Провадження № 1-кп/643/846/25
Справа № 643/7561/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001423 від 21.12.2023, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, пенсіонера, раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

УСТАНОВИВ:

21.12.2023 приблизно о 06 год. 50 хв. ОСОБА_4 керував працездатним автомобілем марки «ЗАЗ»,

р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_6 , та рухався зі швидкістю приблизно 80-83 км./год. по вулиці Салтівське шосе в Салтівському районі міста Харкова зі сторони вулиці Академіка Павлова в сторону проспекту Льва Ландау.

Під час руху, поблизу будинку № 43-Г по вулиці Салтівське шосе у місті Харкові, водій ОСОБА_4 , діючи зі злочинною недбалістю, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, грубо порушив вимоги п.п. 12.3., 12.4. 12.9. б) Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), згідно з якими:

- п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше

50 км/год.;

- п. 12.9. Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил;

та не зменшив швидкість і не зупинив керований ним автомобіль, перевищив дозволену швидкість руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд передньою лівою частиною свого автомобіля на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину дороги за межами пішохідного переходу з правої сторони наліво відносно напрямку руху автомобіля, та якій за наслідками події, заподіяні тяжкі тілесні ушкодження за критерієм загрози для життя від яких ОСОБА_7 померла на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 10-12/3186-С/23 від 25.01.2024 причиною смерті ОСОБА_7 стала важка (сукупна) тупа травма із залученням усіх ділянок тіла, як несумісна з життям.

Згідно з висновком комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та експертизи відео-, звукозапису № 3318/3319/3320 від 10.04.2025 дії водія автомобіля «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.п. 12.3., 12.4. 12.9. б) ПДР України й виразилось в тому, що він рухався по вулиці Салтівське шосе в місті Харкові з перевищенням максимально допустимої швидкості, внаслідок чого позбавив себе технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до місця наїзду на пішохода при виникненні небезпеки для руху. Тому в діях водія ОСОБА_4 вбачаються невідповідності вимогами п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з ДТП.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, надав свідчення щодо обставин ДТП. Підтвердив, що у обвинувальному акті вірно вказані обставини скоєного ним кримінального правопорушення.

На запитання суду обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що показання надає добровільно, будь-яке фізичне або психологічне насильство до нього не застосовувалось.

Захисник обвинуваченого підтримав позицію свого підзахисного щодо повного визнання ним вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміє зміст визнаних ним обставин, сумнівів у добровільності позиції обвинуваченого у суду відсутні. Участь захисника у кримінальному провадженні забезпечило реалізацію права на справедливий суд в розумінні ст. 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Одночасно обвинуваченому роз`яснено, що у разі визнання ним своєї вини без повного дослідження доказів, він позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Обвинувачений у присутності захисника зазначив, що розуміє наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надав до суду заяву від 15.09.2025, в якій просив розглядати справи без його участі. Крім того, потерпілий зазначив про відсутність у нього претензій до обвинуваченого, у зв`язку з чим просив ухвалити вирок на розсуд суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи обставини даної кримінальної справи, позицію обвинуваченого та його захисника, думку прокурора та позицію потерпілого, суд визнав за можливе не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення та розглянути справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

Надаючи оцінку показанням ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і в достатній мірі відображають обставини скоєного кримінального правопорушення, підстав для самообмови судом не встановлено.

Відтак, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілій.

Дослідивши матеріали, що характеризують обвинуваченого, судом встановлено, що ОСОБА_4 вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Даних про наявність на утриманні осіб немає. Також прокурором надано копію розписки потерпілого ОСОБА_8 від 13.01.2024, в якій він підтверджує отримання від ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 100000 грн в якості відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Інших відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілому.

Обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що заходи примусу повинні ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства (постанови від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22, від 27.10.2022 у справі № 546/526/18, від 30.11.2022 у справі № 379/1657/18).

Прокурор просив призначити обвинуваченому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Із застосуванням ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням строком

на 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Крім того, прокурор просив призначити додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник повністю погодились із позицією прокурора в частині запропонованого покарання.

Потерпілий ОСОБА_8 свою позицію у судових дебатах не висловив, оскільки просив розглянути справу без його участі.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжкими злочином, особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, визначеної ч. 2 ст. 286 КК України.

Водночас суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

За приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК України. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо.

Суд вважає, що вищезазначені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відтак, на переконання суду, запропоноване прокурором покарання відповідатиме принципам законності, гуманізму, а також сприятиме досягненню справедливого балансу між правами і свободами обвинуваченого та захистом інтересів потерпілого.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, суд зазначає, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.

Проте, сторона захисту не висловила заперечень щодо неможливості та недоцільності призначення такого виду додаткового покарання, як позбавлення права керувати транспортними засобами.

За наведених обставин, враховуючи думку учасників кримінального провадження, ухвалюючи вирок у цій справі, суд не вбачає підстав для того, щоб не призначати обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого під час досудового розслідування не обирався. Прокурором клопотання про обрання обвинуваченого запобіжного заходу під час судового провадження не заявлялось. Враховуючи наведене, а також засади змагальності та диспозитивності кримінального провадження, суд не вбачає підстав за власною ініціативою вирішувати питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено.

Питання про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, суд вирішує у відповідності до вимог ст. 124 КПК України, згідно яких вказані витрати стягуються з обвинуваченого на користь держави.

Питання про скасування арешту з транспортного засобу марки ВАЗ 11183, р.н. НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 , накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 22.12.2023, судом вирішено на стадії підготовчого судового засідання, про що постановлено ухвалу

від 24.06.2025. У зв`язку з чим на момент ухвалення вироку відсутня необхідність приймати додаткове рішення з цього питання.

Натомість, суд вважає за необхідне скасувати арешт на майно, а саме: автомобіль «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , мешкає: АДРЕСА_2 , фактично перебуває у користуванні ОСОБА_4 , накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 22.12.2023 у справі № 953/12444/23, з таких підстав.

Відповідно до ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів (ч. 2 ст. 170 КПК України ). Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи, що судовий розгляд даного кримінального провадження завершений, тому потреби у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Керуючись ст. 349, 369-374, 394 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь держави процесуальні витрати:

- за проведення комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео,-звукозапису № 2249/2250/2251/3192 від 26.04.2024 в розмірі 43543,60 грн;

- за проведення судової автотехнічної експертизи (технічний стан) № 4655/4656/4657 від 21.04.2025 в розмірі 12722,40 грн;

- за проведення комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та експертизи відео,-звукозапису № 3318/3319/3320 від 10.03.2025 в розмірі 25444,80 грн.

Скасувати арешт на автомобіль «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1 , накладений згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 22.12.2023 у справі № 953/12444/23.

Речовий доказ, а саме: транспортний засіб марки ВАЗ 11183, р.н. НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , та на підставі довіреності від 16.01.2023, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , зареєстрована в реєстрі № 14, фактично перебуває у користуванні ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 повернути власнику або законному володільцю після набрання вироком законної сили.

Речовий доказ, а саме: автомобіль «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , мешкає: АДРЕСА_2 , фактично перебуває у користуванні ОСОБА_4 , та зберігається на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів (м. Харків,

вул. Г. Сковороди (Пушкінська), 107) - повернути власнику або законному володільцю після набрання вироком законної сили.

Речові докази, визнані постановою слідчого від 22.12.2023, а саме: 2 DVD-R диски - зберігати в матеріалах кримінального провадження № 0001423 від 21.12.2023 протягом усього часу його зберігання.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1