Справа № 742/4504/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/876/25
Категорія - ч.2 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0000181 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 150 (сто п`ятдесят) годин.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту початку виконання громадських робіт за визначеним місцем роботи.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не застосовувався.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 30.05.2025, близько 20:00 години, ОСОБА_8 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, наніс один удар кухонним ножем в область передньої черевної стінки потерпілому ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого сліпого колото-різаного поранення передньої черевної стінки, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №152 від 22.07.2025 відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини її підзахисного та кваліфікацію його дій, просила змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу. Послалась на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального проступку та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Вказала на те, що судом не було взято до уваги повідомлення ОСОБА_8 про те, що не зважаючи на відсутність офіційного працевлаштування, він має можливість сплатити суму штрафу, визначену санкцією ч.2 ст.125 КК України.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; думку прокурора, котра просила вирок місцевого суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, який не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності; на даний час офіційно не працевлаштований та має мінливий дохід, зловживає спиртними напоями, формально позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, в той же час перебуває на обліку в лікаря-нарколога; обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення; обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння; та дійшов правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, з чим погоджується і колегія суддів.

Саме таке покарання, визначене місцевим судом, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, як на цьому наполягає сторона захисту.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4