УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2025 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання т.в.о. старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001032 від 19.09.2025, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001032 від 19.09.2025, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч.4 ст. 358КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.02.2022 Указом Президента України № 69/2022, оголошено загальну мобілізацію та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. В подальшому строк проведення зазначеної мобілізації продовжено.

Досудовим розслідуванням установлено, що у період часу з 2022 по 2025 роки, більш точний час слідством не встановлений, знаходячись у невстановленому досудовим розслідуванням місці, ОСОБА_5 за попередньою змовою з невстановленою особою, після введення Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України воєнного стану і розуміючи заборону виїзду з території України особам чоловічої статі у віці від 18 до 60 років, прийняли для себе рішення організувати незаконне переправлення осіб чоловічої статі через державний кордон України поза межами пунктів пропуску, за грошову винагороду.

Усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, керуючись корисливим мотивом і прагненням до незаконної наживи, вирішили незаконно переправляти осіб через державний кордон України, добре розуміючи порядок перетину та недоторканість державного кордону України, достовірно знаючи, що Указом Президента України та Верховного головнокомандувача ОСОБА_6 у зв`язку з військовою агресією Збройних Сил Російської Федерації проти України, на всій території України запроваджено військовий стан, ОСОБА_5 за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою організували діяльність, метою якої є незаконне переправлення осіб через державний кордон України та розробили відповідний злочинний план, який полягав у підшукуванні та вербуванні осіб, які бажають залишити територію України через державний кордон України, яким тимчасового обмежено право на виїзд з України, організація перевезення вказаних осіб до місць незаконного перетину державного кордону, підшуканні та наданні місця для очікування.

Далі, 19.05.2025, ОСОБА_5 , приблизно о 11:15-11:30, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, поблизу автостанції «Привоз», що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний Ряд 5, посадив до себе в автомобіль «BMW 320D» використовуючи номерні знаки, які не належать до вищевказаного транспортного засобу, а саме « НОМЕР_1 », 2016 року випуску, білого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_2 », ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не мали законних підстав для виїзду за кордон, організував незаконне переправлення ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 через державний кордон України.

Так, ОСОБА_5 почав здійснювати свій злочинний намір направлений на організацію незаконного перетину кордону, здійснюючи його самостійно, попередньо отримавши інформацію від невстановленої особи де та коли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 будуть перебувати, коли їх необхідно забрати та в подальшому переправити.

Крім цього ОСОБА_5 під час перевезення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , запитав у пасажирів автомобіля, який перебував під його керуванням: - «Чи перебуває хтось у розшуку за ТЦК?», що підтверджує намір ОСОБА_5 , організувати безперешкодний перетин кордону шляхом організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництва такими діями та сприяння їх вчиненню вказівками, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, що надає обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Використовуючи вищезазначене службове посвідчення прокурора України, ОСОБА_5 , під час здійснення своїх кримінально-протиправних намірів, задля забезпечення безперешкодного проїзду через контрольно-пропускні пункти(блокпости), з прямим умислом під час реалізації свого злочинного наміру, перетинаючи контрольно-перепускний пункт приблизно о 14:00 19.09.2025, який розташований за адресою: м. Болград, вул. Заводська 167 а, а саме блокпост БПБЛ001, на вимогу співробітників Національної поліції України та Державної прикордонної служби України пред`явити свої документи для подальшої їх перевірки, пред`явив службове посвідчення «прокурора відділу Одеської регіональної прокуратури» на ім`я ОСОБА_5 , зазначивши, що особи які перебувають у транспортному засобі є понятими для проведення слідчих дій, під час перевірки службових документів ОСОБА_5 , у працівників Національної поліції України та Державної прикордонної служби України виникла підозра у дійсності пред`явленого ОСОБА_5 посвідчення, та виявили ознаки підробки наданого ОСОБА_5 посвідчення.

Отже ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, а також усвідомлюючи що діє у період дії воєнного стану, що введений в Україні на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX із подальшим продовженням дії воєнного стану Законами України), вчинив всіх дій для здійснення свого кримінально-протиправного наміру, але 19.09.2025 о 14:31 год. дії ОСОБА_5 направлені на незаконне переправлення осіб чоловічої статі через державний кордон України, припинено та в подальшому ОСОБА_5 затримано співробітниками поліції на місці вчинення злочину.

Відтак, ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не раніше ніж 11.03.2019, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, від невстановленої досудовим розслідуванням особи, отримав службове посвідчення Прокурора України, із зазначенням посади: «Прокурор відділу Одеської регіональної прокуратури», із зазначенням номеру службового посвідчення, а саме «252145», та наступними строками дійсності: «Видане 11.03.2019», «Дійсно до 11.03.2024», видане на ім`я ОСОБА_5 , підписане Генеральним прокурором ОСОБА_9 .

Використовуючи вищезазначене службове посвідчення прокурора України, ОСОБА_5 , під час здійснення своїх кримінально-протиправних намірів, задля забезпечення безперешкодного проїзду через контрольно-пропускні пункти(блокпости), з прямим умислом під час реалізації свого злочинного наміру, перетинаючи контрольно-перепускний пункт приблизно о 14:00 19.09.2025, який розташований за адресою: м. Болград, вул. Заводська 167 а, а саме блокпост БПБЛ001, на вимогу співробітників Національної поліції України та Державної прикордонної служби України пред`явити свої документи для подальшої їх перевірки, пред`явив службове посвідчення «прокурора відділу Одеської регіональної прокуратури» на ім`я ОСОБА_5 , зазначивши, що особи які перебувають у транспортному засобі є понятими для проведення слідчих дій, під час перевірки службових документів ОСОБА_5 , у працівників Національної поліції України та Державної прикордонної служби України виникла підозра у дійсності пред`явленого ОСОБА_5 посвідчення, та виявили ознаки підробки наданого ОСОБА_5 посвідчення.

Отже ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, а також усвідомлюючи що діє у період дії воєнного стану, що введений в Україні на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX із подальшим продовженням дії воєнного стану Законами України), вчинив всіх дій для здійснення свого кримінально-протиправного наміру, але 19.09.2025 о 14:31 год. дії ОСОБА_5 направлені на незаконне переправлення осіб чоловічої статі через державний кордон України, припинено та в подальшому ОСОБА_5 затримано співробітниками поліції на місці вчинення злочину.

Відтак, ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не раніше ніж 11.03.2019, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, від невстановленої досудовим розслідуванням особи, отримав службове посвідчення Прокурора України, із зазначенням посади: «Прокурор відділу Одеської регіональної прокуратури», із зазначенням номеру службового посвідчення, а саме «252145», та наступними строками дійсності: «Видане 11.03.2019», «Дійсно до 11.03.2024», видане на ім`я ОСОБА_5 , підписане Генеральним прокурором ОСОБА_9 .

Використовуючи вищезазначене службове посвідчення прокурора України, ОСОБА_5 , під час яке він впровадив під час здійснення своїх кримінально-протиправних намірів, задля забезпечення безперешкодного проїзду через контрольно-пропускні пункти(блокпости), з прямим умислом під час реалізації свого злочинного наміру, перетинаючи контрольно-перепускний пункт приблизно о 14:00 19.09.2025, який розташований за адресою: м. Болград, вул. Заводська 167 а, а саме блокпост БПБЛ001, на вимогу співробітників Національної поліції України та Державної прикордонної служби України пред`явити свої документи для подальшої їх перевірки, пред`явив службове посвідчення «прокурора відділу Одеської регіональної прокуратури» на ім`я ОСОБА_5 , зазначивши, що особи які перебувають у транспортному засобі є понятими для проведення слідчих дій, під час перевірки службових документів ОСОБА_5 , у працівників Національної поліції України та Державної прикордонної служби України виникла підозра у дійсності пред`явленого ОСОБА_5 посвідчення, та виявили ознаки підробки наданого ОСОБА_5 посвідчення.

Отже ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, а також усвідомлюючи що діє у період дії воєнного стану, що введений в Україні на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX із подальшим продовженням дії воєнного стану Законами України), вчинив всіх дій для здійснення свого кримінально-протиправного наміру, але 19.09.2025 о 14:31 год. дії ОСОБА_5 направлені на незаконне переправлення осіб чоловічої статі через державний кордон України, припинено та в подальшому ОСОБА_5 затримано співробітниками поліції на місці вчинення злочину.

В ході досудового розслідування проведено невідкладний обшук транспортного засобу марки «BMW Х5» з д.н.з НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), за адресою: м. Одеса, пров. Бандурний 2а, під час якого виявлено та вилучено:

1)банківську картку № НОМЕР_5 банку «А-Банк»;

2)технічний паспорт транспортного засобу марки «BMW Х5» з д.н.з НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) серія НОМЕР_6 ;

3)транспортний засіб марки «BMW Х5» з д.н.з НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), який поміщено до штраф майданчику;

20.09.2025 слідчим винесено постанову про визнання вищезазначеного вилученого в ході проведення обшуку майна речовим доказом у кримінальному провадженні.

Слідчий звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Слідчий надав заяву в якій клопотання підтримав, просив розглянути у його відсутності.

Захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_10 надав заяву про розгляд клопотання у його відсутності.

Згідно ч.1 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги дату надходження клопотання про арешт майна до слідчого судді для розгляду, наданням можливості захиснику, на протязі тривалого часу, ознайомитися з матеріалами клопотання та надати письмові заперечення на нього, вважаю за можливе розглянути клопотання слідчого у відсутності власника майна та його захисника.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні встановлено, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки може містити докази, які входять до предмету досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001032 від 19.09.2025, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК України.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою слідчого про визнання та залучення в якості речових доказів, згідно якої вищезазначене вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

В свою чергу не накладення арешту на зазначене тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст.89,94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Так, слідчий суддя на даній стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для вирішення питання про арешт майна, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене майно підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Положеннями статей 2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею на даний час встановлено, що майно на яке накладається арешт відповідає критеріям ст.98 КПК України.

У кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч.3 ст.170 КПК України, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Вилучені стороною обвинувачення під час проведення обшуку банківська картка № НОМЕР_5 банку «А-Банк» та транспортний засіб марки «BMW Х5» з д.н.з НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), визнані речовими доказами, оскільки є всі підстави вважати, що могли бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Крім того, слідчий суддя бере до уваги, що вищезазначений автомобіль є майном підозрюваного ОСОБА_5 , якому відповідно до ч.3 ст.332 КК України судом може бути призначене покарання у вигляді конфіскації майна.

Зв`язок даного майна із вчиненням злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

В клопотанні про арешт майна прямо зазначено підставу та мету арешту майна, наведено відповідне обґрунтування, вказано обсяг та вид майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а також зазначено про відповідність цього майна критеріям ст.98 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження. Враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Керуючись ст. ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання т.в.о. старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001032 від 19.09.2025, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на майно вилучене в ході обшуку транспортного засобу марки «BMW Х5» з д.н.з НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), а саме:

1.банківську картку № НОМЕР_5 банку «А-Банк»;

2.технічний паспорт транспортного засобу марки «BMW Х5» з д.н.з НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) серія НОМЕР_6 ;

3.транспортний засіб марки «BMW Х5» з д.н.з НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), який поміщено до штраф майданчику

шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном до скасування арешту у порядку встановленому КПК України .

Виконання ухвали покласти на т.в.о. старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Роз`яснити, що відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1