поранення на грудній клітці справа в середньо-пахвинній лінії на рівні 10-го ребра з пошкодженням SVI печінки, проникаючого поранення верхнього полюсу правої нирки, внутрішньочеревної кровотечі, за очеревинної гематоми, постравматично-геморагічної анемії, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження.

У своїй апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 просить перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України та на підставі ст. 46 КК України звільнити обвинувачену від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винної з потерпілим або призначити покарання із урахуванням вимог ст. 75 КК України, не пов`язане із позбавленням волі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у діях ОСОБА_7 не було умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Вказує, що обвинувачена взяла ніж з метою самооборони від потерпілого, оскільки він неодноразово погрожував їй раніше ножем та спричинила випадково удар ОСОБА_9 під час зіткнення з ним у вузькому коридорі, після того як потерпілий штовхнув обвинувачену.

Також місцевий суд не взяв до уваги показання потерпілого, який зазначив, що ОСОБА_7 випадково нанесла удар ножем внаслідок його провокації.

Вважає, що суд протиправно послався на протокол прийняття заяви та допит потерпілого, які були складені під час перебування ОСОБА_9 у недієздатному стані. Крім того, місцевий суд неправомірно врахував витяг з ЄРДР та рапорт старшого інспектора ВП №2 ОСОБА_13 від 23.07.2023, які не є доказами у справі.

Також місцевий суд послався на результати судово-медичних експертиз №200 від 18.08.2023 та №200-А/222 від 19.09.2023, як на докази винуватості ОСОБА_7 , хоча обвинувачена та потерпілий зазначали, що тілесні ушкодження були спричинені з необережності.

Також вважає, що показання свідка ОСОБА_12 є недопустимим доказом, оскільки свідок не була очевидцем події та на момент вчинення злочину перебувала в сусідній кімнаті у стані алкогольного сп`яніння та не могла чітко сприймати факти.

Також місцевий суд під час призначення покарання обвинуваченій не врахував, що вона працює, раніше не судима, примирилася з потерпілим, який просить не призначати ОСОБА_7 покарання, пов`язане із позбавленням волі.

Також просить врахувати, що спільний син обвинуваченої та потерпілого перебуває у лавах ЗСУ, має нагороди, а тому призначення його матері покарання у виді позбавлення волі буде явно не справедливим.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України та на підставі ст. 46 КК України звільнити обвинувачену від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винної з потерпілим, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що місцевий суд протиправно не взяв до уваги показання обвинуваченої та потерпілого, які послідовно, чітко та логічно розповідали про подію, а саме те, що ОСОБА_7 необережно нанесла удар ножем своєму чоловікові внаслідок його дій, та протиправно врахував показання свідка ОСОБА_12 , яка не була безпосереднім очевидцем події, перебувала на момент кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та в подальшому лікувалася від алкогольної залежності.

Також місцевий суд послався на результати судово-медичних експертиз №200 від 18.08.2023 та №200-А/222 від 19.09.2023, як на докази винуватості ОСОБА_7 , хоча обвинувачена та потерпілий зазначали, що тілесні ушкодження були спричинені з необережності.

Просить врахувати, що ОСОБА_7 не сховала знаряддя злочину, не залишила місце події та зателефонувала медсестрі, що також свідчить про відсутність у неї умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

Крім того, місцевий суд не послався у вироку на показання свідка ОСОБА_14 , який проводив досудове розслідування у цьому провадженні, що вказує на неповноту судового розгляду.

Зазначає, що суд протиправно відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу обшуку від 23.07.2023, оскільки неможливо прочитати його зміст.

Також місцевий суд під час призначення покарання обвинуваченій не врахував, що вона працює, раніше не судима, примирилася з потерпілим, який просить не призначати ОСОБА_7 покарання, пов`язане із позбавленням волі, користується повагою серед односельців, є активним волонтером та виховала сина, який став на захист Вітчизни, а тому, на його думку, є достатні підстави для призначенні обвинуваченій покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, потерпілого та його представника в підтримку поданих адвокатами скарг, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, та кваліфікація її дій є правильними і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції та отримали належну оцінку.

Факт спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 у час та місці, зазначених у обвинувальному акті, ніким із учасників провадження не оспорюється.

Доводи апелянтів про те, що ці тілесні ушкодження спричинені внаслідок необережності, спростовуються таким.

Так, стверджуючи про необережний характер своїх дій, обвинувачена ОСОБА_7 вказала, що вона застала у спільному з чоловіком помешканні свого чоловіка з іншою жінкою. Це її обурило та вона хотіла підійти до тієї жінки, а чоловік її не пускав та погрожував, що заріже. З метою самозахисту вона схопила ніж, що лежав поруч, та в ході боротьби з чоловіком випадково впала на нього та неумисно завдала потерпілому удар ножем у праву частину тулуба.

Такі показання, надані ОСОБА_7 у судовому засіданні першої інстанції підтвердив і потерпілий ОСОБА_9 .

Разом з тим, свідок ОСОБА_12 повідомила, що між потерпілим та обвинуваченою відбулася сварка, однак, погроз від потерпілого про вбивство обвинуваченої вона не чула. Про такі ж обставини події свідок розповіла і під час слідчого експерименту 24.07.2023.

У судовому засіданні у суді першої інстанції свідок впевнено, чітко і послідовно надала показання щодо поведінки усіх учасників конфлікту, які узгоджуються з показаннями потерплого та обвинуваченої у частині хронології подій, докази, які б підтверджували неможливість свідком усвідомлювати зазначені нею події у справі відсутні. Тому підстав для визнання показань ОСОБА_12 недопустимим доказом, як того просять представник потерпілого та захисник у своїх апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Згідно з висновком експерта №200 від 18.08.2023 ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді наскрізного проникаючого поранення на грудній клітці справа, яке могло утворитися гостро-ріжучим предметом типу ножа. Можна припустити, що удар, підекспертному міг бути нанесений зверху вниз.

Зазначений висновок повністю підтвердив у судовому засіданні у місцевому суді судово-медичний експерт ОСОБА_15 , який також зазначив, що при падінні такі ушкодження отримати неможливо.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України). Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження спричинене потерпілому.

Коли особа, яка заподіяла потерпілому тяжке тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 128 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (ч. 1 ст. 121 КК України), і заподіяння необережного тяжкого тілесного ушкодження (ст. 128 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.

З установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що обвинувачена під час раптового конфлікту зі своїм чоловіком на грунті ревнощів умисно вдарила його ножем в область правого підребер`я з метою помсти за зраду та забезпечення можливості пройти до кімнати, де знаходилася ОСОБА_12 , оскільки цьому перешкоджав потерпілий. При цьому намагання ОСОБА_7 пройти до кімнати підтвердили як потерпілий, так і свідок ОСОБА_12 , яку обвинувачена в подальшому вдарила та вигнала з будинку.

Будь-яких даних, що свідчили б про перебування ОСОБА_9 у стані необхідної оборони та необхідність захисту за допомогою ножа, під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено. Саме ОСОБА_9 прийшла до будинку, будучи обуреною присутністю сторонньої жінки у її помешканні, долаючи супротив потерпілого, намагалася проникнути всередину будинку, помститися ОСОБА_12 та вигнати її, що обвинувачена і зробила, коли ОСОБА_9 перестав їй у цьому перешкоджати.

З огляду на обставини події, характер тілесного ушкодження, його локалізацію, напрямок нанесення (зверху вниз), глибину проникнення, достатню для пошкодження внутрішніх органів потерпілого, що свідчить про силу удару, колегія суддів вважає доведеним факт, що ОСОБА_7 діяла умисно з метою спричинення потерпілому тілесного ушкодження.

Твердження обвинуваченої та потерпілого про те, що ці тілесні ушкодження утворились внаслідок необережності, не узгоджуються із встановленими судом обставинами. Зазначені показання потерпілого та обвинуваченої суд розцінює обраною лінією захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_7 .

Висновки експертиз №200 від 18.08.2023 та №200-А/222 від 19.09.2023, всупереч доводам захисника, не спростовують, а, навпаки, підтверджують винуватість ОСОБА_7 в умисному спричиненні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Висновок №200-А/222 про те, що показання обвинуваченої, дані нею в ході слідчого експерименту, відповідають судово-медичним даним, встановленим під час судово-медичної експертизи, не суперечить встановленим обставинам події. Так, під час слідчого експерименту обвинувачена розповіла про спричинення ножового поранення у правий бік тулуба потерпілого, вказала напрямок удару і локалізацію тілесного ушкодження, що узгоджується із судово-медичними даними. В той же час, висновок про умисел особи на спричинення тілесних ушкоджень не входить до компетенції судово-медичного експерта.

Витяг з ЄРДР та рапорт працівника поліції по суті є документами, які спеціально створені з метою збереження інформації. Так, витяг з ЄРДР призначений для формування звітності та надання інформації про внесення відповідних відомостей до ЄРДР, а рапорт - це повідомлення працівником поліції керівництву про встановлені обставини. Тому посилання суду на ці документи як на докази, всупереч доводам апелянтів, не є порушенням кримінального процесуального закону.

Будь-яких об`єктивних даних, що свідчили б про неможливість потерпілого за станом здоров?я звернутись до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення, судом не встановлено і апелянти таких даних не наводять. Тому посилання суду на цю заяву потерпілого є правомірним.

Протокол обшуку від 23.07.2023 відповідає вимогам ст.104 КПК України, написаний розбірливим почерком, сама слідча дія проведена у відповідності до положень статей 234-236 КПК України, а тому підстав для визнання цього доказу недопустимим колегія суддів не вбачає.

Відсутність у вироку посилання на показання ОСОБА_14 щодо обставин досудового розслідування не свідчить про неповноту судового розгляду, оскільки показання цього свідка не містять фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Враховуючи викладене, всупереч апеляційним доводам захисника та представника потерпілого, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені статтями 50 та 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; особу обвинуваченої, яка раніше не судима, працює, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставини, що пом?якшують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення вперше, зайняття суспільно-корисною діяльністю, примирення з потерпілим, розкаяння обвинуваченої у вчиненому та обставину, що його обтяжує - вчинення злочину відносно подружжя; поведінку обвинуваченої після вчиненого протиправного діяння, думку потерпілого щодо визначення необхідної міри покарання.

Проте, апеляційні доводи сторони захисту та представника потерпілого про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, є слушними.

Так, відповідно до ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання. Цей інститут означає випробування особи впродовж іспитового строку та скасування звільнення у випадку, якщо засуджений не виконує покладених на нього обов`язків і не демонструє бажання стати на шлях виправлення.

Разом з тим, для правильного застосування норм права, що регулюють призначення покарання й інституту умовного звільнення, необхідно враховувати не тільки тяжкість діяння, а й конкретні дані про особу винного, його поведінку до і після вчинення злочину, установлені пом`якшуючі та обтяжуючі обставини.

Проте, при вирішенні питання про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_9 від покарання, місцевий суд не взяв до уваги, що згідно з наявними в кримінальному провадженні документами, обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, що пом?якшують покарання, поведінку обвинуваченої після вчиненого протиправного діяння, яка не залишила місця події, надавала потерпілому першу медичну допомогу і одразу зателефонувала медичному працівникові, яка проживає в її селі та думку потерпілого щодо визначення необхідної міри покарання обвинуваченій.

Зазначаючи про тяжкість наслідків, місцевий суд також не врахував того факту, що потерпілий ОСОБА_9 та його представник у судовому засіданні зазначили, що ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення з вини потерпілого, у зв`язку з чим ОСОБА_9 не має до неї жодних претензій та просили призначити обвинуваченій покарання, не пов?язане із реальним позбавленням волі.

З огляду на викладене, беручи до уваги наведені позитивні дані про особу ОСОБА_7 , установлені пом`якшуючі обставини, позицію потерпілої сторони, котра наразі не має до обвинуваченої претензій і теж просить не позбавляти її волі, колегія суддів уважає за необхідне на підставах, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України, змінити вирок місцевого суду і відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із іспитовим строком 3 роки та покласти на неї виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Тому подані представником потерпілого та захисником апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 06.10.2025, щодо ОСОБА_7 змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання та роботи.

В іншій частині залишити вирок без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3