ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 947/4084/24

провадження № 51-2170км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , на вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 квітня

2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000862, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Роздольне Каховського району Херсонської області, жителя

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави.

Вирішено питання щодо: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; речових доказів; заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна; процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, у великих розмірах (ч. 2 ст. 307 КК), за вказаних нижче обставин.

ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, умисно,

з корисливим мотивом з метою особистого збагачення у невстановлений судом час незаконно придбав у невстановленої особи особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, яку почав зберігати при собі з метою її збуту на території м. Одеси наркозалежним особам шляхом розміщення «закладок».

Надалі23 грудня 2023 року приблизно о 13:00 ОСОБА_7 , проходячи між будинками № 31 по вул. Академіка Корольова та № 158/4 по вул. Люстдорфська дорога в

м. Одесі, був зупинений працівниками поліції, які під час огляду місця події вилучили у ОСОБА_7 шість пакетів із застібкою, поміщених до двох полімерних пакетів та один пакет із застібкою, в яких містилася особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 2,4413 г, що є великим розміром.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів обох інстанцій, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити.

Вважає, що суди дійшли висновку про наявність у діянні ОСОБА_7 мети збуту особливо небезпечної психотропної речовини лише на підставі даних, отриманих за результатами огляду мобільного телефона, який ОСОБА_7 видав під час огляду місця події. Водночас зазначає, що втручання в приватне спілкування відбулося без ухвали слідчого судді, а тому дані, отримані внаслідок такого огляду, є недопустимими.

Стверджує, що жоден з допитаних свідків не підтвердив збуту психотропних речовин ОСОБА_7 , а суди не спростували доводів сторони захисту щодо придбання і зберігання засудженим психотропної речовини з метою особистого вживання.

Крім того, за твердженням захисту, 23 грудня 2023 року було проведено огляд житла ОСОБА_7 , який відбувся з істотним порушенням прав і основоположних свобод людини, що тягне за собою недопустимість доказів, отриманих внаслідок цього огляду.

Також, вказує на необхідність застосування до ОСОБА_7 приписів ч. 4 ст. 307 КК, оскільки він добровільно видав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено.

На переконання касатора, суд першої інстанції під час призначення покарання

ОСОБА_7 не врахував пом`якшуючих обставин й даних, що характеризують особу засудженого. А також необґрунтовано призначив додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки не встановив наявності у діянні засудженого корисливого мотиву.

Водночас, за твердженнями захисника, суд апеляційної інстанції не навів в ухвалі суті всіх зазначених в апеляційній скарзі доводів, ретельно їх не перевірив, не надав відповіді на всі доводи і не мотивував належним чином свого рішення про залишення апеляційної скарги без задоволення. А, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, обмежився лише посиланням на те, що винуватість ОСОБА_7

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, яким надана правильна юридична оцінка.

Також, зауважує, що в апеляційній скарзі сторона захисту ставила вимогу про повторне дослідження обставин та доказів.

З огляду на викладене, вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій

не відповідають приписам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу.

Прокурор висловила заперечення щодо задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені

в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального провадження, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності

й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності

та взаємозв`язку, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості

ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, у великих розмірах (ч. 2 ст. 307 КК).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК рішення суду ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину, визнав їх правильними

і належним чином умотивованими.

Так, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції врахував показання: засудженого

ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Крім того, суд узяв до уваги письмові докази, зокрема: протокол огляду місця

події від 23 грудня 2023 року з додатками, відповідно до якого у ОСОБА_7 , крім іншого, виявлено та вилучено 7 пакетів з невідомою речовиною та мобільний телефон «Honor8 FRD-L09»; висновок експерта від 09 січня 2024 року, згідно з яким вилучена речовина містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP(1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он); протокол огляду предмета від 04 січня 2024 року з додатками, відповідно до якого здійснено огляд вилученого у ОСОБА_7 мобільного телефона «Honor 8 FRDL-09», де виявлено спілкування, фотографії і відеозаписи щодо незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, умотивовано визнав,

що показання учасників судового провадження, як і дані протоколів слідчих дій, висновку експерта та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК

є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.

Суд наголошує, що оцінка достовірності цих доказів належить до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, надавши оцінку вказаним вище доказам

з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, дійшли переконання про неспроможність доводів сторони захисту щодо відсутності у діянні ОСОБА_13 умислу на збут психотропних речовин.

За сталою практикою Верховного Суду, про умисел на збут наркотичних засобів та психотропних речовин можуть свідчити, зокрема, такі обставини, як надмірна для вживання однією особою кількість вилученої речовини, великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасування, поведінка суб`єкта злочину тощо. Тобто перелік обставин, які необхідно врахувати суду під час оцінки мети збуту, не є вичерпним.

У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд, погоджуючись з висновками районного суду, слушно зауважив, що умисел ОСОБА_13 на збут психотропної речовини підтверджується, зокрема: кількістю вилученої речовини, яка є надмірною для вживання однією особою (з урахуванням того, що засуджений не перебував

на обліку у нарколога та не вважався особою, яка постійно вживає наркотичні

чи психотропні речовини); способом розфасування - полімерні пакети із застібками; показаннями засудженого, який у суді першої інстанції повідомив, що

з метою збуту за гроші розкладав психотропну речовину, однак, дізнавшись про неправильне місце її залишення, зібрав «закладки» для перенесення за іншоюадресою, водночаспочав уживати цюречовинусам; даними, що містяться на належному ОСОБА_7 мобільному телефоні, який був добровільно виданий ним під час огляду місця події, де зафіксовано спілкування щодо незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, а також наявні фотографії місцевості

з координатами, скриншоти й відеозаписи щодо отримання та відправки посилок.

Ураховуючи наведені вище обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_14 свідомо придбав особливо небезпечну психотропну речовину з умислом на її оплатне розповсюдження.

На переконання Верховного Суду, сукупність встановлених судами обставин повною мірою доводить винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому неспроможними є доводи сторони захисту про нездійснення низки процесуальних дій (зокрема, контролю за вчиненням злочину) для встановлення збуту ОСОБА_7 психотропних речовин.

Схожі доводи сторони захисту, зокрема, про невстановлення осіб, з якими ОСОБА_7 контактував щодо незаконного обігу наркотичних засобіві психотропних речовин,

а також про відсутність висновку експерта стосовно речовин, зафіксованих на фотографіях та відеозаписах із телефону засудженого, були предметом розгляду апеляційного суду, який, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 337 КПК, вмотивовано їх відхилив.

Також, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту, які

є аналогічними з доводами касаційної скарги, про те, що жоден з допитаних свідків не підтвердив збуту ОСОБА_7 психотропних речовин. Цей суд слушно зазначив,

що допитані свідки ( ОСОБА_11 та ОСОБА_15 ) були лише очевидцями вилучення під час огляду місця події у засудженого семи пакетів з психотропною речовиною.

Отже, зі змісту судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій ретельно перевірили доводи сторони захисту щодо відсутності у діянні засудженого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, які є майже аналогічними тим, що наведені у касаційній скарзі. Мотиви відхилення цих доводів, викладені

в оскаржених судових рішеннях, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Щодо застосування до ОСОБА_7 положень ч. 4 ст. 307 КК

У касаційній скарзі захисник зазначає про можливість звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 307 КК, оскільки засуджений добровільно видав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено.

Верховний Суд не погоджується з цими твердженнями з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 307 КК особа, яка добровільно здала наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги і вказала джерело їх придбання або сприяла розкриттю кримінальних правопорушень, пов`язаних з їх незаконним обігом, звільняється від кримінальної відповідальності за незаконне їх виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання (ч. 1 цієї статті, ч. 1 ст. 309 цього Кодексу).

По-перше, ОСОБА_7 не інкримінуються діяння, передбачені ч. 1 ст. 307, ч. 1

ст. 309 КК, до яких застосовуються правила, визначені в ч. 4 ст. 307 цього Кодексу.

По-друге, під добровільністю в значенні ч. 4 ст. 307 КК необхідно розуміти те, що особа має реальну можливість та усвідомлює, що й надалі безперешкодно може зберігати предмети цього злочину, проте за власним бажанням (незалежно від причин та мотивів) здає їх органу влади.

У цій справі засуджений не з`явився до поліції та не здав добровільно працівникам поліції психотропних речовин, які незаконно зберігав.

Та обставина, що засуджений, після того як був зупинений працівниками поліції, зізнався в наявності у нього психотропної речовини, не вказує на те, що він добровільно видав її у значенні ч. 4 ст. 307 КК, адже із цього часу він перебував

у такій обстановці, за якої не міг не усвідомлювати, що надалі він не зможе безперешкодно зберігати цю психотропну речовину або розпоряджатися нею за своєю волею, оскільки неминуче буде викритий у разі здійснення поліцейськими відповідних заходів.

Таким чином, у цьому кримінальному провадженні відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності згідно з приписами ч. 4 ст. 307 КК.

Щодо доводів про істотне порушення прав і свобод людини під час проведення слідчих дій

1. Огляду предмета (мобільного телефона) від 04 січня 2024 року

У касаційній скарзі захисник зазначає, що огляд, належного засудженому мобільного телефона «Honor 8 FRD-L09» проведено з істотним порушенням прав

і свобод людини, а саме без ухвали слідчого судді.

Верховний Суд відхиляє ці твердження захисту.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що не заперечується стороною захисту, 23 грудня 2023 року під час проведення огляду місця події у ОСОБА_7 було вилучено, зокрема, мобільний телефон «HONOR 8 FRD-L09», який він добровільно видав працівникам поліції.

Надалі за постановою слідчого від 11 січня 2024 року цей телефон був визнаний речовим доказом та згідно з ухвалою слідчого судді Київського районного суду

м. Одеси від 27 грудня 2023 року на нього був накладений арешт.

Водночас 04 січня 2024 року слідчий здійснив огляд мобільного телефона «HONOR 8 FRD-L09», про що склав протокол.

Таким чином, питання полягає в тому, чи вправі був слідчий проводити огляд інформації, яка містилася в телефоні, без попереднього дозволу слідчого судді.

Суд звертає увагу захисника на те, що огляд цієї інформації не становить негласного втручання у приватне спілкування, передбачене § 2 гл. 21 КПК, а тому посилання в касаційній скарзі, зокрема, на приписи ст. 258 КПК є неспроможними.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово в своїх рішеннях підкреслював, що у випадку коли власник (володілець) речей дає згоду на їх огляд, то немає необхідності додаткового звернення органу досудового розслідування за судовим дозволом на проведення таких дій (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 740/3412/20, провадження № 51-2768км22).

Так, захист не заперечує, що засуджений добровільно видав телефон правоохоронним органам та надав необхідний доступ, ввівши пароль до нього, що, у свою чергу, свідчить про надання ним згоди на доступ до інформації, яка містилася в телефоні.

Отже, сторона обвинувачення отримала телефон у своє володіння в результаті його добровільної видачі ОСОБА_7 під час законно проведеного огляду місця події, обставини якого не дають підстав для визнання даних з цього телефону недопустимим доказом. Тому Суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні не було протиправного втручання у приватне спілкування особи.

2. Огляду житла ОСОБА_7 .

Захисник вказує, що 23 грудня 2023 року, після виявлення у ОСОБА_7 кристалічної речовини, було проведено огляд його житла з істотними порушеннями прав людини та основоположних свобод, що зумовлює недопустимість доказів, отриманих під час здійснення цієї слідчої дії.

Водночас захисник не конкретизує, які саме докази були отримані за результатами проведення огляду житла засудженого.

Крім того, з оскаржених судових рішень вбачається, що суди не посилалися

в обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_7 на будь-які дані, що були б отримані під час проведення огляду його житла.

На цих підставах Суд відхиляє наведені доводи захисника.

Стосовно заявленого стороною захисту в апеляційній скарзі клопотання про повторне дослідження обставин у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як установлено з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту

в апеляційній скарзі узагальнено зазначила вимогу про повторне дослідження обставин та доказів.

Під час апеляційного розгляду суд з`ясував позицію захисника з цього питання.

Зокрема, з технічного запису судового засідання вбачається, що захисник заявив про відсутність потреби у повторному дослідженні будь-яких доказів, а тому суд апеляційної інстанції не здійснював дослідження обставин кримінального провадження у порядку, передбаченому приписами ч. 3 ст. 404 КПК.

Таким чином, Верховний Суд уважає, що під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень приписів ст. 404 КПК, а доводи апеляційної скарги сторони захисту перевірено й надано на них обґрунтовані відповіді

з дотриманням приписів ст. 419 КПК.

Щодо призначеного ОСОБА_7 покарання

1. Основного покарання у виді позбавлення волі

Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того, як установлено із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не тільки його суворістю,

а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Водночас підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як випливає зі змісту судових рішень

не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Так, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до тяжкого злочину, дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, та вважав, що необхідним

і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень є покарання у виді позбавлення волі на рівні нижньої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції також вважає неспроможними доводи захисника щодо неврахування під час призначення ОСОБА_7 покарання даних, які характеризують його особу, а також пом`якшуючих покарання обставин, оскільки будь-яких обґрунтувань щодо цих доводів у касаційній скарзі не наведено.

2. Додаткового покарання у виді конфіскації належного засудженому майна

Щодо твердження у касаційній скарзі захисника про необґрунтованість призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна, то колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється, зокрема,

за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише

у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цьогоКодексу.

Під час судового розглядубуло встановлено, що ОСОБА_7 вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення саме з корисливих мотивів, оскільки його протиправне діяннябулонаправленона збут за гроші особливо небезпечної психотропної речовини.

Санкція ч. 2 ст. 307 КК передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Наведені обставини є підставою для застосування до засудженого цього додаткового покарання, що і зробив місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції.

Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_7 основне й додаткове покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, є законним і справедливим, сприятиме виправленню засудженого, попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, ухвалені у справі вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду

є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374 та419 КПК.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону

й неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,

які би впливали на законність судових рішень щодо ОСОБА_7 судами першої

та апеляційної інстанцій допущено не було, а призначене йому покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення,

а вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3