ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/173/25 Справа № 708/389/24 Категорія: ч.5 ст. 407 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000098 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Козодуб Криничанського району Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця, призваного на строкову військову службу інспектора прикордонної служби 2 категорії-оператора (з протидії) відділення повітряної розвідки та протидії безпілотним повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України, солдата, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, до 5 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 ухвалено рахувати з дня взяття його під варту після звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Чигиринського районного суду Черкаської області від 24.07.2024 ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те, що відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону.

У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2024 року "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"" № 2102-ІХ від 24.02.2024 року, на території України з 05 години 30 хвилин 24.02.2024 року почав діяти воєнний стан, строком на 30 діб.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022 року, №259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, №573/2022 від 12.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, 451/2023 від 27.07.2023 року, №734/2023 від 06.11.2023 року, №49/2024 від 05.02.2024 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено дію воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин: 26.03.2022 року строком на 30 діб; 25.04.2022 року строком на 30 діб; 25.05.2022 року строком на 90 діб; 23.08.2022 року строком на 90 діб; 21.11.2022 року строком на 90 діб; 19.02.2023 року строком на 90 діб; 20.05.2023 року строком на 90 діб; 18.08.2023 року строком на 90 діб; 16.11.2023 року строком на 90 діб; 14.02.2024 року строком на 90 діб.

10 жовтня 2021 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснено призов ОСОБА_8 на строкову службу у підрозділах Державної прикордонної служби України.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України №67-ОС від 23.03.2023 року солдата ОСОБА_8 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 315-ОС від 10.06.2023 року, солдата ОСОБА_8 призначено на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора (з протидії БПС) відділення повітряної розвідки та протидії безпілотним повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування.

Згідно п.1 ч.1 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992 року з 10.10.2021 року солдат ОСОБА_8 набув статусу військовослужбовця і в подальшому почав проходити строкову військову службу, у зв`язку з чим повинен, окрім іншого, керуватися вимогами ст.ст.11,16,49 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України №548-ХIV від 24.03.1999 року та ст. 1,2,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-ХIV від 24.03.1999 року, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускаючи самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Однак, ОСОБА_8 , проходячи строкову військову службу у військовому званні «солдат», діючи з прямим умислом, з мотивів тимчасово не виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово ухилитися від її проходження, у порушення вимог ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, та ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, 09.10.2023 року о 16-00 год. самовільно залишив пункт постійної дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування за адресою: АДРЕСА_2 , та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину за наявності реальної можливості до цього, поки 17.10.2023 року, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи повернувся до пункту постійної дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування за адресою: с. Суботів Черкаського району Черкаської області та приступив до виконання службових обов`язків.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що судом першої інстанції неправильно призначено ОСОБА_9 покарання, не враховано в якості пом`якшуючих покарання обставин визнання винив повному обсязі, щиросердного розкаяння, активного сприяння у розкритті злочину та встановленні істини по справі та добровільне повернення в військову частину та продовження військової служби.

Крім того на утриманні ОСОБА_8 перебуває хвора мати.

Зазначені обставини є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь вчиненого кримінального правопорушення, а тому можливо перейти до іншого виду покарання у виді арешту із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України.

Вказує, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 не доведена зібраними доказами. Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказали, що ОСОБА_9 вони не знали, їм не було відомо чи був присутнім останній у пункті постійної дислокації підрозділу у період з 09.10.2023 по 17.10.2023, розташованого у н.п. Суботів Черкаської області чи ні. Вони лише ознайомлювалися з матеріалами службового розслідування та доповідями командирів військової частини щодо ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судові засідання, які не одноразово призначалися Черкаським апеляційним судом не з`явився. Під час апеляційного розгляду 15.10.2025 захисник ОСОБА_7 повідомив, що обвинувачений ОСОБА_8 обізнаний про дату, час та місце апеляційного розгляду та про можливість проведення розгляду в режимі відеоконференції, однак в судові засідання з`являтися не бажає, в тому числі і через брак коштів.

Колегією суддів враховується, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 перебуває в провадженні Черкаського апеляційного суду з 11.09.2024, в жодне судове засідання, призначене апеляційним судом, обвинувачений ОСОБА_8 не з`явився, апеляційним судом вживались заходи щодо належного сповіщення останнього про дату, час та місце апеляційного розгляду шляхом направлення рекомендованих поштових повідомлень, які поверталися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та направленням СМС повідомлень, які були доставлені останньому, про що свідчать довідки про доставку повідомлення у додаток Viber. Про те, що щодо ОСОБА_8 здійснюється розгляд справи він був обізнаним, оскільки апеляційний розгляд проводиться за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_7 повідомляв апеляційний суд про те, що обвинуваченому відомо про призначення апеляційного розгляду, однак з`являтися він не бажає.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці доходив висновку, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

В даному кримінальному провадженні у обвинуваченого ОСОБА_8 відсутня добросовісна процесуальна повідка. Будучи обізнаним про апеляційний розгляд ОСОБА_8 з власної волі не скористався своїм правом бути присутнім під час апеляційного розгляду, що свою чергу свідчить про відсутність заінтересованості останнього у розгляді даного кримінального провадження.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 є належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, в матеріалах справи відсутні апеляційні скарги щодо погіршення становища обвинуваченого, що, враховуючи положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає проведенню розгляду у відсутність обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, просили її задовольнити; думки прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані.

Так, висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, які встановлені з врахуванням дійсних обставин події та ґрунтується на зібраних у справі доказах, які детально досліджені в судовому засіданні в їх сукупності та взаємозв`язку, та їм дана правильна юридична оцінка, з чим погоджується і колегія суддів.

Як свідчать матеріали кримінальної провадження, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та не встановлені достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді є безпідставними.

Незважаючи на часткове визнання ОСОБА_8 своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 КК України, його винуватість у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами, а саме:

- даними показань свідка ОСОБА_10 , наданих суду першої інстанції про те, що займаючи посаду в 15 мобільному прикорднному загоні Державної прикордонної служби України йому відомо про факт відсутності, без поважних причин, солдата ОСОБА_8 у пункті постійної дислокації підрозділу, розташованого у АДРЕСА_2 , з 09.10.2023 року по 17.10.2023 року, згідно проведеного службового розслідування;

- даними показань свідка ОСОБА_11 , наданих суду першої інстанції про те, що працюючи начальником відділу кадрів НОМЕР_1 мобільного прикорднного загону Державної прикордонної служби України, під час проведення однієї із перевірок, було виявлено відсутність солдата ОСОБА_8 у пункті постійної дислокації підрозділу розташованого у АДРЕСА_2 , поважність причин відсутності з боку ОСОБА_8 надано не було.

Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку докази, а саме:

- дані витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23 березня 2023 року № 67-ОС, згідно якого зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_8 , призваного на строкову військову службу, зарахованого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16.03.2023 року № 368-ОС у розпорядження начальника 15 мобільного прикордонного загону, який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, з 23 березня 2023 року;

- дані витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 30 квітня 2023 року № 174-ОС, згідно якого призначено солдата ОСОБА_8 , призваного на строкову військову службу, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - номера обслуги другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перебуває у розпорядженні начальника 15 мобільного прикорднного загону вважаючи його таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою з 30 квітня 2023 року, згідно із підпунктом 5 пунктом 307 Положення ;

- дані витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 30 травня 2023 року № 276-ОС, про призначення солдата ОСОБА_8 , призваного на строкову військову службу, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора (з протидії БПС) відділення повітряної розвідки та протидії безпілотним повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування, звільнивши з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії - номера обслуги другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування, вважаючи його таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою з 30 травня 2023 року, згідно із підпунктом 5 пунктом 307 Положення;

- дані витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 10 червня 2023 року № 315-ОС, згідно якого призначено солдата ОСОБА_12 , призваного на строкову військову службу, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії оператора (з протидії БПС) відділення повітряної розвідки та протидії повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування, звільнивши з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора (з протидії БПС) відділення повітряної розвідки та протидії безпілотним повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування, на нижчу посаду, згідно з пунктом 310 Положення , вважаючи його таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою з 10 червня 2023 року, згідно із підпунктом 5 пунктом 307 Положення (а.к.п.91);

Даними наказами підтверджується статус ОСОБА_8 як військовослужбовця та прослідковується після підвищення його по службі - пониженням його по службі на підставі службової записки коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування від 05.06.2023 року (а.к.п. 88-91-105-108);

- дані висновку службового розслідування по факту встановлення 09.10.2023 року відсутності у пункті постійної дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування (н.п.Суботів) інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора відділення повітряної розвідки та протидії безпілотним повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_8 , складеного комісією офіцерів та затвердженого начальником 15 мобільного прикордонного загону від 21.10.2023 року, за результатами якого комісія дійшла висновків про те, що факт відсутності у період часу з 16 год.00 хв 09.10.2023 року по 17 год. 00 хв. 17.10.2023 року у пункті постійної дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування (н.п.Суботів) Черкаського району Черкаської області інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора відділення повітряної розвідки та протидії безпілотним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_8 (П-076657), викладений у доповідній записці коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування полковника ОСОБА_13 від 12.10.2023 року № 2.1/35306/23-Вн підтвердився.

На момент проведення службового розслідування, станом на 17.10.2023 року солдат ОСОБА_8 повернувся до пункту постійної дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування (з м.д. АДРЕСА_2 .

Також, згідно даного Висновку з додатками до нього, вбачається відсутність поважних причини самовільного залишення військової частини понад три доби солдатом ОСОБА_8 (а.к.п.76-112);

- дані витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 13 жовтня 2023 року № 726-ОС, згідно якого виключено з усіх видів забезпечення солдата ОСОБА_8 , призваного на строкову військову службу, на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії оператора (з протидії БПС) відділення повітряної розвідки та протидії повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) - як такого, що самовільно залишив місце розташування підрозділу, з 09 жовтня 2023 року та таким, що тимчасово відсутній з 09 жовтня 2023 року згідно з п.18 частини 1 розділу ІІІ Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України.

Даним Витягом з наказу на підставі зібраної інформації підтверджується фіксування саме самовільного залишення військової частини обвинуваченим ОСОБА_8 саме з 09.10.2023 року (а.к.п.92-95,109);

- даними доповідної записки коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування від 18.10.2023 року про прибуття 17.10.2023 року у пункт постійної дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування ( АДРЕСА_2 ) інспектора прикордонної служби 2 категорії - оператора відділення повітряної розвідки та протидії повітряним суднам розвідувальної прикордонної застави солдата ОСОБА_8 як такого, що самовільно залишив пункт постійної дислокації.

Тобто, даною доповідною запискою підтверджено факт та дату прибуття обвинуваченого ОСОБА_8 до військової частини саме 17.10.2023 року після самовільного її залишення останнім (а.к.п.100);

- даними витягу з наказу начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 19 жовтня 2023 року № 743-ОС, згідно якого солдата ОСОБА_8 з 17 жовтня 2023 року поновлено на всі види забезпечення.

Даний наказ підтверджує те, що саме з 17 жовтня 2023 року - моменту прибуття обвинуваченого ОСОБА_8 до військової частини після самовільного її залишення останнім його було допущено до виконання обов`язків за посадою та поновлено на всі види забезпечення (а.к.п.110);

- дані наказу начальника 15 мобільного прикордонного загону про результати службового розслідування від 24.10.2023 року, згідно якого направлено встановленим порядком до Територіального Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві копії висновку та матеріалів службового розслідування для прийняття правового рішення у зв`язку з наявністю в діях солдата ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (а.к.п.104).

Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а доводи захисника щодо відсутності доказів доведення винуватості є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеними доказами.

Так, об`єктом злочину є установлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців строкової служби постійно перебувати в розташуванні військової частини чи місця служби, а офіцерів, прапорщиків, військовослужбовців за контрактом - у службовий час і не залишати їх без дозволу відповідного начальника.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він самовільно залишив військову частину з поважних причин не знайшли свого обґрунтованого підтвердження як піл час розгляду провадження судом першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції.

Часткове визнання винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, судом першої інстанції розцінено як намагання уникнути ним кримінальної відповідальності, оскільки показання обвинуваченого спростовуються сукупністю належних, достовірних та допустимих доказів провадження, в тому числі показаннями свідків, що у сукупності та взаємозв`язку, безсумнівно доводять винуватість ОСОБА_8 , з чим погоджується і колегія суддів.

Отже суд першої інстанції на підставі вказаних доказів встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК, та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого діяння поза розумним сумнівом, оскільки обвинувачений є військовослужбовцем, який перебуває на службі, злочин вчинив саме під час проходження військової служби, проте самовільно залишив військову частину без поважних причин на понад три доби, в умовах воєнного стану.

З огляду на викладене доводи сторони захисту про наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України є безпідставними.

Колегія суддів зауважує, що суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, є особа, яка є військовозобов`язаною, але ще не мобілізована та ухиляється від призову, тобто вчиняє злочин до призову під час мобілізації, ознаками такого злочину є відмова від тримання мобілізаційного розпорядження, неявка на збірний пункт без поважних причин після проходження ВЛК, тощо.

У колегії суддів відсутні підстави вважати, що показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не є доказами у провадженні, так як вони не бачили безпосереньо, що ОСОБА_8 залишав пункт дислокації підрозділу, оскільки вказані свідки повідомили суду про відомі їм обставини, а саме про факт відсутності, без поважних причин, солдата ОСОБА_8 у пункті постійної дислокації підрозділу, розташованого у н.п. Суботів Черкаської області.

Колегією суддів під час перевірки матеріалів цього кримінального провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав засудженого, свідків та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Зазначені вимоги судом першої інстанції виконано у повному обсязі.

Оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 , доведене.

При дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийшов до обґрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Таким чином у вироку суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, які суд дослідив та оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності.

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст.ст. 22,94 370, 374 КПК України, як про це зазначає захисник в своїй апеляційній скарзі, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, надано оцінку всім зібраним доказам та обставинам кримінального провадження, з точки зору належності допустимості та взаємозв`язку.

Що стосується призначеного ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

В ч. 2 ст. 50 КК України зазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, неодружений, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, на спецобліках не перебуває, за місцем служби характеризується досить негативно, зокрема, як недисциплінована особа, який самостійно повернувся до розташування військової частини, пом`якшуючі покарання обставини - активне сприяння розкриттю злочину під час досудового розслідування, відсутність обтяжуючих покарання обставин, та обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.5 ст. 407 КК України, у виді 5 років позбавлення волі.

Призначене покарання ОСОБА_8 у мінімальному розмірі, на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційні вимоги захисника ОСОБА_7 про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням норм, передбачених ст. 69 КК України, колегія суддів вважає такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 інкриміноване кримінальне правопорушення вчинив 09.10.2023 року.

Законом України № 2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни до ст. 69 КК України, а саме перелік кримінальних правопорушень, за якими виключається можливість застосування положень ст. 69 КК України, доповнено кримінальними правопорушеннями, передбаченими статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

З огляду на зазначене, оскільки ОСОБА_8 кримінальне правопорушення вчинив, коли вже діяла ст. 69 КК України в редакції Закону України № 2839-IX, тому призначення покарання нижче від найнижчої межі встановленої санкції статті, є неможливим, з врахуванням того, що вказаний Закон, відповідно до ст. 5 КК України, не має зворотної дії в часі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не враховано в якості пом`якшуючої покарання обставини щире каяття, оскільки воно не знайшло свого обґрунтованого підтвердження під час судового розгляду.

Наявність на утриманні ОСОБА_8 хворою матері, матеріалами провадження не підтверджено.

Те, що ОСОБА_8 активно сприяв розкриттю злочину та добровільно повернувся в військову частину для продовження військової служби в достатній мірі враховано при призначенні покарання останньому, що дало суду першої інстанції призначити його в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є співмірним вчиненому, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів вважає безпідставним клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України, з огляду на таке.

Положеннями ст. 401 ч. 5 КК України передбачено, що особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

Як встановлено в судовому засіданні, на даний час, ОСОБА_8 не несе військову службу, а звільнений з військової служби, яку проходив як строкову.

Відомості про звернення ОСОБА_8 з відповідними клопотаннями та згода командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження останнім військової служби в матеріалах кримінального відсутні, а тому положення ст. 401 ч. 5 КПК України не підлягають застосуванню до обвинуваченого.

Водночас після постановлення ухвали апеляційного суду ОСОБА_8 не позбавлений можливості самостійно, або за допомогою захисника відповідно до ст. 81-1 КК України ініціювати питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом в порядку, передбаченому ст. 537 ч. 1 п. 2-1, ст. 539 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження місцевим судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_8 вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстави для його зміни чи скасування, як того просив захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі відсутні.

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді