ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3386/25 Справа № 203/3407/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001192 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлики Козельщанського району Полтавської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з конфіскацією всього належного йому майна.

В задоволенні цивільних позовів регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та Дніпровської міської ради відмовлено.

Крім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 4 ст. 190 КК України, а саме як придбання права на майно шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, вчинене в особливо великих розмірах.

За встановлених судом обставин та викладених у вироку в період часу з 2012 року по 2013 рік, ОСОБА_7 спільно з іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, самовільно зайняв нежитлове приміщення № 15 за адресою: м. Дніпро, вул. Пастера, 16, яке належить ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» () та частину нежитлового приміщення № 16 за адресою: м.Дніпро, вул. Пастера, 16, яке належить на праві власності територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради ().

В період часу з 2012 по 2013 рік, більш точну дату досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами об`єднав та переобладнав нежитлові приміщення № 15 та № 16 в окреме приміщення загальною площею 106,5 кв.м., в яку повністю включено нежитлове приміщення № 15 загальною площею 27,4 кв.м. та частину нежитлового приміщення № 16 площею 74,0 кв.м.

У листопаді 2013 року на створене приміщення ОСОБА_7 замовив та отримав технічний паспорт від 24.11.2013 (інвентаризаційна справа № 01695), виготовлений ФОП ОСОБА_9 , як на квартиру АДРЕСА_3 , відповідно до якого площа квартири складає 106,5 кв.м., в яку повністю включено нежитлове приміщення № 15 загальною площею 27,4 кв.м. та частина нежитлового приміщення № 16 площею 74,0 кв.м., які належали до державної та комунальної власності.

У період часу, з листопада 2013 року по січень 2016 року, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на придбання права на комунальне та державне майно шляхом шахрайства та з використанням підробленого рішення суду. Так, ОСОБА_7 у період часу, з листопада 2013 року по січень 2016 року, реалізуючи свій злочинний намір, вступив у змову з невстановленими особами, у тому числі службовими особами Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, з метою підроблення вже існуючого судового рішення шляхом внесення до нього завідомо неправдивих відомостей про визнання за ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_3 .

В період часу, з листопада 2013 року по січень 2016 року, невстановлені службові особи Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , отримали доступ до матеріалів цивільної справи Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області №2-2163 за 2006 рік за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про визнання права власності на гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 (судді ОСОБА_12 ).

У період часу з листопада 2013 року по січень 2016 року ОСОБА_7 , діючи умисно, спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами та невстановленими досудовим розслідуванням службовими особами Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області здійснили підроблення матеріалів цивільної справи № 2-2163 за 2006 рік, шляхом складання завідомо неправдивих процесуальних документів суду, позовної заяви та документів до заяви, в які внесли неправдиві відомості, що предметом судового розгляду було визнання за ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а саме: ухвали про відкриття провадження у справі від 30.11.2016 року; позовної заяви про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно; ксерокопії договору купівлі-продажу майна від 14.06.2006 між ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 ; заяви від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про розгляд провадження без їх присутності; заяви від імені ОСОБА_11 про розгляд провадження без його присутності; протоколу судового засідання від 05.12.2006; рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2006 у справі № 2-2163 за 2006 рік.

Після складання зазначених завідомо неправдивих документів ОСОБА_7 особисто підписав позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно та заяву від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про розгляд провадження без їх присутності, та у змові з невстановленими службовими особами Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та іншими невстановленими досудовим слідством особами, здійснили заміну документів цивільної справи Дніпропетровського районного суду № 2-2163 за 2006 рік на підробленні документи, крім того долучили до справи фотокопію паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_7 , діючи умисно та спільно з невстановленими досудовим слідством особами та невстановленими службовими особами Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, з метою заволодіння правом на державне та комунальне майно шляхом обману, виготовили підроблене рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2006 у справі № 2-2163 за 2006 рік, до якого внесли завідомо неправдиві відомості про визнання за ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 106,5 кв.м., житловою площею 59,0 кв.м., що розташована на першому поверсі чотирьох поверхового житлового будинку.

З метою доведення свого злочинного умислу на придбання права на державне та комунальне майно до кінця, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з невстановленими досудовим слідством особами, у січні 2016 року подав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , розташованому за адресою: АДРЕСА_5 , заяву про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 та підроблене рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2006 у справі № 2-2163 за 2006 рік.

23.02.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 на підставі поданих ОСОБА_7 документів проведено державну реєстрацію на його ім`я права власності на квартиру АДРЕСА_3 , і таким чином ОСОБА_7 шахрайським шляхом придбав право на нежитлове приміщення № 15 у буд. АДРЕСА_6 , яке є державною власністю вартістю 242 244 грн., та на частину нежитлового приміщення № 16 загальною площею 74,0 кв.м., яке є комунальною власністю вартістю 654 237 грн., а взагалі власністю в розмірі 896 481 грн., що більше ніж в 1301 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на час вчинення злочину та є особливо великим розміром.

Внаслідок заволодіння правом на майно шляхом обману ОСОБА_7 , спричинив ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» матеріальну шкоду у розмірі 242 244 грн. та територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради в розмірі 654 237 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього наявного на праві власності майна.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор зазначає, що суд призначаючи обвинуваченому покарання, помилково врахував, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення відноситься до тяжких злочинів, в той час, як станом на дату його вчинення, санкція ч. 4 ст. 190 КК України, передбачала покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 12 років, а тому, відповідно до ст. 12 КК України, це вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. Відтак, на переконання прокурора, судом було порушено вимоги ст. 65 КК України, та належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, внаслідок чого призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кваліфікованого судом шахрайства. Крім того, прокурор зазначає, що у вироку суду, в порушення вимог ст. 374 КПК України, не зазначено про наявність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченому, в той час як прокурором в судових дебатах зверталася увага суду на тому, що в цьому кримінальному провадженні жодних обставин, що пом`якшують покарання не встановлено, й жодна обставина, що передувала вчиненню злочину та пост кримінальна поведінка обвинуваченого не може бути визнана такою, що пом`якшує покарання.

Також, прокурор вказує на те, що позитивна характеристика обвинуваченого за місцем проживання не може спростовувати того факту, що способом вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину обрано підроблення судового рішення проголошеного іменем України, тобто фактично зроблено замах на основи правосуддя та засади існуючої правової держави, й свідоме обрання обрання обвинуваченим такого способу вчинення шахрайства свідчить саме про підвищену суспільну-небезпечність його особи. Відтак прокурор вважає, що встановлені судом факти свідчать саме про те, що обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, не визнав провину, жодних дій, спрямованих на відшкодування завданої шкоди не вживав, тому призначене судом покарання є необгрунтованим та несправедливим, внаслідок м`якості і є недостатнім для його виправлення. Таким чином, прокурор підсумовує, що при залишенні без змін такого необгрунтованого покарання обвинуваченому не реалізуватиметься мета покарання.

В зміненій апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та застосувати до нього положення ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Обгрунтовуючи зазначені вимоги обвинувачений вказує, що слідуючи доводам первинної апеляційної скарги поданої ним, апеляційному суду ним були надані документи, що він характеризують його особу, які на його думку свідчать про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості та його особі, внаслідок його суворості.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали вимоги зміненої апеляційної скарги, просили її задовольнити в повному обсязі, зазначили, що не оскаржують встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження та доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а просять прийняти до уваги характеризуючи особу матеріали та змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання.

Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу прокурора та з підстав, викладених у ній, просила її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий. В той же час, прокурор заперечувала проти задоволення зміненої апеляційної скарги обвинуваченого.

Будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце апеляційного перегляду справи представник потерпілого до зали суду не з`явився.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження зазначених вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення).

Такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показів обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого Дніпровської міської ради ОСОБА_14 , представника потерпілого регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ Укрзалізниця ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , а також письмових доказів у провадженні, зокрема висновку судової почеркознавчої експертизи № 28/1.1/115 від 14.03.2018 року; копій: договору іпотеки від 25.02.2016, договору про позику грошей від 25.02.2016 року, довідки №111 від 25.02.2016, витягів про державну реєстрацію права власності від 25.02.2016 та 12.04.2016, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2006 (справа №2-2163/2006 р.), інформаційної довідки про здійснення державної реєстрації права власності від 23.02.2016, технічного паспорту виданого ФОП ОСОБА_20 , 24.11.2013 на об`єкт власності - на кв. АДРЕСА_3 ; інвентаризаційна справа №01695-16, договору про задоволення вимог від 20.04.2016, заяви наданої приватному нотаріусу ОСОБА_13 12.04.2016, справи №02-33 реєстру для реєстрації нотаріальних дій, листа Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 приватному нотаріусу ОСОБА_13 за підписом архіваріуса ОСОБА_21 , алфавітного показчика цивільних справ за 2006 рік, документів, отриманих в Дніпропетровському районному комунальному підприємстві «БТІ», які стали підставою для реєстрації права власності на гараж за №1-Ж в с.Олександрівка по вул.Опитній Дніпропетровського району Дніпропетровської області, документів наданих в ході досудового розслідування ОСОБА_22 , документів, наданих ОСОБА_19 , рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2016, відповідно до якого рішення Дніпропетровського райсуду Дніпропетровської області від 05.12.2006, реєстраційної справи № 1516-р та реєстраційної справи№01, наказу Міністерства інфраструктури України №301 від 09.07.2014; протоколу огляду від 17.11.2017, заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка заповнена та підписана від імені ОСОБА_7 щодо кв. АДРЕСА_3 , рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса ОСОБА_13 №28394767 від 23.02.2016 про проведення державної реєстрації права власності кв. АДРЕСА_3 за ОСОБА_7 , протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 28.02.2017, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 06.09.2017 року, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 20.07.2018, протоколу огляду від 17.09.2018, висновку судової почеркознавчої експертизи № 29/1.1/787 від 31.01.2018, висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 5656/57/58/59/60-17 від 12.03.2018, висновку судової технічної експертизи № 28/2.3/498 від 06.09.2018, висновку судової почеркознавчої експертизи № 28/1.1/499 від 27.08.2018, довідки Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2017, цивільної справи Дніпропетровського райсуду Дніпропетровської області № 2-2163 від 05.12.2006, та копією зазначеної цивільної справи, рішенням Кіровського райсуду м.Дніпропетровська від 13.04.2023, зміст, яких детально викладено у вироку суду, надавши кожному з них окремо та всім доказам у сукупності належну оцінку з точки зору достатності й належності і допустимості.

На переконання апеляційного суду, такий висновок суду є достатньо мотивованим й ґрунтується на даних, які було належним чином перевірено в судовому засіданні та змістовно наведено у вироку, в тому числі, на результатах перевірки доводів сторони захисту про недопустимість доказів у провадженні, невинуватість обвинуваченого та відсутність у нього умислу на вчинене, які суд обґрунтовано визнав безпідставними та такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Водночас, як зазначено вище, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник змінили первинну апеляційну скаргу, в якій просили вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження, у зв`язку з недоведеність винуватості обвинуваченого та зазначили, що не оскаржують висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, а просять переглянути оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання.

При цьому, обвинувачений пояснив, що він визнає вину у вчиненні інкримінованого злочину, жалкує про вчинене та щиро кається, та з урахування його позитивних характеристик, його посткримінальної поведінки та стану здоров`я, просить призначити йому покарання без його реального відбування із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Що стосується доводів прокурора про неможливість прийняття до уваги зміненої апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів зазначає таке.

17.10.2025 року до апеляційного суду надійшли матеріали кримінального провадження №0001192 разом з апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року.

20.10.2025 за вказаними апеляційними скаргами було відкрито апеляційне провадження та 23.10.2025 закінчено підготовку до апеляційного розгляду та призначено матеріали вказаного кримінального провадження до розгляду на 14:00 годину 13 листопада 2025 року.

13.11.2025 в судовому засіданні з`ясовано думку з приводу клопотань сторін та з урахуванням думки учасників, за клопотанням сторони захисту, судове засідання було відкладено на 25.11.2025 року за для надання стороні захисту можливості уточнити свою позицію та апеляційні вимоги.

25.11.2025 року на адресу Дніпровського апеляційного суду надійшла змінена апеляційна скарга обвинуваченого.

Частиною 3 ст. 403 КПК України визначено, що до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. У такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги і подання заперечень на неї.

Відтак з огляду на те, що апеляційний розгляд ще не було розпочато та зміна апеляційної скарги є правом сторони захисту, яким вона скористалася, колегія суддів прийняла вказані зміни, й з урахуванням вимог ст. 404 КПК України, вирішила здійснювати апеляційний розгляд в межах поданих учасниками апеляційних скарг, з урахуванням наданими обвинуваченим змінами.

В той же час, колегія суддів наголошує на тому, що зміна апеляційної скарги є правом особи, яка подала апеляційну скаргу, а відтак відповідні заперечення прокурора з цього приводу є безпідставними.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, відповідно внаслідок суворості та м`якості, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Згідно з частиною 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, і, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

За приписами ст. 75 КК України у редакції Закону, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2022року (справа № 542/1556/18, провадження № 51-2202км21) Верховний Суд наголосив на тому, що законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Виходячи з принципів справедливості, співмірності таіндивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують іобтяжують.

Оцінюючи наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання, Суд виходить з того, що у частині 2 статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого виду покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і в ході вирішення питання про порядок відбування покарання, зокрема про можливість звільнення відвідбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування єнедостатнім, покладається насторону обвинувачення.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018. (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На переконання колегії суддів, вказані положення закону України про кримінальну відповідальність судом дотримано не в повній мірі.

Згідно вироку, суд при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, роль та наслідки скоєного, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання.

За таких обставин суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 4 ст. 190 КК України, в редакції на день вчинення злочину, з призначення додаткового покарання у вигляді конфіскації майна.

При цьому, суд першої інстанцій не встановив підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про призначення покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи покарання, всупереч положенням ст. 374 КПК України, взагалі, не зазначив у вироку, обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, не розкрив їх у вироку та не врахував конкретних і суттєвих для даного кримінального провадження обставин, що пом`якшують покарання, а також конкретних даних про особу обвинуваченого.

Так, як видно з матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою пенсійного віку, на цей час йому виповнилося 65 років, інкриміноване йому кримінальне правопорушення вчинив в період часу з листопада 2013 року по січень 2016 року, й на цей час вже минуло понад 9 років, за цей час, обвинувачений не переховувався від органу досудового розслідування та суду, не вчиняв нових кримінальних правопорушень, має подяки від Збройних Сил України за високе почуття патріотизму, сердечну теплоту, душевну підтримку військовослужбовців ЗС України, за небайдужість та доброчесність, щире бажання допомогти іншим, не чекаючи подяк і винагород та за особливий внесок у захист нашої держави, позитивно характеризується, має значний трудовий стаж, страждає на гіпертонічну хворобу ІІ, переніс гіпертонічний криз.

До того ж, обвинувачений в суді апеляційної інстанції повністю визнав свою провину, зазначив, що жалкує про вчинене та щиро кається, яке виразилося в тому, що обвинувачений надав критичну оцінку своєї протиправної поведінки, зазначив про її осуд та бажання залагодити провину, а відтак апеляційний суд вважає за можливе вказані обставини визнати, як такі що пом`якшують його покарання.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги заперечення прокурора з приводу удаваності щирості каяття обвинуваченого та неможливості прийняття вказаної обставини, як такої, що пом`якшує покарання обвинуваченого, оскільки останній визнав свою провину та розкаявся лише на стадії апеляційного перегляду, з огляду на те, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР, так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді будь якої інстанції. При цьому, для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

За таких обставин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого діяння, його конкретні обставини, роль та наслідки скоєного, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, відсутність тяжких наслідків вчиненого та вішкодування шкоди, шляхом повернення майна, посткримінальну поведінку, вік та стан здоров`я, наявність позитивних характеристик, зайняття суспільно корисною діяльністю, внаявність обставин, що по`якшують покарання та відсутність тих, що його обтяжують, колегія суддів вважає, що прокурором не доведено того, що призначене обвинуваченому покарання в межах санкції статті на мінімальний строк та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання достатності виду та розміру та покарання, а також порядку його відбування, з тим щоб особа зазначала певного виховного впливу та обмеження її права на свободу не було свавільним та не становила непомірний тягар, суд апеляційної інстанції, виходить з наступного.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

За встановлених вище колегією суддів обставин, з огляду на принцип індивідуалізації та домірності (пропорційності) покарання, який полягає, зокрема у адекватності застосованого заходу примусу та скоєного діяння, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в даному конкретному випадку реальне відбуття ним покарання у виді 5 років позбавлення волі буде непропорційним відносно вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а мета покарання може бути досягнута без його ізоляції від суспільства, проте в умовах контролю за його поведінкою зі сторони державних органів.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що виправлення ОСОБА_7 та попередження нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В той же час, санкція ч. 4 ст. 190 КК України, в редакції станом на час вчинення, передбачала таке покарання як позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна.

Як визначено ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Тобто, положення зазначеної статті не передбачають призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна у тому випадку, якщо особу звільнено від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Відтак, враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, апеляційний суд не вбачає підстав для призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Отже, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора необгрунтованою, змінену апеляційну скаргу обвинуваченого такою, що підлягає задоволенню, а вирок зміні в частині призначення покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без конфіскації всього належного йому майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі п.п 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та/або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4