ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1023/26 Справа № 201/6198/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Соборного районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001410, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9

ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7

в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Соборного районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано невинуватими у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що в їх діях є склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

Обставини, встановлені судом першої та формулювання обвинувачення визнаного судом недоведеним.

У невстановлені час та місце, однак не пізніше 05.12.2018 у ОСОБА_6 , який займав посаду радника голови правління ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство» з комерційних та зовнішньоекономічних питань, усвідомлюючи протиправність своїх дій та маючи умисел на шахрайське заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів вступив у злочинну змову із ОСОБА_7 , який мав знайомства на Першій Українській міжрегіональній біржі, з метою заволодіння грошовими коштами шляхом обману за нібито сприяння в реалізації майна судна «Николай Савицкий», 1988 року випуску, яке належить ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство» та реалізуються Першою Українською міжрегіональною біржою, та за вплив на прийняття рішення Правлінням Товариства «Українське Дунайське Пароплавство» в особі Голови Правління, який відповідно до п. 9.4.11 Статуту товариства готує для узгодження з органами управління Товариства пропозиції щодо укладення правочинів, які потребують відповідного погодження.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 зустрілись із громадянами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яким запропонували придбати судно «Николай Савицкий», 1988 року випуску. В ході розмови ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заявили, що судно реалізується через Першу Українську міжрегіональну біржу, його офіційна вартість знижена на максимальні 30 % і складає приблизно 120 000 (сто двадцять тисяч) доларів США, але для того щоб його придбати ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повинні окрім офіційної вартості судна, сплатити ще окремо 260 000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як плату за перемогу на торгах, які проводитиме Перша Українська міжрегіональна біржа, та подальшого безперешкодного підписання договору купівлі-продажу судна, акту приймання-передачі та договору оренди території із ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство».

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 шляхом обману за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 чітко розділили між собою ролі, які були озвучені громадянам ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а саме: ОСОБА_6 , представившись радником голови правління ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство», переконував, що гарантує безперешкодне погодження службовими особами ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство» протоколу результатів торгів, подальшого підписання службовими особами ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство» договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі судна, а також договору оренди території, для проведення подальшого демонтажу судна, однак робити цього не збирався, так як планував звільнитись з грудня 2018 року, а ОСОБА_7 гарантував безперешкодне прийняття Першою Українською міжрегіональною біржею документів на участь у торгах по реалізації майна - судна «Николай Савицкий», 1988 року випуску, подальшу реєстрацію та перемогу на торгах, які повинні були відбутись у грудні 2018 року, однак не мав наміру цього робити, так як ніякого відношення до Першої Української міжрегіональної біржі не мав.

22.11.2018 на виконання свого злочинного умислу, направленого на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 шляхом обману за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, з корисливих мотивів ОСОБА_6 організував ОСОБА_11 та ОСОБА_12 допуск до судна «Николай Савицкий», яке знаходиться на території порту у м. Ізмаїл Одеської області. Під час огляду судна ОСОБА_11 та ОСОБА_12 супроводжував співробітник ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство», який представився головним інженером даного підприємства.

23.11.2018 відбулась зустріч ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в кафе «Неизвестний Петровский», м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 15, із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Під час вказаної зустрічі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 шляхом обману за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, на якій ввели в оману ОСОБА_11 та ОСОБА_12 своїми обіцянками сприяння у прийнятті рішення про вжиття заходів щодо погодження результатів торгів, підписання договору купівлі-продажу судна та договору оренди території для подальшого демонтажу судна особою, уповноваженою на прийняття рішень в особі Голови правління Товариства «Українське Дунайське Пароплавство» та сказали передати їм грошові кошти в розмірі 260 000 доларів США, в якості завдатку та на підтвердження наміру придбати судно «Николай Савицкий». Також, ОСОБА_6 повідомив, що він є працівником ПрАТ «Українське дунайське пароплавство» та має вплив на службових осіб даного підприємства, однак не мав наміру цього робити, тобто свідомо повідомили неправдиві відомості ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з метою заволодіння їх грошовими коштами.

03.12.2018 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 прибули до м. Одеси де їх мав зустріти ОСОБА_6 . Під час зустрічі, ОСОБА_6 , на реалізацію свого злочинного умислу, направленого на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 шляхом обману за попередньою змовою з ОСОБА_7 в особливо великих розмірах, з корисливих мотивів повідомив останнім неправдиву інформацію, що він безпосередню відповідає за реалізацію майна, яке належить ПрАТ «Українське дунайське пароплавство», у тому числі судна «Николай Савицкий», та вирішує усі питання, пов?язані з процесом реалізації. Після чого ОСОБА_6 організував ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виїзд на судно, щоб останні його оглянули та впевнились у його відповідності заявленим характеристикам.

07.12.2018 приблизно о 16 год. 30 хв. у приміщенні ресторану готелю «Абрі» відбулась зустріч ОСОБА_11 та ОСОБА_12 із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , під час якої останні з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 шляхом обману за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, з корисливих мотивів в котрий раз обговорили суму, яку потрібно було передати за ніби то вплив у прийнятті рішення про вжиття заходів щодо погодження результатів торгів, підписання договору купівлі-продажу судна та договору оренди території для подальшого демонтажу судна особою, уповноваженою на прийняття рішень в особі Голови правління Товариства «Українське Дунайське Пароплавство», після чого ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що приніс із собою частину раніше обговореної суми, а саме: 100 000 (сто тисяч) доларів США. Після чого, ОСОБА_7 вставши із-за столу, вивів ОСОБА_11 у коридор готелю «Абрі», де проінструктував останнього куди саме необхідно відвезти грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США та повідомив, що по приїзду на місце гроші необхідно залишити для «Юри Гоголя», а ОСОБА_12 в цей час залишився разом із ОСОБА_6 сидіти за столом.

Повернувшись за стіл, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 сказали ОСОБА_12 , що 10.12.2018 він повинен передати іншу частину раніше обумовлено суми неправомірної вигоди у розмірі 160 000 (сто шістдесят тисяч) доларів США, а також подати документи на Першу Українську міжрегіональну біржу на участь у торгах по реалізації судна «Николай Савицкий».

07.12.2018 о 17 год. 40 хв. ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_7 прибув на вул. Ливарну, 17 у м. Дніпро, де зайшовши до обмінного пункту, передав касиру грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США (відповідно до офіційного курсу валют НБУ станом на 07.12.2018 становить 2787957 грн.), сказавши при цьому, що дані кошти для « ОСОБА_13 ». У подальшому, вказані грошові кошти були виявлені та вилучені в ході проведення огляду 07.12.2018 о 17 год. 45 хв.

Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виконали усі дії, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, проте, кримінальне правопорушення не було закінчено ними з причин, які не залежали від їх волі.

Вказаними діями, згідно версії сторони обвинувачення, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили злочин відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції закону № 2617-VШ від 22.11.2018), а саме, закінчений замах на шахрайство вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор просить вирок суду, яким ОСОБА_7 ті ОСОБА_6 визнано невинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, та виправдано зв?язку з недоведеністю того, що в їх діях є склад злочину, - скасувати у зв?язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнати винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, та призначити покарання: ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

У разі, якщо апеляційний суд дійде висновку про неможливість ухвалення нового вироку, - скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії судового розгляду.

Також прокурор просить дослідити докази та допитати свідків.

В обґрунтування вказує, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про допит свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , що свідчить про неповноту судового розгляду.

Крім того зазначає, що у матеріалах провадження наявні докази того, що ініціатива щодо сплати «авансу», «гарантій» та «решти суми» виходила саме від обвинувачених, суми коштів не були прив?язані до жодного реального договору чи правового механізму, обвинувачені створювали уявлення про можливість впливу на результати біржових торгів, що за своєю суттю є обманом, дії обвинувачених були скоординованими, послідовними та спрямованими на заволодіння коштами, що повністю відповідає об?єктивній стороні замаху на шахрайство в особливо великих розмірах.

Однак, суд, визнаючи ці дії «господарською діяльністю», підмінив кримінально-правову оцінку цивільно-правовою, що є неприпустимим.

Вказує, що суд дійшов висновку про відсутність обману, належним чином не взявши до уваги той факт, що обвинувачені створювали уявлення про контроль над біржовими торгами, гарантували результат виграшу на тогах, пов`язували передачу коштів із «вирішенням питання».

Також прокурор зазначає про вибіркову оцінку доказів, оскільки суд формально перелічив докази, не оцінив їх у сукупності, не мотивував відхилення доказів обвинувачення.

При цьому, прокурор також звертає увагу, що у кримінальному провадженні не було провокації злочину, оскільки дії обвинувачених були самостійними і усвідомленими, жодних навмисних дій з боку третіх осіб, не встановлено.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просилв її задовольнити та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України та призначити останнім покарання, кожного окремо, у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Обвинувачені та їх захисники, як в судовому засіданні апеляційного суду, так і своїх письмових запереченнях заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилались на її безпідставність і просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд доходить висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора щодо безпідставного виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції про виправдання останніх є законним та прийнятим на підставі доказів, досліджених під час судового розгляду, а в частині підстави виправдання доводи прокурора знайшли своє підтвердження в ході апеляційного провадження, виходячи з наступного.

Виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність наявності в діях обвинувачених об`єктивної і суб?єктивної сторони злочину передбаченого ст. 190 КК України і навів такі мотиви.

За висновком суду, прокурор в обвинувальному акті, в кваліфікації дій обвинувачених не уточнив які саме дії були вчинені обвинуваченими чи то заволодіння чужим майном чи то придбання права на майно, як не уточнив і спосіб вчинення злочину: чи то шляхом обману чи шляхом зловживання довірою, а тому, даючи оцінку доказам і відповідаючи на питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , суд виходив з обставин, викладених в обвинувальному акті та вважав, що обвинувачення пред`явлене саме за замах на заволодіння майном шляхом обману.

Суд вказав, що з наданих суду доказів, можна беззаперечно прийти до висновку, що дії і події викладені в обвинувальному акті мали місце, однак в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено наявність в діях обвинувачених об`єктивної і суб?єктивної сторони злочину передбаченого ст. 190 КК України.

Крім того, суд також дійшов висновку, що за обставинами, які встановлені в цьому провадженні, стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом того, що обвинувачені обманювали свідків, адже і самі свідки в своїх показаннях повідомляли, що не вважали дії обвинувачених обманом, а вважали їх способом отримання неправомірної вигоди шляхом зловживання своїм службовим становищем. Після роз`яснення свідкам права отримати статус потерпілих, вони відмовились від цього, що підтверджує відсутність сприйняття свідками дій обвинувачених як обман. Суд зазначив, що самі обвинувачені очевидно могли вчинити дії, які вони обіцяли, так як ОСОБА_7 тривалий час займався посередницькою діяльністю, а ОСОБА_6 реально мав можливість вчинити дії про які говорив.

Із зазначеними вище висновками суду першої інстанції, погоджується і суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З наведеного слідує, що суд, при розгляді справи повинен дослідити всі докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Суд першої інстанції у вироку послався на відповідні теоретичні положення щодо складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України та відповідну судову практику суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає необхідності повторно викладати зазначені відомості в ухвалі апеляційного суду.

Водночас, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на особливостях об`єктивної та суб`єктивної сторін, складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України.

Так, згідно висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові № 51-6128км21 від 16 серпня 2022 року, відмежовуючи шахрайство від цивільно-правових деліктів, слід виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство, якщо встановлено, що винна особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання не виконувати.

Розмежування кримінально-караного злочину від цивільно-правової угоди слід проводити не по тому, як оформлені укладені між сторонами договори, а по тому, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо одна сторона, приймаючи на себе зобов`язання, не має ніяких реальних можливостей і бажання їх виконувати, мова йде про шахрайство.

У даному кримінальному провадженні, між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з одного боку та ОСОБА_7 з ОСОБА_6 , з іншого, була домовленість про сприяння продажу судна свідкам, а свідки виявили бажання його придбати.

Тобто, в даному конкретному випадку, згідно наведеної вище позиції Верховного Суду, не є вирішальним питання, як саме була оформлена укладені між сторонами договору.

При цьому, ОСОБА_7 реально консультував свідків щодо порядку подання і оформлення документів, зв`язувався з представники біржі, узгоджуючи різні питання, обіцяв самостійно підготувати пакет документів і прослідкувати проведення торгів, а ОСОБА_6 організовував огляд судна, консультував з приводу його подальшої порізки і продажу, консультував по етапам проходження процедури укладення договору після торгів.

Тобто ОСОБА_7 з ОСОБА_6 взяли на себе певні зобов`язання та почали виконувати деякі роботи, що є проміжним результатом цієї договірної діяльності.

Так, судом першої інстанції було безпосередньо досліджено низку доказів, які підтверджують, що обвинувачені могли вчинити дії, які вони обіцяли, так як ОСОБА_7 тривалий час займався посередницькою діяльністю, а ОСОБА_6 реально мав можливість вчинити дії про які говорив.

Зокрема, під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо- та відеоконтролю особи, 23 листопада 2018 року, в приміщенні кафе «Невідомий Петровський» відбулася зустріч між ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_11 та ОСОБА_17 , в ході якої учасники оговорювали технічні характеристики судна, вартість його можливого продажу в разі порізки на металобрухт, умови придбання та необхідні документи для угоди.

Відповідно до протоколу про результати аудіо-, відео контролю від 19 грудня 2018 року, між ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ріелтором на ім`я ОСОБА_19 обговорювався механізм участі в біржевих торгах. ОСОБА_7 брав на себе обов`язок консультувати, готувати документи та супроводжувати угоду до її завершення. Також сторони домовляють про огляд судна ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Згідно протоколу про результати аудіо-, відео контролю від 19 грудня 2018 року, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 зателефонували ОСОБА_7 , і в ході розмови останній повідомив свідкам з ким зв`язатись для пропуску на судно і які питання можна оговорювати з особами, які будуть показувати судно. Після розмови ОСОБА_11 і ОСОБА_12 судно в супроводі головного інженера Пароплавства.

Крім того, відповідно до протоколу про результати аудіо-, відео контролю від 19 грудня 2018 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обговорювали відсутність ряду документів і ОСОБА_7 обіцяв їх надіслати та запевняв свідків у реальності його намірів та укладення угоди після перемоги на торгах.

Також, в ході проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме аудіо-, відео контролю особи від 19 грудня 2018 року, зафіксовано розмову, яка відбулася 03 грудня 2018 року між обвинуваченим та свідками ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , в ході якої учасники оговорювали процедуру підписання договору купівлі-продажу.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що станом на листопад 2018 року ОСОБА_6 займав посаду радника голови правління ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», а ОСОБА_7 тривалий час займався посередницькою діяльністю, тобто останні реально мали можливість вчинити дії, про які вони домовлялися зі свідками.

Крім того, відповідно до показів безпосередньо допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_11 , останній пояснив, що вартість корабля становила 360 000 доларів США, з яких 120 000 доларів мали бути сплачені офіційно, а решта суми неофіційно, за вирішення питань. Свідок додав, що після обговорення з цього питання з товаришем дійшов висновку, що ціна є прийнятною, оскільки відповідала ринковій на той час.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_21 повідомив йому, що познайомився з жінкою на ім`я ОСОБА_22 , яка розповіла про можливість придбання морського судна, яке вже близько року перебуває у продажу на Першій Українській міжрегіональній біржі та належить ПрАТ «Українське Дунайське Пароплавство». За словами ОСОБА_23 , необхідно було передати окремо 260 000 доларів США певним людям за вирішення питань. Свідок повідомив, що за попередньою домовленістю з ОСОБА_7 , він підіймався до кабінету ОСОБА_6 . Під час зустрічі той підтвердив інформацію про наявність судна, організував його огляд та обговорив можливість його подальшого демонтажу.

При цьому звертається увага, що у даному кримінальному провадженні, 24 грудня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з прокуратури Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001410 по обвинуваченню ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 369-2 КК України.

30 квітня 2024 року, в судовому засіданні прокурором змінено пред`явлене обвинувачення в порядку ч. 2 ст. 337 КПК України, згідно якого, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

В судових засіданнях 22 жовтня 2024 року та 11 березня 2025 року судом роз`яснено ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що у зв`язку зі зміною обвинувачення вони мають право подати заяву про вступ в провадження в якості потерпілих, на що останні відмовились подавати такі заяви.

З цього слідує, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 себе потерпілими не вважали, оскільки сприймали дії обвинувачених способом отримання неправомірної вигоди шляхом зловживання своїм службовим становищем, оскільки сприймали дії останніх реальними, однак з необхідністю передачі цим особам неправомірної вигоди в сумі 260 000 доларів США за вирішення питань, пов`язаних із супроводом в придбанні судна.

За таких обставин, не є прийнятними ствердження прокурора в апеляційній скарзі, що суми коштів не були прив?язані до жодного реального договору чи правового механізму, оскільки дії ОСОБА_6 і ОСОБА_7 були припинені правоохоронними органами під час спеціального слідчого експерименту, тобто до моменту процедури можливого укладення відповідного договору після торгів.

Крім того, як було зазначено вище, не є вирішальним питання, як саме була оформлена укладені між сторонами договору.

В той же час, колегія суддів погоджується, що дії обвинувачених були скоординованими, послідовними та спрямованими, однак при цьому доказів того, що обвинувачені не могли виконати свої обіцянки, суду надано не було.

Принциповим у цьому питанні є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа, умисно, з корисливих мотивів заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема й беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, використовуючи певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений, в тому числі й виходячи з сукупності фактичних дій такої особи. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 березня 2021 року в справі № 127/11849/15-к.

Статтею 190 КК України передбачено кримінальну відповідальність за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою.

Як випливає зі змісту зазначеної норми кримінального закону та правозастосовної практики, отримання майна за умови виконання якого-небудь зобов`язання належить кваліфікувати як шахрайство в тому разі, коли винна особа в момент заволодіння цим майном мала на меті його присвоїти, а зобов`язання не виконувати.

Як шахрайство, вчинене шляхом зловживання довірою, слід розглядати укладення договорів кредиту, позики, попередньої оплати за виконання певної робити тощо без наміру повернути отримані кошти чи інші матеріальні цінності, виконати належно обумовлену роботу чи повернути борг. Обман як спосіб шахрайства полягає в повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або у приховуванні відомостей про різноманітні обставини, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого.

До вказаних обставин відносяться й такі, що стосуються певних подій, юридичних фактів, дій окремих осіб. Із суб`єктивної сторони шахрайство характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

У даній справі поза розумним сумнівом не встановлено, що обвинувачені, під час вирішення питань, пов`язаних із супроводом в придбанні судна, застосовували обман ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , із метою викликати у них упевненість у правомірності своїх дій, не повідомляючи про свої справжні наміри та дійсні обставини.

Наведений приклад поведінки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , у поєднанні з не приховуванням певних фактів щодо фінансових обставин підготовки та укладення угоди свідчить про те, що ці обставини суттєво вплинули на рішення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про продовження спілкування про відчуження судна, оскільки обвинувачені мали реальні можливості виконати свої зобов`язання, а тому, ствердження прокурора про прийняття даними свідками рішень внаслідок обману, не є обґрунтованим, а зібрані у справі докази не доводять факту наявності у обвинувачених умислу на заволодіння чужим майном саме у вказаний спосіб.

Посередницька діяльність, якою фактично займались ОСОБА_6 з ОСОБА_7 , не є ознакою злочину, передбаченого ст. 190 КК України.

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин справи, діяння ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфіковані невірно, а доводи апеляційної скарги прокурора про наявність в діях останніх складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України з посиланням на те, що суд підмінив кримінально-правову оцінку цивільно-правовою, є неприйнятними.

Також не є слушними доводи прокурора щодо вибіркової оцінки доказів судом та формальним їх переліченням, оскільки, які слідує з матеріалів провадження, суд першої інстанції дослідив та проаналізував зібрані докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При цьому, при під час формування висновку про недоведеність, що в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, суд першої інстанції послався та надав оцінку, окрім іншого, протоколам НСРД, які були безпосередньо досліджені судом, а також поясненням свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , безпосередньо допитаних судом.

Щодо посилання прокурора на те, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про допит свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , що свідчить про неповноту судового розгляду, то з цього приводу слід зазначити, що вказані особи не були допитані під час досудового розслідування, а також не були заявлені для допиту під час тривалого розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому прокурором не було доведено, які обставини могли повідомити ці особи, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, оскільки наведені вище свідки не мали ключового значення, згідно висунутого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення та кваліфікації їх дій, а тому, їх покази і не могли мати вирішального значення для ухвалення вироку.

За наведеного, підстав для ствердження про неповноту судового розгляду кримінального провадження, апеляційним судом не встановлено.

Що стосується посилання прокурора на те, що у кримінальному провадженні не було провокації злочину, оскільки дії обвинувачених були самостійними і усвідомленими, жодних навмисних дій з боку третіх осіб, не встановлено, то даному доводу вже була надана оцінки вище, яка в повній мірі узгоджується з таким висновком прокурора, щодо відсутності провокації злочину, а тому, цей довід прокурора не підлягає окремій перевірці.

Висновки суду.

Суд першої інстанції дослідив усі надані як стороною обвинувачення так і стороною захисту докази і дійшов обґрунтованого та об`єктивного і достатньо вмотивованого висновку про те, що дослідженні у судовому засіданні на підтвердження винуватості надані стороною обвинувачення докази не відповідають критерію доведення поза розумним сумнівом, оскільки кожен з них окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку безперечно не вказують на винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій (п. 22-26 постанови ККС ВС від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к ).

У даному кримінальному провадженні поза розумним сумнівом не доведено, що обвинувачені, під час вирішення питань, пов`язаних із супроводом в придбанні судна, застосовували обман свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з метою викликати у них упевненість у правомірності своїх дій, не повідомляючи про свої справжні наміри та дійсні обставини, оскільки обвинувачені мали реальні можливості виконати свої зобов`язання, а зібрані у справі докази не доводять факту наявності у обвинувачених умислу на заволодіння чужим майном саме у спосіб, передбачений ст. 190 КК України.

Колегія суддів вважає, що висновки суду та оцінка доказів по справі, викладенні в оскаржуваному вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо правильності таких висновків, в тому числі, й з огляду на те, що протилежне не було доведено прокурором на стадії апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (постанова ККС ВС від 28 листопада 2023 року у справі № 747/612/17).

За результатами апеляційного провадження, апеляційним судом також не встановлено достатніх та належних доказів наявності в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, а тому підстав для його скасування про що просить прокурор, не вбачається.

Будь-яких істотних порушень, які б були безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, які передбачені ч. 2 ст. 412 КПК України, прокурором у своїй апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. ст. 22, 94, 370, 373 КПК України, забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні докази і відхиляє інші.

Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а вирок суду має бути залишений без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Соборного районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001410, відносно ОСОБА_6 , визнаного невинуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України та виправданого в зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України; ОСОБА_7 , визнаного невинуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України та виправданого в зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4