ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/4839/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/645/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115, ч.2 ст.15,
п.13 ч.2 ст.115 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Харківського районного суду Харківської області від 27.11.2025 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Логачівка Харківського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 115 КК України - у виді 12 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді 13 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання рахується з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання за цим вироком строк попереднього ув`язнення у період з дня затримання 26.03.2025 до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Позовні вимоги ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь:

- потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 41968 грн. 60 коп. та компенсації моральної шкоди у розмірі 450000 грн., а всього 491968 грн. 60 коп.

- потерпілого ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 81430 грн. 60 коп. та компенсації моральної шкоди у розмірі 600000 грн. 00 коп., а всього 681430 грн.. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз згідно із актами здачі-приймання висновків експертів № 4777 від 17.06.2025 в сумі 16 963 грн. 20 коп., № 4719 від 17.06.2025 в сумі 10 177 грн. 92 коп., № 6921 від 18.06.2025 в сумі 7 633 грн.44 коп., № 6922 від 18.06.2025 в сумі 10 177 грн.92 коп., № 6923 від 18.06.2025 в сумі 8 481 грн. 60 коп., № 6924 від 18.06.2025 в сумі 12 722 грн. 40 коп., № 6829 від 18.06.2025 в сумі 12 722 грн. 40 коп., а всього у загальному розмірі 78 878 грн. 88 коп.

Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 28.03.2025.

Вирішено долю речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що 26.03.2025 упродовж дня ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився за місцем свого проживання в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Приблизно об 11-00 цього ж дня ОСОБА_7 вийшов на вулицю та побачив, як на даху сусіднього будинку, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 займались ремонтом крівлі. В цей момент у ОСОБА_7 виник словесний конфлікт з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Під час розвитку вказаного словесного конфлікту в ОСОБА_7 виник раптовий, злочинний умисел направлений на умисне позбавлення життя ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

З метою реалізації свого раптового, злочинного умислу направленого на умисне позбавлення життя ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння пішов до будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , де взяв одноствольну рушницю «ИЖ-18» (Е21012) з набоями, при цьому не маючи дозволу на їх зберігання та носіння, після чого ОСОБА_7 вийшов із свого домоволодіння та направився до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де на даху будинку знаходились ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на умисне позбавлення життя останніх, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки у вигляді смерті особи та бажаючи їх настання, направив рушницю в бік потерпілого ОСОБА_12 та здійснив один постріл в життєво важливі органи, а саме в область передньої поверхні тулубу та голови останнього, внаслідок чого, відповідно до висновку експерта № 10-12/898-С/25 від 05.05.2025, потерпілому ОСОБА_12 було заподіяно: вогнепальне поранення голови та шиї, спричинене при пострілі з неблизької дистанції з гладкоствольної вогнепальної зброї, набій якої був споряджений множинним вогнепальним снарядом (дробом, діаметром поперечного перетину близько 0.4см). Про це свідчать морфологічні особливості вогнепального поранення на тілі постраждалого, відсутність продуктів близького пострілу (ознак дії порохових газів, зброярського мастила, кіптяви, порошинок, великих часток металу тощо в зоні вхідних ушкоджень), а також особливості виявлених протягом ранових каналів елементів спорядження набою, множинні вхідні вогнепальні рани розташовані на лівій половині обличчя та лівій передньо-бічній поверхні шиї. Поранення мають переважно сліпий характер, поодинокі наскрізний та дотичний характер. Ранові канали протікають у товщу м`яких тканин обличчя га шиї з оскольчастим розі рощенням кісток лицевого відділу черепа (верхньої та нижньої щелеп зліва, лівої виличної кістки, без проникнення в черепну порожнину), а також з наскрізним ушкодженням магістральної судини шиї лівої загальної сонної артерії. Таким чином, смерть ОСОБА_12 настала внаслідок вогнепального поранення голови та шиї, яке супроводжувалося розтрощенням кісток лицевого відділу черепа, ушкодженням магістральної судини шиї та ускладнилась розвитком гострої крововтрати. Таким чином, між даним пораненням і настанням смерті є причинно-наслідковий зв`язок. За ступенем тяжкості дане поранення в ОСОБА_12 має ознаки тяжкої тілесного ушкодження, за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяні (відповідно до п.п. 2.1.1.а, 2.1.3.0, п. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗУ України від 17.01.1995р).

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки в вигляді смерті особи та бажаючи їх настання, направив рушницю в бік потерпілого ОСОБА_11 та здійснив один постріл у життєво важливі органи, а саме в область передньої поверхні тулубу та голови останнього, в результаті якого, відповідно до висновку експерта № 09І-465-ІСІ2025 від 04.06.2025, ОСОБА_11 було спричинено: множинні поєднанні вогнепальні, сліпі, осколкові, дробові поранення голови та грудної клітини; переднє парабазальне, проникаюче, сліпе поранення правої лобної, лівої скроневої часток; забій головного мозку тяжкого ступеню з геморагічними осередками в правій лобній та лівій скроневій ділянках з наявністю субарахноідального, вентрикулярного крововиливів, гострої субдуральної гемісферальної гематома справа, пневмоцефалії, дірчастих, фрагментарних переломів лобової кістки справа в проекції фронтальної пазухи, сторонніх тіл в лівій скроневій ділянці; вогнепальне, осколкове поранення лівого ока з розвитком ретробульбарної гематоми, гефеми, гемофтальма, відшарування сітківки, параорбітальної гематоми, які за ступенем тяжкості виникли за єдиним механізмом та є тяжкими тілесним ушкодженням, яке є небезпечними для життя (відповідно п. 2.1 Наказу МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6 Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень). Тим самим ОСОБА_7 виконав всі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_11 своєчасно надали кваліфіковану медичну допомогу та останній був доставлений до КНП «Обласна клінічна лікарня».

Не погодившись з вироком районного суду перший заступник керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню - ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, незастосуванням закону, який підлягає застосуванню - ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, а також ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 , призначивши йому покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 13 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, прокурор зазначає, що судом першої інстанції за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_11 неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений мав єдиний умисел спрямований на заподіяння смерті двом потерпілим, який виник ще до заподіяння смерті першому з них.

Крім того, прокурор вказує на те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом не в повному обсязі враховано ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, конкретні обставини їх вчинення та відомості про особу обвинуваченого, суспільну небезпечність вчинених злочинів, наявність обставини, яка обтяжує покарання, наслідки, які настали від протиправних дій обвинуваченого, які мають незворотний характер у вигляді смерті людини.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення, а також думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як вбачається з відомостей матеріалів судового провадження, в суді першої інстанції учасники кримінального провадження не оспорювали фактичні обставини кримінального провадження, у зв`язку з чим судовий розгляд було здійснено в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі перший заступник керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 також не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, а тому колегія суддів, дотримуючись вимог ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Водночас, колегія суддів бере до уваги висновки колегії суддів Великої Палати Верховного Суду, зазначені у постанові від 27.02.2018 у справі № 756/5578/15-к (провадження № 13-3зво18), відповідно до яких норми КПК України не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 19.12.2018 у справі № 730/811/17 (провадження № 51-6923км18), 16.10.2019 у справі № 447/1479/18 (провадження № 51-3850км19), 29.10.2019 року у справі № 486/528/18 (провадження № 51-94км19), 31.10.2019 року у справі № 484/555/17 (провадження № 51-8547км18), 27.11.2019 року у справі № 211/5318/18 (провадження № 51-3067км19).

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації його дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що вони не позбавлені правових та фактичних підстав, виходячи з наступного.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме: за епізодом заподіяння смерті ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині; за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, суд першої інстанції провів судовий розгляд кримінального провадження за спрощеною процедурою дослідження доказів, передбачених ч.3 ст.349 КПК України, оскільки під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, зазначених в пред`явленому обвинуваченні, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, суд першої інстанції, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та інших учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

За наслідком проведення судового розгляду суд першої інстанції ухвалив оскаржуваний обвинувальний вирок, яким визнав ОСОБА_7 винним за вищезазначеним пред`явленим обвинуваченням, у тому числі, за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Разом з цим, з формулювання обвинуваченням, визнаного судом доведеним, вбачається, що 26.03.2025 упродовж дня ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився за місцем свого проживання в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Приблизно об 11-00 цього ж дня ОСОБА_7 вийшов на вулицю та побачив, як на даху сусіднього будинку, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 займались ремонтом крівлі. В цей момент у ОСОБА_7 виник словесний конфлікт з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Під час розвитку вказаного словесного конфлікту в ОСОБА_7 виник раптовий, злочинний умисел направлений на умисне позбавлення життя ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . З метою реалізації свого раптового, злочинного умислу направленого на умисне позбавлення життя ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння пішов до будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , де взяв одноствольну рушницю «ИЖ-18» (Е21012) з набоями, при цьому не маючи дозволу на їх зберігання та носіння, після чого ОСОБА_7 вийшов із свого домоволодіння та направився до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де на даху будинку знаходились ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на умисне позбавлення життя останніх, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки у вигляді смерті особи та бажаючи їх настання, направив рушницю в бік потерпілого ОСОБА_12 та здійснив один постріл в життєво важливі органи, а саме в область передньої поверхні тулубу та голови останнього, внаслідок чого, відповідно до висновку експерта № 10-12/898-С/25 від 05.05.2025, потерпілому ОСОБА_12 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого. Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки в вигляді смерті особи та бажаючи їх настання, направив рушницю в бік потерпілого ОСОБА_11 та здійснив один постріл у життєво важливі органи, а саме в область передньої поверхні тулубу та голови останнього, в результаті якого, відповідно до висновку експерта № 09І-465-ІСІ2025 від 04.06.2025, множині тілесні ушкодження. Тим самим ОСОБА_7 виконав всі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_11 своєчасно надали кваліфіковану медичну допомогу та останній був доставлений до КНП «Обласна клінічна лікарня».

При цьому, під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції обвинувачений повністю визнавав свою винуватість у вчиненні зазначених вище злочинів та пояснив, що дійсно скоїв злочини, які йому інкриміновано та зазначено в обвинувальному акті, обставини злочину не оспорював, пояснив причини та обставини скоєного.

Єдність умислу щодо таких дій є характерною відмінною ознакою цього виду вбивства. Притому єдиним умислом є той, який виник до заподіяння смерті (до її настання) першому потерпілому і охоплює своїм змістом намір (прагнення) заподіяти смерть двом або більше.

У разі відсутності єдиного умислу (єдиного злочинного наміру), спрямованого на вбивство двох чи більше осіб, друге за часом вчинення посягання кваліфікується за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України з урахуванням стадії його вчинення, а перше за відповідною частиною ст. 115 КК України чи іншою спеціальною нормою, що передбачає посягання на життя певного потерпілого. Умисне вбивство кваліфікується за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК у тих випадках, коли умисел на заподіяння смерті іншому (або іншим) потерпілому виникає після її заподіяння першому і за своїм змістом та часом виникнення не охоплює єдиним змістом усі заподіяні наслідки.

Судом без обґрунтування необхідних і достатніх підстав кримінальної відповідальності дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК. Дійшовши висновку про наявність у діянні засудженого ознак зазначеного злочину, суд залишив поза увагою встановлені під час судового розгляду фактичні обставини, зокрема щодо змісту суб`єктивної сторони вчиненого злочину, які свідчать про наявність у ОСОБА_7 єдиного умислу, спрямованого на заподіяння смерті двом потерпілим, що виник до заподіяння смерті першому з них.

Крім того, суд першої інстанції, надаючи правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_7 згідно з пред`явленим обвинуваченням, не врахував правові висновки, викладені у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28.09.2020 у справі № 640/18653/17, провадження № 51-543кмо20, з яких слідує, що за встановлення судом єдиного прямого визначеного умислу, спрямованого на заподіяння смерті двом або більше особам, вбивство однієї людини і замах на життя другої має кваліфікуватись як незакінчений злочин убивство двох або більше осіб, оскільки єдиного злочинного наміру вбити двох осіб не було реалізовано з причин, що не залежали від волі винної особи, за відповідною частиною ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК незалежно від послідовності злочинних дій та за ч.1 ст.115 КК чи відповідним пунктом ч.2 ст. 115 КК (або іншими спеціальними нормами, передбаченими в інших розділах Особливої частини КК) у разі наявності таких підстав.

Крім того, наявність розриву в часі при реалізації єдиного умислу на вбивство двох або більше осіб значення для кваліфікації злочину за п.1 ч.2 ст.115 КК України немає.

Тобто, встановлені судом фактичні обставини свідчать про вчинення ОСОБА_7 злочину з прямим визначеним умислом, спрямованим на заподіяння смерті як ОСОБА_12 , так і ОСОБА_11 , а тому дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України та ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Отже, при ухваленні оскаржуваного вироку, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та неправильно кваліфікував дії обвинуваченого за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Таким чином, на думку колегії суддів, дії обвинуваченого ОСОБА_7 належить кваліфікувати за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, а саме як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті двом або більше особам.

Відповідно до ч.2 ст.420 КПК України, вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого і призначення покарання, з ухваленням у цій частині нового вироку, у зв`язку з необхідністю перекваліфікації дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, що у розумінні ст.ст.420, 421 КПК України не є погіршенням правового становища обвинуваченого, але, відповідно до вимог п.2 ч.3, п.2 ч.4 ст.374 КПК України, у даному конкретному випаду, мотивувальна частина вироку вимагає викладення мотивів зміни правової кваліфікації дій засудженого та необхідності призначення нового покарання за цим складом злочину.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до особливо тяжких злочинів, їх наслідки, відомості про особу обвинуваченого, який має вищу освіту, до затримання офіційно не працевлаштований, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується в цілому посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання належним чином враховано, що останній хоча і вчинив умисні особливо тяжкі злочини, але він раніше не судимий, визнав вину, щиро розкаявся, сприяв встановленню всіх обставин по справі, а тому застосування максимального строку покарання, у цьому конкретному випадку, було б надмірно суворим і не відповідало б засадам справедливості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки судів щодо призначеного ОСОБА_7 покарання в середніх межах санкції ч.1 ст.115 КК України, а саме покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Крім того, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України в середніх межах санкції цього закону, яке буде відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Апеляційна скарга прокурора не містить об`єктивних обставин, які свідчать про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі у максимальному його розмірі, що передбачений санкцією цього Закону, оскільки з урахуванням пом`якшуючих обставин та відомостей про особу обвинуваченого це було б надмірно суворим.

Остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити за сукупністю кримінальних правопорушень за правилами ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним та достатнім для досягнення мети покарання - виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України і призначення покарання - скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 - п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, а саме як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті двом або більше особам.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 - п.1 ч.2 ст.115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточно покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років.

В решті вирок Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді :