Єдиний унікальний номер №538/2560/24
Провадження по справі №1-кп/538/56/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2025 року м.Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань№0000018 від 22.03.2024 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лохвиця Полтавської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, освіта середня, не одружений, громадянин України, українець, раніше не судимий,-

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 286 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_4 ,

потерпілий - ОСОБА_5 ,

представник потерпілого - ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

обвинувачений - ОСОБА_3 ,

захисник обвинуваченого адвокат - ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

І. Історія провадження.

23 грудня 2024 року на адресу суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000018 від 22.03.2024 про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лохвиця Полтавської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, освіта середня, не одружений, громадянин України, українець, раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

У відповідності до вимог статті 35 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) автоматизованою системою документообігу суду, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було визначено суддю ОСОБА_1 для розгляду вказаної справи.

Ухвалою суду від 25 грудня 2024 року вказане кримінальне провадження призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 31 січня 2025 року призначено судовий розгляд кримінального провадження № 0000018, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.03.2024, про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

14 квітня 2025 року ухвалою суду у справі було призначено судову товарознавчу експертизу вартості телефона марки «Нокіа».

Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року у справі було призначено судову товарознавчу експертизу вартості велосипеда марки «Мінськ».

ІІ. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

13 лютого 2024 року о 13 годині 30 хвилин ОСОБА_3 , керуючи спеціалізованим вантажним фургоном марки «Opel Vivaro», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті головної та другорядної дороги, під час виїзду з другорядної дороги по вулиці Бурмистренка м. Лохвиця Миргородського району, не врахував дорожню обстановку та під час виконання маневру поворот ліворуч, не надав перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_5 , який рухався на велосипеді марки «Мінськ», зеленого кольору, по головній дорозі по вулиці Шевченка м. Лохвиця Миргородського району, зліва направо відносно напрямку руху фургона, в результаті чого допустив наїзд на велосипедиста.

У результаті відповідної дорожньо-транспортної події велосипедист ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, що у своїй сукупності оцінюються як тяжкі по критерію небезпеки для життя.

В діях водія спеціалізованого вантажного фургона марки «Opel Vivaro», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вбачається порушення вимог п.п.16.11. розділу 16, та п.п. 2.1. розділу 33 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху), якими передбачено, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, а також водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності 7.8- транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі.

До того ж, у відповідних умовах, ОСОБА_3 мав технічну можливість запобігти вчиненню дорожньо-транспортної пригоди, уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_5 , шляхом виконання вимог п.п.16.11. розділу 16, та п.п. 2.1. розділу 33 Правил дорожнього руху, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

Таким чином, своїми діями, що виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю, підтвердивши обставини, а саме час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, викладеного в обвинувальному акті, які відповідають дійсності. При цьому вказав, що, дійсно, 13 лютого 2024 року о 13 годині 30 хвилин, керуючи спеціалізованим вантажним фургоном марки «Opel Vivaro», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті головної та другорядної дороги, під час виїзду з другорядної дороги по вулиці Бурмистренка м. Лохвиця Миргородського району, не врахував дорожню обстановку та під час виконання маневру поворот ліворуч, не надав перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_5 , який рухався на велосипеді марки «Мінськ» по головній дорозі по вулиці Шевченка м. Лохвиця Миргородського району, зліва направо відносно напрямку руху фургона, в результаті чого допустив наїзд на велосипедиста, та в зв`язку з чим, потерпілий отримав тілесні ушкодження, тому ним було викликано одразу швидку медичну допомогу. В той день алкогольних напоїв не вживав, що підтверджується результатами освідування в медичному закладі, де в його крові алкоголю не виявлено.

Поряд з цим зазначив, що на той момент він працював у відділені «Нової пошти», де керівником була ОСОБА_8 та якій і належав вказаний автомобіль, та в той день, на цьому ж автомобілі, виконував свої службові обов`язки, за кермом перебував один.

До того ж пояснив, що ним було відшкодовано потерпілому вартість лікування в медичному закладі, відповідно до наданих ОСОБА_5 чеків, в розмірі 6 590 грн., що підтверджується відповідною розпискою, наданою потерпілим 04 березня 2024 року, з якої також вбачається, що останній до нього ніяких претензій не має.

Поза тим пояснив, що на сьогодні ніде не працює, однак планує працевлаштуватися та повністю відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду, внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільний позов, заявлений потерпілим, визнав частково, згідний сплатити завдану моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 30 000 грн.

До вчиненого ним кримінального правопорушеннята ставиться критично, щиро розкаюється у вчиненому, попросив вибачення у потерпілого.

Просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Зазначив, що вважає недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, оскільки такі ним не оспорюються.

Показання обвинуваченого є послідовними та логічними, не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, а тому суд вважає ці показання достовірними.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні повністю підтримав позицію обвинуваченого ОСОБА_3 . Просив цивільний позов задовольнити частково в частині стягнення з його підзахисного моральної шкоди, зокрема в розмірі 30 000 грн. Призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні надав суду показання, підтвердивши обставини, а саме час, місце та спосіб вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 , інкримінованого йому кримінального правопорушення, викладеного в обвинувальному акті, які відповідають дійсності. Зазначив, що час та дата відповідної події вказана правильно.

Пояснив, що все сталося миттєво, і після удару він втратив свідомість. Хто був за кермом вантажного фургону до зіткнення не бачив, лише запам`ятав, що на автомобілі була вивіска з надписом «Нова пошта».

Підтвердив, що обвинуваченим ОСОБА_3 , йому було відшкодовано вартість лікування в медичному закладі в розмірі 6 590 грн., про що ним надана відповідна розписка.

Цивільний позов підтримав в повному обсязі.

Просив призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання згідно вимог чинного законодавства.

Представник потерпілого в судовому засіданні повністю підтримала позицію потерпілого ОСОБА_5 .. Цивільний позов просила задовольнити повністю. Обвинуваченому призначити покарання згідно вимог чинного законодавства.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Прокурор підтримав обвинувальний акт щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Просив суд, з урахуванням думки обвинуваченого, здійснювати розгляд, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, та обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням даних, що характеризують обвинуваченого. Не оспорив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_3 , йому зрозуміло неможливість у подальшому оспорити ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

ІV. Мотиви суду.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення, а саме: за частиною другою статті 286 КК України відповідно до обвинувального акту, згідно вимог ст.337 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини, викладені в обвинувальному акті, і судом встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності його позиції, заслухавши думку інших учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме: про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Слід зазначити, що роз`яснення учасникам судового провадження спрощеного порядку розгляду не повинно носити формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК, повинен роз`яснити їм суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння усіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій. Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст.349 КК України (позиція ККС ВС, висловлена у постанові від 02 лютого 2021 року, справа № 640/4713/19, провадження № 51-2155км 20).

У відповідності до сформованого об`єднаною Палатою ККС ВС в постанові від 16 вересня 2024 року (справа № 444/870/22, провадження № 51-2989кмо23) висновку щодо правозастосування положень ч. 3 ст. 349 КПК: Суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак, дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК. Тобто, законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема, внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково (постанова ККС ВС від 17 грудня 2020 року, справа № 426/14810/18, провадження № 51-2486км20).

Оскільки, обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненому, і після роз`яснення учасникам судового розгляду положень ч.3 ст.349 КПК України, суд з`ясував, що вони правильно розуміють зміст обставин, встановлених у даному кримінальному провадженні, та не оспорюють їх, і така позиція є добровільною, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку та отримавши згоду учасників судового провадження на проведення судового розгляду в такому порядку, прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо обставин скоєння обвинуваченим зазначених кримінальних правопорушень, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих матеріалів, суд приходить до переконливого висновку про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєному є доведена повністю.

Оцінюючи, зібрані у справі докази в сукупності, суд визнає їх допустимими, належними, достатніми та достовірними і такими, які об`єктивно і повно доводять вину обвинуваченого ОСОБА_3 .

Суд переконаний, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 , правильно кваліфіковано: - за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

V. Призначення покарання.

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином, реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання призначене судом має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час, згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному

конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного.

Враховується, що за ступенем тяжкості згідно положень ст.12 КК України (в редакції на час вчинення відповідного кримінального правопорушення) вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є тяжким злочином.

Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали) тощо.

Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Обставинами, що пом`якшують покарання, передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно абз. 17 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь представника органу пробації з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, згідно якої вбачається, що існує низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства. Орган з питань пробації вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства на певний строк за умови здійснення з боку зазначеного вище органу наглядових та соцільно-виховних заходів.

Обвинувачений ОСОБА_3 є таким, що раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив необережний тяжкий злочин, на обліках у лікаря-нарколога, у лікаря-психіатра не перебуває, неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як призовник, відшкодовано потерпілому вартість лікування в медичному закладі, не працює, однак має намір працевлаштуватися. Суд вважає достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, призначити йому покарання без ізоляції його від суспільства та без реального відбування покарання, в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України із звільненням від відбуття покарання з іспитовим строком та покладенням на обвинуваченого обов`язків, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

VІ. Мотиви ухвалення рішення щодо цивільного позову.

При вирішенні цивільного позову, заявленого потерпілим ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

До початку судового розгляду, в рамках відповідного кримінального провадження представником потерпілого до обвинуваченого та Товариства з додатковою відповідальністю Страхова Компанія "Альфа Гарант", третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова Компанія "Альфа Гарант" на користь потерпілого матеріальну шкоду в розмірі 22 867 грн., з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.

Товариством з додатковою відповідальністю Страхова Компанія "Альфа Гарант" до суду подано відзив на позовну заяву, за змістом якого цивільний відповідач просить частково задовольнити позов, а саме, задовольнити вимоги позивача- ОСОБА_5 , в частині відшкодування витрат, пов`язаних з придбанням лікарських засобів, у розмірі 2 475 грн., за умови надання останнім витягу/довідки з медичного закладу із зазначеним діагнозом та призначеним лікуванням внаслідок ДТП, а також чеків, на яких можна розпізнати назви препаратів та на підставі яких підтвердити розмір понесених витрат, пов`язаних з лікуванням. У задоволенні інших позовних вимог позивача, зокрема, відшкодування вартості пошкодженого мобільного телефону, відшкодування знищених продуктів харчування та відшкодування вартості велосипеду «Мінськ» - відмовити.

До того ж, відповідач у своєму відзиві покликається на те, що позивач не має права на отримання від Товариства відшкодування будь-яких судових витрат, в тому числі, витрат на відшкодування правової допомоги, адже Товариство не порушувало законних прав та інтересів позивача, а позов до Страховика є передчасним, оскільки позивач навіть не звертався із заявою про страхове відшкодування до ТДВ СК «Альфа-Гарант», незважаючи на те, що право позивача на отримання відшкодування завданої йому шкоди, шляхом виконання страховиком (за договором ОСЦПВВНТЗ) узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що передбачено нормами ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, до моменту ухвалення вироку про притягнення до кримінальної відповідальності Страхувальника Товариства, строк для прийняття рішення страховиком зупиняється .

Ухвалою суду від 31 січня 2025 року цивільний позов прийнято до розгляду в даному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні потерпілий та його представник підтримали позов повністю та просили його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні цивільний позов просив задовольнити із врахуванням доказів, що підтверджують понесені потерпілим витрати.

Обвинувачений та його захисник цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди визнали частково, в іншій частині не заперечували щодо його задоволення в повному обсязі.

Цивільний відповідач Товариство з додатковою відповідальністю Страхова Компанія «Альфа Гарант» позов визнали частково, про що зазначили у своєму відзиві.

Суд, заслухавши у судовому засіданні думку учасників справи щодо цивільного позову, дослідивши докази, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

З метою гарантування правової визначеності щодо застосування інституту цивільного позову у кримінальному провадженні та з метою забезпечення єдності та сталості відповідної судової практики суд вважає, що положення частини 1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою), як це має місце у випадку з ТДВ СК «Альфа-Гарант» у справі, що розглядається.

Тому, в контексті частини 1 статті 128 КПК України юридичною особою, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого чи неосудної особи, може бути ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Адже ТДВ СК «Альфа-Гарант» виступає такою юридичною особою, яка за законом несе цивільну відповідальність перед особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди і яка має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити до неї цивільний позов.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, якщо йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст.286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди. А тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена статтею 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до ТДВ СК «Альфа-Гарант» за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до ТДВ СК «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення.

Так, рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого статтею 128 КПК України.

Отже, ТДВ СК «Альфа-Гарант» приймає таке рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку.

У постанові КЦС від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц касаційний суд висловився про необхідність стягнення страхового відшкодування не зважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах необхідного строку, а в постанові ККС від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к посилання страховика на те, що потерпілий не звертався до нього із заявою про виплату страхового відшкодування, було відхилено касаційним судом.

У постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2018 року у справі № 910/426/17 суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій і зазначив таке: «потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту».

Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Водночас, у межах кримінального провадження за ст.286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. Тобто, в цьому разі не звернення потерпілого безпосередньо до ТДВ СК «Альфа-Гарант» або страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

У справі, що розглядається, йдеться про звернення з цивільним позовом потерпілого до цивільного відповідача, тобто про правовідносини щодо відшкодування заподіяної шкоди шляхом подання цивільного позову до суду в межах кримінального провадження, які виникли безпосередньо між потерпілим від ДТП та ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Крім цього, для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до ПАТ «Страхова компанія «ТАС» про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ», не є обов`язковою умовою.

Таким чином, аргументи ТДВ СК «Альфа-Гарант» про порушення вимог статей 35, 36 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» у зв`язку з не зверненням потерпілого із заявою про виплату відшкодування суд відхиляє.

Відповідно до частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

На момент ДТП водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом спеціалізований вантажний фургон марки «Opel Vivaro», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , яка до участі в справі залучена як третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору, та був застрахований згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в страховій компанійї ТДВ СК «Альфа-Гарант», страховий поліс № 213516090 зі строком дії з 25 лютого 2023 року по 24 лютого 2024 року включно. (а.с.37). Згідно полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду майну складає 160 000 грн., за шкоду здоров`ю складає 320 000 грн. Згідно особливих умов полісу № 213516090 до керування допущені особи з водійським стажем менше трьох років.

Таким чином, страховий поліс № 213516090 був діючим станом на 13 лютого 2024 року, тобто на момент вчинення ДТП.

Згідно ст.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування» обов`язкове страхування здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та майну третьої особи (ст.22.1 Закону).

Доказами, що підтверджують, понесені витрати позивачем є: касові чеки, які свідчать про придбання потерпілим ОСОБА_5 лікарських препаратів та відповідь Комунального некомерційного підприємства Лохвицька міська лікарня від 07 березня 2025 року за вих. № 653/01-17 щодо ОСОБА_5 , а зокрема його лікування та отримання ліків і виробів медичного призначення на загальну суму 2 475 гривень (т.1 а.с. 38, 124), висновок експерта № CE-19/117-25/9033-TB від 30.05.2025, де зазначено ринкову вартість бувшого у використанні велосипеда марки «Мінськ», що становить 1 500 гривень (т.1 а.с.232-238), висновок експерта № СЕ-19/117-25/9034-TB від 29.05.2025, де зазначено ринкову вартість бувшого у використанні телефона марки «Hokia», що становить 433 гривні 33 копійки (т.1 а.с.218-228), згідно відповіді Головного управління статистики у Полтавській області №05-19/16-25 від 22.01.2025 про середні споживчі ціни вбачається, що вартість продуктів харчування становить 165 гривень 75 копійок (т.1 а.с. 99), що разом складає 4 574 гривні 98 копійок.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_5 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова Компанія «Альфа Гарант» про стягнення завданої матеріальної шкоди, внаслідок ДТП, здоров`ю потерпілого, підлягає до задоволення частково.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 25 травня 2001 року та 27 лютого 2009 року), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (Постанова КЦС ВС від 27.01.2021 року у справі № 263/16183/18).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц).

Враховуючи викладене, суд при визначенні розміру суми, яку необхідно стягнути із обвинуваченого у рахунок відшкодування заподіяної потерпілому моральної шкоди, врахував із констатуванням перенесеного потерпілим стресу, порушенням способу його життя, пов`язаного з лікуванням, погіршенням стану здоров`я та проходженням курсу лікування, неможливістю виконувати звичну роботу, самостійно себе обслуговувати, вирішувати поточні справи, спілкуватися з оточуючими. До того ж, суд врахував майновий стан винного, а також те, що злочин, у якому останній обвинувачується, за формою вини є необережним, тому рішення суду про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_3 (як цивільного відповідача) саме 250 000, 00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди не можна визнати таким, що повною мірою відповідає принципам верховенства права та вимогам розумності і справедливості. За таких обставин, суд вважає позовну заяву, в частині стягнення моральної шкоди, задовольнити частково, зменшивши розмір компенсації моральної шкоди до 50 000,00 грн.

VІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З цих підстав, суд приходить до висновку про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експерта (проведення судових експертиз), що є документально підтвердженими, в сумі 3 565, 60 грн. (т.1 а.с.217), 3 565, 60 грн. (т.1 а.с.231), 1591, 80 грн., що разом складає8 723 грн.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався і підстав для його обрання суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368-371, 374, 376, 392, 394 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст.286 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік 2 (два) місяці.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі із випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом вказаного строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України та пункту 2 ч. 3 ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на засудженого ОСОБА_3 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова Компанія «Альфа Гарант», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_8 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова Компанія «Альфа Гарант» (код за , юридична адреса: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) 4 574 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят чотири) гривні 98 копійок матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) - 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Речові докази в кримінальному провадженні:

- велосипед марки «Мінськ» зеленого кольору з механічними пошкодженнями, переданий під схорону розписку власнику ОСОБА_5 , залишити в розпорядженні власника ОСОБА_5 ;

- автомобіль марки «ОРЕL VIVARO», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 - переданий під схорону розписку власнику ОСОБА_8 , залишити в розпорядженні власника ОСОБА_8 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь держави витрати за проведення експертиз в сумі 8 723 (вісім тисяч сімсот двадцять три) гривні 00 копійок.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Лохвицький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, з урахуванням обмежень, передбачених ст. 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку вручити учасникам судового процесу негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_9