ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/5116/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/672/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115,
ч.2 ст.263 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03.12.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, учня 11 класу КЗ «Орільський ліцей» Лозівської міської ради Харківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч. 2 ст. 263 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 263 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід неповнолітньому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою залишено до вступу вироку в законну силу.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахується з 01.07.2024.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк покарання ОСОБА_8 зараховано попереднє ув`язнення з 01.07.2024 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 - бабусі ОСОБА_9 витрати за проведення молекулярно-генетичної експертиз № СЕ-19/121-24/19416-БД від 02.08.2024 у розмірі 8949 гривень 42 копійки, експертизи холодної зброї № СЕ-19/121-24/19345-ХЗ від 11.07.2024 у розмірі 1893 гривні 20 копійок.

Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04.07.2024.

Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що 30.06.2024 у неповнолітнього ОСОБА_8 виник з неповнолітнім ОСОБА_10 міжособистісний конфлікт через ревнощі до їх спільної знайомої ОСОБА_11 , в ході якого вони взаємно один одному в месенджері «Телеграм» виражали образи та погрози, і на ґрунті неприязного ставлення до ОСОБА_10 у ОСОБА_8 виник кримінально-протиправний намір по відношенню до ОСОБА_10 з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого.

Реалізуючи свій вищевказаний кримінально-протиправний намір по відношенню до ОСОБА_10 ОСОБА_8 , 01.07.2024 о 10:39 приїхав з смт. Орілька Лозівського району Харківської області до м. Лозова Харківської області, привізши з собою ніж, який ніс за поясом шортів, прикривши футболкою, і приблизно о 11:05 прийшов до будинку АДРЕСА_3 , де на той момент біля під`їзду будинку перебували неповнолітній ОСОБА_10 з їх спільною знайомою ОСОБА_11 . Далі ОСОБА_8 , наближаючись до ОСОБА_10 , який сидів на лавці поблизу під`їзду вищезазначеного будинку, взяв у ліву руку ніж, який привіз із собою, та завдав ОСОБА_10 один удар ножом в область правої частини живота, внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення передньої поверхні живота справа в 5,5 см від серединної лінії і 3,5 см донизу від краю ребер дуги, яке проникає в черевну порожнину з ушкодженням печінки, що за критерієм небезпеки для життя, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Після цього, ОСОБА_10 побіг з місця події, а ОСОБА_8 побіг за потерпілим, пропонуючи свою допомогу та звертаючись до перехожого з проханням викликати швидку медичну допомогу. ОСОБА_10 було своєчасно надано медичну допомогу.

Крім того, в невстановлені в ході судового розгляду дату та час, але не пізніше 01.07.2024, за невстановлених в ході судового розгляду обставин, у ОСОБА_8 , виник умисел на придбання та подальше носіння без передбаченого законом дозволу металевого кастету, який є холодною зброєю ударно-дробильної дії.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в невстановлені в ході судового розгляду дату та час, але не пізніше 01.07.2024, за невстановлених в ході судового розгляду обставин, ОСОБА_8 придбав металевий кастет, який є холодною зброєю ударно-дробильної дії. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, не маючи передбаченого законом дозволу на носіння холодної зброї, з метою самозахисту, порушивши Положення про дозвільну систему затвердженого, Постановою Кабінету міністрів України № 576 від 12.10.1992 року, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу, спорядження гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року, 01.07.2024 приблизно о 09:00, точний час в ході судового розгляду встановити не виявилось можливим, помістив вказаний металевий кастет до власної барсетки, яку в подальшому носив при собі.

01.07.2024 о 13:58, на залізничній станції «Лозова», за адресою: Харківська область, місто Лозова, вулиця Вокзальна, 4, ОСОБА_8 був затриманий працівниками поліції за підозрою у вчиненні злочину передбаченому ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України. В подальшому в ході його особистого обшуку, в період часу з 16:30 до 16:51, у барсетці, яку при собі носив ОСОБА_8 виявлено та вилучено металевий кастет виготовлений саморобним способом, який відноситься до категорії неклинкової холодної зброї ударно-дробильної дії.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подана апеляційна скарга.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Лозівського міськрайоного суду Харківської області від 03.12.2025 щодо ОСОБА_12 у зв`язку з: невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням Закону, який не підлягає застосуванню, що полягав у безпідставній перекваліфікації кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 370 КПК України; невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, визнавши ОСОБА_8 винним у вчинені, кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 - ч.1 ст.115, ч.2 ст.263 КК України, та призначити його покарання: за ч.2 ст.15 - ч.1 ст.115 КК України у виді 8 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 263 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вид 8 років позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, прокурор зазначає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки обвинувачений мав прямий умисле на вчинення вбивства потерпілого. При цьому він вказував, що саме ножем вчинить вбивство потерплого. Зазначає, що суд також не звернув увагу на те, що у ОСОБА_8 з собою був кастет, яким він міг використати в якості предмету для нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, але не дивлячись на це завдав удар ножем ( довжина якого 203 мм, руків`я 105*35 мм, ширина клинка 35 мм, ширина вістря 2 мм, п-подібний обушок 2 мм), характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесного ушкодження, інтенсивність і силу удару, внаслідок якого мало місце одне колото-різане поранення передньої поверхні живота справа в 5,5 см від серединної лінії і 3,5 см донизу від краю реберної дуги, яке проникало в черевну порожнину з ушкодженням печінки, тяжкість та локалізацію тілесного ушкодження, яке потерпілому завдано у живіт, який містить життєво важливі органи.

Апелянт також вказує на те, що умисел обвинуваченого на вчинення вбивства потерпілого підтверджується наявними та дослідженими під час судового розгляду доказами, а саме відомостями протоколу огляду від 19.07.2024 з фототаблицею та лазерним диском до нього, з якого вбачається, що обвинувачений неповнолітній ОСОБА_8 в переписці та голосових повідомленнях виявлених на його мобільному телефоні виражав прямі наміри на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_13 .

Прокурор в своїх апеляційних доводах також зазначає, що суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_8 на ч. 1 ст. 121 КК України та застосував закон, який не підлягає застосуванню призначив покарання, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі прокурор просить дослідити докази у кримінальному проваджені: аудіозаписи з показами неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 ; протокол особистого обшуку затриманої особи з лазерним диском від 01.07.2024; протокол проведення свідчого експерименту та лазерним диском від 03.07.2024 за участю неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 ; протокол огляду предмету від 25.07.2024; протокол проведення слідчого експерименту з DVD диском від 25.07.2024 за участю потерпілого ОСОБА_15 ; протокол огляду від 19.07.2024 з фототаблицею до нього та лазерним диском; висновок експерта № СЕ-19/121-24/19416-БД від 02.08.2024; виписку № 12216 із медичної картки стаціонарного хворого; висновок експерта № 12-14/208-ЛЗ/24 від 14.08.2024; висновк експерта № 12-14/228-ЛЗ/24 від 20.08.2024.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення поданої апеляційної скарги сторони обвинувачення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з цим, прокурор не обґрунтував, які порушення вимог КПК допустив суд першої інстанції під час дослідження наявних у матеріалах кримінального провадження доказів або в чому саме полягала неповнота їхнього дослідження.

При цьому, сама лише незгода прокурора з оцінкою заявлених у клопотанні доказів не є підставою для їх повторного дослідження.

Отже, колегія суддів, заслухавши з цього приводу пояснення прокурора, думку обвинуваченого та його захисника, не знайшла достатніх обґрунтованих підстав для задоволення заявленого клопотання прокурора про повторне дослідження вищезазначених доказів, оскільки в апеляційній скарзі сторони обвинувачення не наведено жодних підстав для повторного дослідження цих доказів судом апеляційної інстанції, передбачених ч.3 ст.404 КПК України. Усі наявні докази, відповідно до вироку, аудіо- та відеозаписів судових засідань і журналу до них, досліджувались судом.

За таких обставин, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження вищезазначених доказів під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч.2 ст.263 КК України, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого в цій частині в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому колегією суддів не перевіряє оскаржуваний вирок суду першої інстанції в цій частині, відповідно до вимог ст.404 КПК України.

Переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги прокурора щодо скасування оскаржуваного вироку з підстав, як зазначає апелянт, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставин кримінального провадження встановлення фактичних обставин та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з неправильною правовою кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки сторона обвинувачення під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції не довела наявність правових і фактичних підстав для цього.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст.ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину і виключають можливу відсутність умислу або інший його характер.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Так, апеляційний суд критично оцінює твердження прокурора стосовно наявності підстав для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 - ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки вони повністю спростовуються відомостями доказів, які судом першої інстанції співставлені, проаналізовані і покладені в основу обвинувального вироку.

Зокрема, на підтвердження винуватості ОСОБА_8 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.121 КК України, суд обґрунтовано послався на показання самого обвинуваченого, а також неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Так, обвинувачений ОСОБА_8 надав показання про те, що обвинуваченого ОСОБА_8 , який був допитаний в присутності законного представника ОСОБА_9 , він вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України визнав, щиро каявся, відверто визнавав свою провину, висловлював щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, в судовому засіданні приніс вибачення потерпілому. Пояснив, що зустрічався з ОСОБА_11 , якій 30.06.2024 року приблизно о 17-00 год. він зателефонував і почув у трубку телефона чоловічий голос, який звертався до нього з вимогою, щоб він припинив телефонувати ОСОБА_11 . В цей же день пізніше він в месенджері «Телеграм» він отримав голосове повідомлення від ОСОБА_10 з тим, щоб він припинив телефонувати ОСОБА_11 , на що він повідомив, що він зустрічається з ОСОБА_11 , потім між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт і вони в переписці повідомленнями висловлювали образи і погрози один одному, домовилися, що будуть битися. Він та ОСОБА_10 домовилися зустрітися, щоб з`ясувати відносини наступного дня. 01.07.2024 року він виїхав з смт. Орілька на зустріч з ОСОБА_10 , з дома з собою взяв кухонний ніж з оранжевою рукояткою, довжиною леза 10-12 см., який поклав за поясом шортів зліва, бо вважав, що ОСОБА_10 на зустріч може покликати ще когось, а він їде один, а також для того, щоб показати ніж та цим налякати ОСОБА_10 . Він прибув до м. Лозової на електро потягу приблизно о 10-30 год. і поїхав на 3 м-н, де чекав на зустріч. Через деякий час він отримав повідомлення від ОСОБА_11 , в якому йому ОСОБА_11 повідомила, де вона знаходилася з ОСОБА_10 .. Він прийшов на 4 м-н, де наближаючись до буд. 71 попереду себе побачив на лавці біля під`їзду ОСОБА_10 , який сидів, та ОСОБА_11 , яка стояла поруч, він йшов їм на зустріч. Коли був на відстані витягнутої руки від ОСОБА_10 , він спитав у того, чи в нього багато духу, на що ОСОБА_10 відповів стверджувально і спитав, чи на цьому місці вони будуть боротися, він відповів, що так. Потім він побачив як ОСОБА_10 потягнувся рукою до правої кишені шортів, що він сприйняв як те, що ОСОБА_10 може дістати з шортів ніж, кастет або будь-яке інше травмуюче знаряддя. Тоді він із-за поясу шортів взяв ніж у ліву руку(оскільки кисть правої руки в нього була травмована) і наніс удар, поціливши у праву руку ОСОБА_10 , якою той тягнувся в карман шортів, приклав незначну силу. При цьому він дивився в очі ОСОБА_10 , не дивився, куди вдаряє, думав, що попаде по його руці, і навіть не відчув, як лезо ножа увійшло в тіло ОСОБА_10 . Він зрозумів, що поранив ОСОБА_10 , коли подивився на ніж, і на клинку ножа побачив кров, тоді усвідомив, що сталося серйозне поранення, і злякався. Він не мав намір вбивати ОСОБА_10 , посилався на те, що він і далі мав можливість у разі такого наміру продовжувати свої удари. ОСОБА_10 сидів перед ним і він не мав перешкод, щоб продовжити нанесення ударів. Потім ОСОБА_10 встав та побіг звідти, він пішов за ним та кричав йому з проханням зупинитися, щоб мати можливість викликати швидку допомогу в певне місце. Він бачив як ОСОБА_10 забіг в будівлю УПСЗН. Біля цієї будівлі він зустрів перехожого і повідомив, що підрізав ОСОБА_10 , попросив викликати швидку. Він пішов геть, бо був наляканий, по дорозі зустрів ОСОБА_11 , якій сказав, що не може пояснити, чому так сталося, і направився до зупинки «Сільпо», щоб сісти на маршрутку в напрямку залізничного вокзалу. Поки очікував маршрутку, він чув сирену швидкої допомоги, яка їхала на виклик. На станції м. Лозова в потягу він був виявлений працівниками поліції.

Неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 , якого було допитано в судовому засіданні в суді першої інстанції у присутності законного представника ОСОБА_19 , надав показання про те, що 30.06.2024 він зустрівся з дівчиною на ім`я ОСОБА_20 , з якою познайомився незадовго до цього в додатку Телеграм. Під час зустрічі дівчині зателефонував її колишній хлопець ОСОБА_8 , про що вона виказала незадоволення. У зв`язку з чим ОСОБА_10 , використовуючи мобільний телефон ОСОБА_20, який вона йому надала, в грубій формі висловив свою вимогу ОСОБА_8 , щоб той не телефонував ОСОБА_20 . Також він взяв аккаунт ОСОБА_8 в телеграм, і цього ж дня увечері написав йому повідомлення з вимогою припинити телефонувати дівчині в грубій формі, на що ОСОБА_8 відповів йому також в грубій формі, і тоді, деякий час у них тривала переписка з погрозами один одному, в якій ОСОБА_10 висловлював погрози здоров`ю ОСОБА_8 , а ОСОБА_8 - погрози життю ОСОБА_10 . 01.07.2024 приблизно о 8 годині ОСОБА_10 зустрівся з ОСОБА_20 , впродовж зустрічі ОСОБА_20 розмовляла з ОСОБА_21 , використовуючи телефон ОСОБА_10 , та в якійсь момент відправила ОСОБА_8 повідомлення з геолокацією їх місця знаходження. Потім приблизно о 10-30 год., ОСОБА_10 з ОСОБА_20 присіли на лавочку біля житлового будинку АДРЕСА_3 , розмовляли близька 10-15 хвилин до того, як ОСОБА_20 звернула увагу ОСОБА_10 на те, що до них наближається її колишній хлопець ОСОБА_8 ОСОБА_10 до цього з ОСОБА_8 особисто знайомий не був. ОСОБА_10 побачив ОСОБА_8 з відстані 7-10 метрів, одягненого в чорні штани, червону футболку, він не бачив, щоб ОСОБА_8 щось тримав у руці. Коли ОСОБА_8 до нього наближався, то ОСОБА_10 почав вставати з лавиці і неочікувано відчув удар чимось в живіт, який ОСОБА_8 , висловлюючись нецензурною лексикою в його адресу, наніс лівою рукою у напрямку прямо або знизу вверх, від чого він відчув жар. Предмет, яким був нанесений удар, ОСОБА_10 побачив тоді, коли ОСОБА_8 його витягнув з тіла. Це був ніж, довжиною леза 10-11 см, шириною леза 3 см. Побоюючись за своє життя, ОСОБА_10 почав убігати від ОСОБА_8 в напрямку будівлі, яка розташована на відстані приблизно 50 метрів та в якій працює його мама - ОСОБА_19 . Озираючись, ОСОБА_10 бачив, що за ним біжить ОСОБА_8 , тримаючи ніж у руці та викрикуючи йому погрозу, яку він сприймав як загрозу своєму життю. Потім ОСОБА_10 , оббігши будівлю, що склало приблизно 100 метрів, щоб увійти в неї, почув від ОСОБА_8 прохання зупинитись, щоб той йому допоміг, на що він не відреагував і біг далі. Потім ОСОБА_10 добіг до кабінету мами, де йому викликали швидку допомогу. В лікарні в м. Лозова він переніс хірургічне втручання, після якого знаходився в комі 1,5 суток, потім був переведений в лікарню в м. Харків, де лікувався з 05.07.2024-16.07.2024. ОСОБА_10 відомо, оскільки він особисто чув розмови його матері з бабусею ОСОБА_8 , що остання приносила вибачення і пропонувала матеріальну допомогу на його лікування, від чого його мама відмовилася.

Малолітня свідок ОСОБА_11 , яка була допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в присутності матері ОСОБА_22 , надала показання про те, що вона познайомилась з ОСОБА_8 і спілкувалась з ним декілька тижнів. Потім вона розірвала стосунки з ОСОБА_23 і 30.06.2024 почала спілкуватися з ОСОБА_10 , якому повідомила, що припинила відносини з ОСОБА_8 і що ОСОБА_8 продовжує їй дзвонити. ОСОБА_10 попросив аккаунт ОСОБА_8 в месенджері «Телеграм», щоб з`ясувати відносини, і вона його надала. Потім 01.07.2024 вона і ОСОБА_10 перебували разом на вулиці і вона відправила ОСОБА_8 повідомлення про місце, де вони знаходяться з ОСОБА_10 . Вони знаходилися на АДРЕСА_3. Через деякий час прийшов ОСОБА_8 , який підійшов до ОСОБА_10 , який сидів на лавці біля під`їзду будинку, спитав, чи ОСОБА_10 відважився, духу набрався, на що ОСОБА_10 промовчав. Потім ОСОБА_8 підійшов ближче і наніс один удар ножом, який тримав в лівій руці. Потім ОСОБА_10 побіг геть, а ОСОБА_8 кричав йому зачекати, щоб викликати швидку, що він не настільки звір.

Неповнолітній свідок ОСОБА_14 , будучи допитаним в суді першої інстанції в присутності матері ОСОБА_24 , пояснив, що за день до вчинення злочину, ОСОБА_25 запитав у неї у меседжері «Телеграм» про те, чи знає вона ОСОБА_26 . На що вона відповіла, що знає та запитала навіщо це ОСОБА_27 повідомив їй, що він розійшовся з ОСОБА_28 , і та почала зустрічатися з ОСОБА_29 . ОСОБА_23 та ОСОБА_30 почали між собою переписуватися в меседжері «Телеграм», виражаючи один одному образи та погрози. На наступний день, після вчинення злочину, ОСОБА_23 зателефонував їй та повідомив, що підрізав ОСОБА_31 .

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 пояснив, що влітку 2024 року він разом з дружиною під`їхали до будинку, в якому мешкають, зайшли в останній під`їзд буд. АДРЕСА_3 . В цей час на лавці біля під`їзду сиділи хлопець та дівчина. Зайшовши додому, він разом з дружиною почули крики, дружина вийшла на балкон та побачила, як обвинувачений ОСОБА_8 женеться за потерпілим - хлопцем, який сидів біля їх під`їзду, в напрямку Управління праці та соціального захисту населення, чула, як цей хлопець просив про допомогу, кричав, що його вбивають. Потім він вийшов на балкон, та побачив, як обвинувачений виходить з території УПСЗН разом з дівчиною, яка сиділа біля їх під`їзду з потерпілим та прослідували до сусіднього під`їзду після чого там сіли на лавку біля першого під`їзду. Потім, як вони почули сирену швидкої допомоги, обвинувачений почав тікати, а дівчина повернулася до під`їзду, в якому живе свідок, деякий час там постояла. Потім приїхала швидка допомога, працівники якої побігли до УПСЗН, дівчина також пішла на територію УПСЗН, деякий час там постояла, після чого пішла геть. Свідок спустився на вулицю, забрав з лавки біля під`їзду речі потерпілого, телефон, сумку, воду, які в подальшому віддав матері потерпілого

Свідок ОСОБА_17 під час свого допиту в суді першої інстанції пояснила, що в літку 2024 року вона разом з чоловіком, перебуваючи у квартирі, де вони мешкають, почула сварку між хлопцями на вулиці. Коли вона вийшла на балкон, то побачила, як потерпілий оббігав будівлю УПСЗН, обвинувачений ОСОБА_8 йшов за потерпілим та питав у нього, куди той біжить та казав, що викличне йому швидку допомогу. За ними йшла дівчина. В подальшому, спустившись її чоловік побачив біля під`їзду на лавці пляшку з водою та речі, які її чоловік зібрав та потім віддав матері потерпілого.

Свідок ОСОБА_18 , будучи допитаним в суді першої інстанції, показав, що у червні 2024 року він був біля УПСЗН на мікрорайоні. В цей час повз нього пробіг хлопець, який тримався за бік. За цим хлопцем біг обвинувачений і просив перехожих викликати швидку допомогу, казав, що підрізав чоловіка. В цей час в руках обвинуваченого нічого не було.

Крім того, судом першої інстанції також співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться в письмових доказах, що надані стороною обвинувачення, зокрема відомостями, що містяться у:

- витязі з ЄРДР, згідно якого 01.07.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесенні відомості по кримінальному провадженню № 0000717 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, з фабулою: 01.07.2024 о 11:32 год. за адресою: АДРЕСА_3 невідома особа спричинила ножове порання ОСОБА_10 якого було госпіталізовано до Лозівської ЦРЛ з тілесними ушкодженнями у виді проникаючого поранення передньої стінки черевної порожнини. В ході оперативних заходів було встановлено, що до вчинення вказаного злочину причетний ОСОБА_8 ;

- рапорті ст. інспектора-чергового ЧЧ СМ Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківської області від 01.07.2024 про надходження повідомлення про злочин зі служби 102 про те, що 01.07.2024 о 11:32:00 виявлено потерпілого ОСОБА_10 з діагнозом: проникаючого поранення передньої стінки черевної порожнини, який пояснив, що травми наніс знайомий. Потерпілий був доставлений в ЦРЛ;

- протоколі огляду місця події від 01.07.2024, з фототаблицею до нього, відкритої ділянки місцевості за адресою: АДРЕСА_3, в ході якого встановлено, що поблизу під`їзду №4 зліва від під`їзду №4, на відстані приблизно 3 м стоїть лавка;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.07.2024 з додатком до протоколу, в якому зазначено чотири фотокартки різних чоловіків, де свідок ОСОБА_18 вказав, що впізнав хлопця, який звертався до нього з приводу виклику швидкої допомоги, оскільки останній повідомив, що вдарив ножом іншого хлопця, та який зображений на фото під № 2. В протоколі про пред`явлення особи для впізнання на фото № 2 зображений ОСОБА_8 ;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.07.2024 з додатком до протоколу, в якому зазначено чотири фотокартки різних чоловіків, де свідок ОСОБА_16 вказав, що впізнав хлопця якого бачив з балкону 01.07.2024, та який зображений на фото під № 2. В протоколі про пред`явлення особи для впізнання на фото №2 зображений ОСОБА_8 ;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.07.2024 з додатком до протоколу, в якому зазначено чотири фотокартки різних чоловіків, де свідок ОСОБА_11 вказала, що впізнала хлопця на ім`я ОСОБА_23 , який напав на її знайомого ОСОБА_31 , та який зображений на фото під № 2. В протоколі про пред`явлення особи для впізнання на фото № 2 зображений ОСОБА_8 ;

- протоколі проведення слідчого експерименту та лазерному диску від 01.07.2024 за участю свідка ОСОБА_11 , відповідно до якого свідок, на місці події, поблизу буд. АДРЕСА_3, розказала та показала про обставини нанесення ОСОБА_8 ножом тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ;

- повідомленні в.о. директора КНП «Лозівського ТМО» від 01.07.2024, згідно якого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надійшов до стаціонарного відділення № 1 01.07.2024 об 11:50 з діагнозом: ножеве проникаюче поранення черевної порожнини;

- протоколі особистого обшуку затриманої особи з лазерним диском від 01.07.2024, згідно якого в ході проведення особистого обшуку затриманого ОСОБА_8 , виявлено та вилучено: Предмет, схожий на кастет металевий; ніж, з руків?ям оранжевого кольору; мобільний телефон Redmi 12 C, IMEI: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 з сім картками НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ;

- протоколі проведення свідчого експерименту та лазерним диском від 03.07.2024 за участю неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якого обвинувачений на місці події, поблизу буд. АДРЕСА_3, розказав та показав про обставини нанесення ним ножом тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.07.2024 з додатком до протоколу, в якому зазначено чотири фотокартки різних чоловіків, де потерпілий ОСОБА_10 вказав, що впізнав ОСОБА_23 , який наніс йому ножове поранення, та який зображений на фото під № 2. В протоколі про пред`явлення особи для впізнання на фото № 2 зображений ОСОБА_8 ;

- протоколі огляду предмету від 25.07.2024, в ході якого в приміщенні службового кабінету № 27 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області було оглянуто та вилучено футболку, яка належить потерпілому ОСОБА_10 . В ході огляду футболки встановлено, що на передній частині футболки мається принт білого кольору. У верхній частині нижньої третини футболки, праворуч від центру виявлено поріз довжиною близько 3 (см). В даному місці футболка просякла речовиною бурого кольору, яка схожа на кров;

- протоколі проведення слідчого експерименту з DVD диском від 25.07.2024 за участю потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до якого потерпілий, на місці події, поблизу буд. АДРЕСА_3, розказав та показав про обставини нанесення ОСОБА_8 ножом йому тілесних ушкоджень;

- на CD-R диску з аудіозаписом розмови фельдшера ОСОБА_44, яка 01.07.2024 повідомила працівникам поліції про виявлення потерпілого ОСОБА_10 з діагнозом: проникаюче поранення передньої стінки черевної порожнини, який пояснив, що травми наніс знайомий. Потерпілий був доставлений в ЦРЛ;

- повідомленні «Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» КНП Харківської обласної ради від 23.07.2024 згідно якого, 01.07.2024 з номера телефону НОМЕР_5 службою ЕМД було прийнято виклик за адресою: АДРЕСА_4 , щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_10 . Виклик надійшов від особи жіночої статі. Обслуговування даного виклику здійснювала бригада НОМЕР_6 у складі фельдшера з МНС ОСОБА_32 , сестри медичної ОСОБА_33 та водія автотранспортних засобів ОСОБА_34 ;

- на CD-R диску з телефонною розмовою виклику швидкої допомоги за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ;

- протоколі огляду від 19.07.2024 з фототаблицею до нього та лазерним диском, згідно якого в приміщенні службового кабінету № 27 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області було оглянуто мобільний телефон Redmi 12C з ІМЕІ: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 . В ході огляду встановлено, що в даному телефоні мається сім картка з номером: НОМЕР_3 та НОМЕР_4 . Час в телефоні відображається не коректним. В ході огляду галереї телефону виявлено фотознімок, датований 08.01.2024, на якому сфотографовано пістолет та ножі, серед яких є ніж, візуально схожий на вилучений під час особистого обшуку затриманого ОСОБА_8 . Також виявлено фотознімки, де сфотографований пістолет, ніж та кастет, а також фотографії, де ОСОБА_8 тримає в руках вказаний пістолет та кастет.

В ході огляду було відкрито мобільний додаток «Телеграм». При огляді вказаного мобільного додатку встановлено, що в ньому зареєстровано та відкрито 3 акаунти: 1.«ОСОБА_37», зареєстрований на номер: НОМЕР_7 ; 2.« ОСОБА_35 », зареєстрований на номер: НОМЕР_8 ; 3.« ОСОБА_36 », зареєстрований на номер: НОМЕР_9 .

Оглядався акаунт « ОСОБА_37 ». В даному акаунті мається канал (група) з назвою «ОСОБА_37», адміністратором якої є ОСОБА_8 за номером НОМЕР_7 . Огляд каналу здійснювався за 01.07.2024 (дату вчинення злочину). При огляді першого відеозапису ОСОБА_8 тримає в руках ніж та каже, що його скоро посадять до в`язниці. При огляді відеофайлу 01.07.2024 о 09:45 ОСОБА_8 каже: «Охота открита».При огляді відеофайлу 01.07.2024 о 11:23 ОСОБА_8 каже: «Ну все, дело уже сделано. На районе уже скорая».

Після цього було відкрито переписку з контактом « ОСОБА_10 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (належить потерпілому ОСОБА_10 ). Аудіо та відеофайли з переписки зафіксовані на відеозапис. Переписка за 01.07.2024 сфотографована.

Після цього було відкрито переписку з контактом « ОСОБА_39 », який зареєстрований на номер НОМЕР_10 (належить свідку ОСОБА_40 ). ОСОБА_41 та відеофайли з переписки зафіксовані на відеозапис. Переписка за 01.07.2024 сфотографована.

Після цього було відкрито переписку з контактом « ОСОБА_42 » зареєстрований на номер НОМЕР_11 .

Аудіо та відеофайли з переписки зафіксовані на відеозапис. Переписка за 01.07.2024 сфотографована. При огляді встановлено, що 01.07.2024 о 02:09 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » фотографію потерпілого ОСОБА_10 та запитує, чи знає вона його, 02:11 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » аудіоповідомлення в якому виражає погрозу в сторону ОСОБА_10 : «Я его резать буду п*****са прям там, я ему с*ка кадык вырежу на**й», о 02:11 користувач « ОСОБА_42 » пише: «он за меня слух пустил», о 02:11 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » аудіоповідомлення, в якому виражає погрозу в сторону ОСОБА_10 : «П**да ему б**ть», о 02:12 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » аудіоповідомлення, в якому виражає погрозу в сторону ОСОБА_10 : «Ну короче малая жди… ну как побазарю вообще… я его резать буду… ну ладно», о 02:12 користувач « ОСОБА_42 » пише: «хорошо. туда его», о 02:12 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » аудіоповідомлення: «Я тебе видео скину на**й там где он уже б**ть порезаный будет валяться б**ть в крови», о 02:13 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » аудіоповідомлення: «Говорит (в контексті мається на увазі, що ці слова каже інша особа, яку ОСОБА_8 називає « ОСОБА_43 ») давай я сейчас позвоню ему скажу, что лучше не надо. (в подальшому слова, які безпосередньо каже ОСОБА_8 у відповідь на пропозицію «ОСОБА_45») Нет. Все, уже поздно. Я приеду, я его убью пи****са», о 02:14 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » аудіоповідомлення: «Давай, по**й, я сяду на малолетку но я єтого х*я зау**шу. Ладно, х*й с ним. Даже если не зае**шу, если так получится, то несколько ножевих он от меня получит», о 02:22 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » повідомлення: «За тебя родная зарежу», о 02:26 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » повідомлення: «Проси что угодно любого завалю», у відповідь на це повідомлення, о 02:26 користувач « ОСОБА_42 » пише: «хорошо», о 02:26 користувач « ОСОБА_42 » пише: «за рому можно?», у відповідь на це повідомлення, о 02:27 користувач ОСОБА_8 пише повідомлення: «Забараню ту мразь», о 02:29 ОСОБА_8 надсилає користувачу « ОСОБА_42 » повідомлення: «Я его хотел застрелить но мне не дают»;

- виписці № 3788/1 із медичної картки стаціонарного хворого, згідно якої ОСОБА_10 з 01.07.2024 по 05.07.2024 перебував на лікуванні у КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання» Лозівської міської ради Харківської області з діагнозом проникне колото-різане поранення живота. Колото-різана рана передньої поверхні великої долі печінки. Гемоперитонеум. Гіповолімічний шток ІІ-ІІІ ст. Постгеморагічна анемія ІІ ст.;

- виписці № 12216 із медичної картки стаціонарного хворого, згідно якої ОСОБА_10 з 05.07.2024 по 16.07.2024 перебував на лікуванні у КНП Харківської обласної ради «Обласна дитяча клінічна лікарня» з діагнозом проникаюче колото-різане поранення живота. Колото-різана рана передньої поверхні великої долі печінки. Гемоперитонеум. Постгеморагічна анемія;

- висновку експерта № 12-14/208-ЛЗ/24 від 14.08.2024, згідно якого у малолітнього ОСОБА_10 мало місце одне колото-різане поранення передньої поверхні живота справа в 5,5 см від серединної лінії і 3,5 см донизу від краю реберної дуги, яке проникає в черевну порожнину з ушкодженням печінки. Вказане колото-різане поранення живота утворилося від колючо-ріжучої дії гострого предмету, плаского, типу клинка ножа і могло бути спричинене в строк та при обставинах, вказаних потерпілим і в постанові слідчого про призначення судово-медичної експертизи. За ступенем тяжкості колото-різане поранення живота, що проникає в черевну порожнину з пораненням печінки - це ТЯЖКЕ тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Враховуючи наявність у малолітнього ОСОБА_10 одного тілесного ушкодження висловитися про послідовність нанесення неможливо. Колото-різане поранення живота у малолітнього ОСОБА_10 не могло утворитися при падінні з висоти власного зросту з наданням тілу прискорення чи без такого, на рівну поверхню. Не мається судово-медичних даних, щоб висловитися про взаємо розташування нападаючого і малолітнього ОСОБА_10 в момент нанесення останньому колото-різаного поранення живота. Покази неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_8 надані під час проведення слідчого експерименту 03.07.2024 року в цілому не суперечать судово-медичним даним в частині локалізації, характеру і механізму спричинення тілесного ушкодження, що мало місце у малолітнього ОСОБА_10 . Покази свідка ОСОБА_11 надані під час проведення слідчого експерименту 01.07.2024 в цілому не суперечать судово-медичним даним в частині локалізації, характеру і механізму спричинення тілесного ушкодження, що мало місце у малолітнього ОСОБА_10 ;

- висновку експерта № 12-14/228-ЛЗ/24 від 20.08.2024, згідно якого у малолітнього ОСОБА_10 мало місце одне колото-різане поранення передньої поверхні живота справа в 5,5 см від серединної лінії і 3,5 см донизу від краю реберної дуги, яке проникає в черевну порожнину з ушкодженням печінки. Покази потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 надані під час проведення слідчого експерименту 25.07.2024 в цілому не суперечать судово-медичним даним в частині локалізації, характеру і механізму отримання тілесного ушкодження, що мало місце у нього. Колото-різане поранення живота у малолітнього ОСОБА_10 утворилося від колючо-ріжучої дії гострого предмету, плаского, типу клинка ножа і могло бути спричинене клинком ножа, наданого на експертизу.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не оспорюють відомості, що містяться у вищенаведених доказах, на які послався суд першої інстанції при доведеності вини ОСОБА_8 у злочину за ч.1 ст.121 КК України, а також правильності викладання змісту цих доказів у мотивувальній частині вироку, а тому колегія суддів, дотримуючись вимог ст.404 КПК України, не перевіяє оскаржуваний вирок в цій частині.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильної правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України та про те, що судом першої інстанції недостатньо враховано поведінку обвинуваченого до та під час вчиненого злочину, спосіб і мету вчинення кримінального правопорушення, характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених ОСОБА_8 , спосіб нанесення тілесного ушкодження, інтенсивність та силу удару, тілесні ушкодження, які отримав потерпілий, а також відомості протоколу огляду від 19.07.2024 з фототаблицею до нього та лазерним диском, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 №2, визначальним є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Відповідно до п. 4 цієї Постанови, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів суду необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Наслідком порушення судом цієї вимоги буде помилка у юридичній кваліфікації дій винного.

Характерною ознакою прямого умислу є бажання винної особи у досягненні певних наслідків діяння, які охоплюються її умислом, щодо матеріальних злочинів і бажання умисно вчинити певні дії щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу, як його найважливіша і відмінна риса. Саме наявністю бажання в настанні конкретних наслідків при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання є рушійною силою, як впливає на вольову поведінку особи і перебуває у нерозривному зв`язку з її свідомістю, та прямо пов`язано з її умислом вчинити певні дії для досягнення бажаного результату.

Згідно з положеннями ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, коли особа усвідомлювала суспільну небезпечність своїх дій, передбачала можливість настання смерті іншої особи і бажала таких наслідків, однак смерть потерпілого не настала з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності мети досягнути суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються в вину особі лише у разі, якщо вони охоплювалися її умислом та були прямо пов`язані з метою її діяння і досягнення такої мети було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа при вчиненні злочину не мала наміру досягнути певних негативних наслідків і це не охоплювалось її умислом, вона не може нести відповідальність за замах на такі дії.

Колегія суддів також враховує, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість настання смерті людини і бажав її настання (зокрема у справах №311/1739/20, № 640/20173/18, № 760/19781/18, 401/2687/22, №953/15077/21).

Як убачається з пред`явленого обвинувачення та досліджених доказів у справі, ОСОБА_8 завдав ОСОБА_10 один удар ножом в область правої частини живота, внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення передньої поверхні живота справа в 5,5 см від серединної лінії і 3,5 см донизу від краю ребер дуги, яке проникає в черевну порожнину з ушкодженням печінки, що за критерієм небезпеки для життя, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

З показань потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вбачається, що обвинувачений будь-яким чином не намагався продовжувати свої протиправні дії і продовжувати наносити тілесні ушкодження потерпілому, а навпаки робив спроби надати потерпілому допомогу та просив перехожих викликати швидку допомогу.

Крім того, свідок ОСОБА_16 також зазначив під час свого допиту в суді першої інстанції, що обвинувачений разом з дівчиною повернулись на місце події, де були певний час, та тільки після того, як вони почули сирену швидкої допомоги, ОСОБА_8 залишив місце злочину.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений під час судового розгляду в судах першої та апеляційної розгляду зазначив, що завдав потерпілому один удар ножем своєю неробочою рукою - лівою, оскільки кисть правої руки у нього була травмована.

Зазначені обставини щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_8 травми кисті правової руки у день події злочину прокурор не оспорював та підтвердив під час апеляційного розгляду.

Окрім цього, в своїй апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді прокурор не оспорював показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , що надані останніми під час їх допиту в суді першої інстанції та викладені в оскаржуваному вироку.

Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою та безпідставною.

Також судом першої інстанції правильно враховано перебіг подій, що передували вчиненню злочину, зокрема, виниклий між обвинуваченим та потерпілим міжособистісний конфлікт, підготовку обвинуваченого до розв`язання конфлікту, під час якої він обрав у якості знаряддя злочину - ножа, привезення цього знаряддя злочину з місця проживання до місця події, характеристики обраного ним знаряддя злочину - ножа( довжина виробу 203 мм, руків`я 105*35 мм, ширина клинка 35 мм, ширина вістря 2 мм, п-подібний обушок 2 мм), кількість нанесення ударів - один удар, характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесного ушкодження, інтенсивність і силу удару, внаслідок якого мало місце одне колото-різане поранення передньої поверхні живота справа в 5,5 см від серединної лінії і 3,5 см донизу від краю реберної дуги, яке проникало в черевну порожнину з ушкодженням печінки, тяжкість та локалізацію тілесного ушкодження, яке потерпілому завдано у живіт, який містить життєво важливі органи, які відповідають за травлення, обмін речовин та виділення, використання у якості знаряддя злочину ножа з довжиною леза 98 мм, а також поведінку обвинуваченого, який після події бажав надати допомогу потерпілому, викликати швидку допомогу, про що чули свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , просив свідка ОСОБА_18 викликати швидку допомогу - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_8 мав неконкретизований умисел, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого.

При цьому, відомості протоколу огляду від 19.07.2024 з фототаблицею до нього та лазерним диском, під час якого було оглянуто мобільний телефон Redmi 12C, який належить ОСОБА_8 , доводять вину обвинуваченого у вчиненні злочину за ч.2 ст.15 - ч. 1 ст.115 КК України, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки поведінка обвинуваченого до, під час та після вчинення злочину, свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому ОСОБА_8 повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у зв`язку з чим судом першої інстанції правильно кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження.

За таких обставин, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 121 КК України та відсутність у нього прямого умислу на спричинення смерті потерпілого, у зв`язку з чим твердження прокурора про протилежне, на думку апеляційного суду, є неспроможними та безпідставними.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги прокурора в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, відомості про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність пом`якшуючих покарання обставини.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_8 як кожен злочин окрема, так і за сукупністю кримінальних правопорушень, суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, а саме.

Так, кримінальні правопорушення за ч.1 ст.121 та ч.2 ст.263 КК України, відповідно до за ст.12 КК України, є особливо тяжким та нетяжким злочинами.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини, ніхто не може бути свавільно його позбавлений.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, судом встановлено щире каяття у скоєному та вчинення кримінальних правопорушень неповнолітнім.

Обставин, як обтяжує покарання, згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що він є неповнолітнім, учнем 11 класу КЗ «Орільський ліцей» Лозівської міської ради Харківської області, де характеризується формально позитивно, раніше не судимий, на обліку лікаря нарколога, психіатра не перебуває, проживає за постійним місцем проживання, відповідно до наказу служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області від 01.07.2024 № 781-СЖО, неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взято на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, на підставі перебування неповнолітнього у конфлікті із законом. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19.11.2024 до неповнолітнього ОСОБА_8 , застосовано примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд бабусі ОСОБА_9 строком на 1 рік; застосовано до неповнолітнього ОСОБА_8 , застосовано заходи з обмеження дозвілля і встановлено особливі вимоги до поведінки неповнолітнього, а саме: заборонено у вечірній час відвідувати кафе, бари, танцмайданчики, інші розважальні заклади; заборонено ухилятися від онлайн - уроків у навчальному закладі; заборонено вживати алкогольні напої, наркотичні та психотропні речовини, палити тютюнові вироби.

Апеляційні доводи прокурора про зайву м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, об`єктивно відсутні нові обставини, що обтяжують призначене покарання та вказують на його невиправдану суворість і несправедливість.

При цьому, обґрунтовуючи свої доводи щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, прокурор фактично посилається лише на одну обставину, а саме на неправильну правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України.

Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчиненого злочину, вищезазначені відомості про особу обвинуваченого, а також враховує відсутність обставин, які обтяжують покарання, і наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства на строк, що визначений оскаржуваним вироком.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним, а також іншими особами, нових кримінальних правопорушень, а апеляційні доводи сторони обвинувачення щодо явно несправедливого покарання є формальними, оскільки в своїй апеляційній скарзі прокурор фактично не обґрунтував, в зв`язку з чим необхідно призначити обвинуваченому більш суворе покарання.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника прокурора, а також наданих стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду.

Разом з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий -

Судді :