Справа № 147/133/26
Провадження № 1-кс/147/21/26
УХВАЛА

про тримання під вартою

27 січня 2026 року с-ще Тростянець

Слідчий суддя Тростянецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , із секретарем ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в приміщенні суду в селищі Тростянець Гайсинського району Вінницької області клопотання слідчого СВ відділення поліції №2 Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Тростянець Тростянецького району Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше судимого: засуджений 19.02.2018 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 296,ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі, у межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000010 від 25.01.2026 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 259 КК України, -

в с т а н о в и в:

27 січня 2026 року в провадження слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 надійшло клопотання слідчого СВ відділення поліції №2 Гайсинського районного управління поліції ГУ НП у Вінницькій області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000010 від 25.01.2026, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 259 КК України. В поданому клопотанні слідчий просить застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 діб без визначення розміру застави.

В обґрунтування клопотання зазначає, що слідчим відділенням відділення поліції №2 Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 від 25.01.2026, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 259 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що солдат ОСОБА_5 призваний 12.10.2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової служби за призовом під час мобілізації та в подальшому проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026 №4, солдат ОСОБА_5 , якого 03.01.2026 доставлено до військової частини НОМЕР_2 у супроводженні представників Військової служби правопорядку, обліковувався у військовій частині НОМЕР_2 як тимчасово прикомандирований.

Цього ж дня, 03.01.2026 о 20:00 год солдата ОСОБА_5 виявлено відсутність за місцем проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , а тому відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026, солдат ОСОБА_5 вважається таким, що самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 з 03.01.2026.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян - є день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Згідно з вимогами п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 № 64/2022 та після його затвердження 24.02.2022 Верховною Радою України, на території України введено воєнний стан, який діє по даний час.

Відповідно до вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_5 , під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України, військовослужбовець військової служби солдат ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення за наступних обставин.

Так, 03.01.2026 у солдата ОСОБА_5 , якого, цього ж дня 03.01.2026, доставлено до військової частини НОМЕР_2 у супроводженні представників Військової служби правопорядку, виник умисел на самовільне залишення військової частини НОМЕР_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без поважних причин, з метою тимчасового ухилення від військової служби.

Реалізуючи вищезазначений злочинний умисел, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_5 , 03.01.2026 із особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та ухилявся від проходження військової служби до 25.01.2026, коли був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, чим фактично припинив вчинення кримінального правопорушення.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_2 солдат ОСОБА_5 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також учинене ним самовільне залишення військової частини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, в умовах введення воєнного стану в Україні, 25.01.2026 о 16:46 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в с-щі Тростянець, Тростянецької територіальної громади, Гайсинського району, Вінницької області, де він проживає, переслідуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, з метою викликати занепокоєння, паніку та розгубленість серед мешканців житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в якому він раніше проживав разом із співмешканкою, використовуючи належний йому мобільний телефон марки «POCO», із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Vodafone», абонентський номер НОМЕР_3 , умисно здійснив повідомлення на екстрений номер виклику поліції «102», та повідомив завідомо неправдиві відомості про замінування та підготовку вибуху зазначеного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_5 достовірно знаючи, що вказане повідомлення, здійснене на екстрений номер виклику поліції «102» про замінування та підготовку вибуху житлового будинку, є неправдивим і не відповідає дійсності, розуміючи, що своїми протиправними діями у вигляді завідомо неправдивого повідомлення може спричинити наслідки у вигляді порушення громадської безпеки та порядку, евакуації мешканців житлового будинку та суміжних будинків, припускав можливість залучення органами влади значної кількості сил і засобів для перевірки фактів, викладених ним в усному повідомленні про підготовку вибуху, і запобіганню можливої загрози життю, здоров`ю людей, пошкодженню майна, та бажав настання таких наслідків. В результаті злочинних дій ОСОБА_5 , який здійснив дзвінок на спеціальну телефонну лінію «102» та розповсюдив завідомо неправдиві відомості про підготовку вибуху в житловому будинку, з метою проведення оперативно-рятувальних і пошукових заходів були організовані роботи Жмеринським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, задіяна слідчо-оперативна група, спеціалісти-криміналісти, якими за результатами проведеного огляду житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , не виявлено наявність вибухових пристроїв, речовин або конструктивно схожих на них предметів.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану та за ч. 1 ст. 259 КК України - завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

На думку слідчого вина ОСОБА_5 повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами:

- Рапортом чергового відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області про повідомлення про замінування житлового будинку в м. Жмеринка Вінницької області, що надійшло зі служби «102» 25.01.2026 з телефонного номера НОМЕР_3 .

- Протоколом затримання ОСОБА_5 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України. Під час обшуку затриманої особи у ОСОБА_5 вилучено мобільний телефон з абонентським номером НОМЕР_3 , з якого останній здійснив завідомо неправдиве повідомлення на екстрений номер виклику поліції «102».

- Речовим доказом - мобільним телефоном з абонентським номером НОМЕР_3 , з якого ОСОБА_5 здійснив завідомо неправдиве повідомлення на екстрений номер виклику поліції «102».

- Протоколом освідування ОСОБА_5 , згідно якого у останнього виявлено стан алкогольного сп`яніння.

- Протоколами допитів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які були присутні в якості понятих під час обшуку затриманої особи ОСОБА_5 та вилучення в останнього мобільного телефону з абонентським номером НОМЕР_3 .

- Протоколом огляду місця події, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Під час огляду місця події не виявлено наявність вибухових пристроїв, речовин або конструктивно схожих на них предметів.

- Протоколами допитів свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які проживають у вищевказаному житловому будинку та які безпосередньо вказали на причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину.

- Доповіддю командира військової частини НОМЕР_2 про самовільне залишення ОСОБА_5 підрозділу військової частини НОМЕР_2 .

- Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026 №4, солдат ОСОБА_5 , якого 03.01.2026 доставлено до військової частини НОМЕР_2 у супроводженні представників Військової служби правопорядку, обліковувався у військовій частині НОМЕР_2 як тимчасово прикомандирований.

- Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026, солдат ОСОБА_5 вважається таким, що самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 з 03.01.2026.

- Протоколами допитів свідків, а саме командування військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які безпосередньо вказали на вчинення військовослужбовцем ОСОБА_5 самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 .

Санкція ч. 5 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Санкція ч. 1 ст. 259 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до шести років.

Таким чином, відповідно ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 407 та ч. 1 ст. 259 КК України кваліфікуються як тяжкі злочини.

Слідчий стверджує, що у вказаному кримінальному провадженні існують ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема:

переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки ОСОБА_5 усвідомлює тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винним в інкримінованому кримінальному правопорушенні;

незаконний вплив підозрюваного на свідків, оскільки згідно ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Перебуваючи на волі ОСОБА_5 матиме можливість незаконно впливати на свідків з метою створення сприятливих для себе умов;

вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_5 зазначене кримінальне правопорушення вчинив перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень різної тяжкості, востаннє засуджений 19.02.2018 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 296, ст. 70 ч. 1, 70 ч. 4 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі.

На думку слідчого, застосування до підозрюваного іншого більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти вищевказаним ризикам, оскільки:

- особисте зобов`язання є недостатньо дієвим запобіжним заходом, враховуючи тяжкість вчинених злочинів та міру можливого покарання, особу підозрюваного, його репутацію та соціальні зв`язки;

- особиста порука не може бути застосована, оскільки у ОСОБА_5 відсутні поручителі, які заслуговують на довіру та зможуть доставити останнього до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу;

- домашній арешт є недостатньо суворим запобіжним заходом, оскільки ОСОБА_5 усвідомлює тяжкість вчинення кримінального правопорушення, а тому він зможе переховуватися від органів досудового розслідування та суду, а також враховуючи складність контролю за виконанням підозрюваним покладених на нього обов`язків під час такого запобіжного заходу.

У клопотанні зазначено, що всі вищевказані обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу до підозрюваного ОСОБА_5 в межах даного кримінального провадження є недоцільним та малоефективним, оскільки вони не можуть запобігти наявним ризикам.

Підтвердженням вручення копій клопотання та доданих до нього документів підозрюваному і захиснику є розписка про їх отримання 26 січня 2026 року о 19:50 годині.

Підозрюваний доставлений до суду в супроводі працівників поліції. Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 25 січня 2026 року ОСОБА_5 затриманий за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст.208 КПК України 25 січня 2026 року о 20 год 00 хв.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у ньому, вказав, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної поведінки підозрюваного.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Підозрюваний не заперечив факту вчинення ним кримінального правопорушення, однак заперечував проти застосування найсуворішого запобіжного заходу, підтримав позицію захисника щодо визначення розміру застави.

Захисник зазначила, що законодавством України визначено, що особі, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України обирається запобіжний захід у виді тримання під вартою, водночас просила визначити підозрюваному розмір застави.

Оцінка змісту клопотання, наданих матеріалів та доводи учасників судового провадження вказують на наявність підстав для задоволення клопотання.

Згідно із ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Під час обрання запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний перевіряти наявність підстав і мети застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні, встановлювати обґрунтованість таких підстав з огляду на фактичні дані, установлені конкретні обставини кримінального провадження, враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, зважати, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК України.

Слідчим суддею встановлені наступні обставини.

25 січня 2026 року за фактом самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_5 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000011 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України, розпочато досудове розслідування.

Зі змісту клопотання випливає, що 03.01.2026 у солдата ОСОБА_5 , якого цього ж дня 03.01.2026 доставлено до військової частини НОМЕР_2 у супроводженні представників Військової служби правопорядку, виник умисел на самовільне залишення військової частини НОМЕР_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без поважних причин, з метою тимчасового ухилення від військової служби. Реалізуючи вищезазначений злочинний умисел, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_5 , 03.01.2026 із особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та ухилявся від проходження військової служби до 25.01.2026, коли був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, чим фактично припинив вчинення кримінального правопорушення. За час відсутності у військовій частині НОМЕР_2 солдат ОСОБА_5 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також учинене ним самовільне залишення військової частини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

25 січня 2026 року за фактом завідомо неправдивого повідомлення про замінування та підготовку вибуху у житловому будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 259 КК України, розпочато досудове розслідування.

Зі змісту клопотання випливає, що ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, в умовах введення воєнного стану в Україні, 25.01.2026 о 16:46 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в с-щі Тростянець, Тростянецької територіальної громади, Гайсинського району, Вінницької області, де він проживає, переслідуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, з метою викликати занепокоєння, паніку та розгубленість серед мешканців житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в якому він раніше проживав разом із співмешканкою, використовуючи належний йому мобільний телефон марки «POCO», із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Vodafone», абонентський номер НОМЕР_3 , умисно здійснив повідомлення на екстрений номер виклику поліції «102», та повідомив завідомо неправдиві відомості про замінування та підготовку вибуху зазначеного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_5 достовірно знаючи, що вказане повідомлення, здійснене на екстрений номер виклику поліції «102» про замінування та підготовку вибуху житлового будинку, є неправдивим і не відповідає дійсності, розуміючи, що своїми протиправними діями у вигляді завідомо неправдивого повідомлення може спричинити наслідки у вигляді порушення громадської безпеки та порядку, евакуації мешканців житлового будинку та суміжних будинків, припускав можливість залучення органами влади значної кількості сил і засобів для перевірки фактів, викладених ним в усному повідомленні про підготовку вибуху, і запобіганню можливої загрози життю, здоров`ю людей, пошкодженню майна, та бажав настання таких наслідків. В результаті злочинних дій ОСОБА_5 , який здійснив дзвінок на спеціальну телефонну лінію «102» та розповсюдив завідомо неправдиві відомості про підготовку вибуху в житловому будинку, з метою проведення оперативно-рятувальних і пошукових заходів були організовані роботи Жмеринським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, задіяна слідчо-оперативна група, спеціалісти-криміналісти, якими за результатами проведеного огляду житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , не виявлено наявність вибухових пристроїв, речовин або конструктивно схожих на них предметів.

Ці обставини підтверджені даними Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 9-10,11).

Постановою прокурора від 26 січня 2026 року об`єднано кримінальні провадження №0000010 за ч. 1 ст. 259 КК України, та №0000011 за ч. 5 ст.407 КК України, об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно номер №0000010 (а.с. 14-16).

26 січня 2026 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 259 КК України та за ч. 5 ст.407 КК України.

Прокурор довів наявність достатніх підстав вважати, що було вчинено кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 259 КК України та ч. 5 ст. 407 КК України, та наявність обґрунтованої підозри щодо ОСОБА_5 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.

На підтвердження встановлених обставин кримінальних правопорушень, слідчим до клопотання додано копії: рапорта чергового відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області про повідомлення про замінування житлового будинку в м. Жмеринка Вінницької області, що надійшло зі служби «102» 25.01.2026 з телефонного номера НОМЕР_3 ; протоколу затримання ОСОБА_5 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України. Під час обшуку затриманої особи у ОСОБА_5 вилучено мобільний телефон з абонентським номером НОМЕР_3 , з якого останній здійснив завідомо неправдиве повідомлення на екстрений номер виклику поліції «102»; протокол освідування ОСОБА_5 , згідно з яким у останнього виявлено стан алкогольного сп`яніння; протоколів допитів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які були присутні в якості понятих під час обшуку затриманої особи ОСОБА_5 та вилучення в останнього мобільного телефону з абонентським номером НОМЕР_3 ; протокол огляду місця події, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Під час огляду місця події не виявлено наявність вибухових пристроїв, речовин або конструктивно схожих на них предметів; протоколи допитів свідків - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які проживають у вищевказаному житловому будинку та які безпосередньо вказали на причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину; доповідь командира військової частини НОМЕР_2 про самовільне залишення ОСОБА_5 підрозділу військової частини НОМЕР_2 ; наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026 №4, солдат ОСОБА_5 , якого 03.01.2026 доставлено до військової частини НОМЕР_2 у супроводженні представників Військової служби правопорядку, обліковувався у військовій частині НОМЕР_2 як тимчасово прикомандирований; наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026, зі змісту якого випливає, що солдат ОСОБА_5 вважається таким, що самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 з 03.01.2026; протоколи допитів свідків, а саме командування військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які безпосередньо вказали на вчинення військовослужбовцем ОСОБА_5 самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 .

Щодо обґрунтованості підозри слідчий суддя зазначає таке.

Оцінивши наведені вище докази в їх сукупності, слідчий суддя дійшов висновку, що досліджених матеріалів достатньо для того, щоб в межах судового контролю, який наразі здійснюється, дійти висновку про наявність обґрунтованої підозри.

На підставі встановлених обставин, слідчий суддя погоджується з твердженнями про те, що ОСОБА_5 може бути причетним до інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану та за ч. 1 ст. 259 КК України - завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

Згідно з усталеною судовою практикою, яка обґрунтовується рішеннями Європейського суду з прав людини (у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року та у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Також, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Слідчий суддя дійшов висновку про те, що описана у клопотанні фабула, в сукупності з мотивами прокурора та наданими матеріалами кримінального провадження, свідчать про наявність ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 259 КК України та ч. 5 ст. 407 КК України.

В ході досудового розслідування встановлені переконливі факти, на підставі розумної оцінки яких можливо визнати причетність ОСОБА_5 до вчинення кримінальних правопорушень вірогідною.

Попередня правова оцінка зібраних на момент подання клопотання про застосування запобіжного заходу доказів сторони обвинувачення вказує на ті обставини, що підозра за ч. 1 ст. 259 КК України та за ч. 5 ст. 407 КК України є обґрунтованою, в розпорядженні слідчого є здобуті у визначеному законом порядку достатні дані, які вказують на наявність ознак кримінальних правопорушень.

Мотиви слідчого судді щодо ризиків є наступними.

Клопотання обґрунтовано наявністю ризиків переховування від органів досудового розслідування і суду, незаконного впливу підозрюваного на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

На переконання слідчого судді, ризики, що дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. Водночас КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Щодо існування вказаних прокурором ризиків слідчий суддя зазначає таке.

Слідчий суддя переконаний, що ймовірна можливість переховування підозрюваного ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та/або суду підтверджується перш за все тим, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких він підозрюється, передбачають покарання виключно у виді позбавлення та згідно з класифікацією кримінальних правопорушень, передбачених ст.12 КК України, є тяжкими злочинами. Тому, на переконання слідчого судді, тяжкість покарання, сама по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Слідчий суддя враховує ті обставини, що ОСОБА_5 здійснив дзвінок на спеціальну лінію «102» перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, після самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 та був затриманий на АДРЕСА_4 , де він перебував після самовільного залишення військової частини.

Крім того, ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, востаннє 19.02.2018 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 296, ст. ст. 70 ч. 1, 70 ч. 4 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі.

Ці обставини дають слідчому судді підстави для висновку про те, що ОСОБА_5 вже має можливість переховуватися від органів досудового розслідування та може здійснювати такі дії і надалі, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зіставлення наведених обставин переконують слідчого суддю у тому, що ризик переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та/або суду, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є достатньо вірогідними.

Щодо ризику впливу на свідків, слідчий суддя зазначає те, що згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Таким чином, перебуваючи на волі підозрюваний матиме можливість незаконно впливати на свідків з метою створення сприятливих для себе умов.

На підтвердження ризиків до клопотання додано копії письмових документів: доповідь командира військової частини НОМЕР_2 про самовільне залишення ОСОБА_5 підрозділу військової частини НОМЕР_2 ; наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026 №4, відповідно до якого солдат ОСОБА_5 , якого 03.01.2026 доставлено до військової частини НОМЕР_2 у супроводженні представників Військової служби правопорядку, обліковувався у військовій частині НОМЕР_2 як тимчасово прикомандирований; наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2026, згідно з яким солдат ОСОБА_5 вважається таким, що самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 з 03.01.2026; протоколи допитів свідків, а саме командування військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які безпосередньо вказали на вчинення військовослужбовцем ОСОБА_5 самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 ; медичну характеристику ОСОБА_5 від 26.01.2026; вимоги УІАП ГУ НП у Вінницькій області від 26.01.2026; протоколом освідування особи на стан сп`яніння, відповідно до якого ОСОБА_5 перебуває в стані алкогольного сп`яніння; протоколи допиту свідків від 26.01.2026; протокол допиту підозрюваного.

Мотиви суду щодо запобіжного заходу, який варто застосувати щодо підозрюваного та інші питання.

З огляду на обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 259 КК України та ч. 5 ст. 407 КК України, та наявність декількох ризиків, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження, застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного є об`єктивно необхідним.

Прокурор просив застосувати щодо ОСОБА_5 найбільш суворий запобіжний захід - тримання під вартою на 60 днів та вважав, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, передбачених КПК України, не забезпечить виконання підозрюваним своїх обов`язків і не запобігатиме існуючим ризикам.

Сторона захисту просить визначити розмір застави.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

ОСОБА_5 є особою, що підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 259 КК України, ч.5 ст. 407 КК України за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до шести та до десяти років відповідно.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності зазначених ризиків, слідчий суддя відповідно до ст.178 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів враховує наступні обставини: вагомість наданих прокурором доказів на підтвердження вчинення підозрюваним кримінальних правопорушень; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він підозрюється, а саме позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років (ч. 5 ст. 407 КК України; вік підозрюваного 28 років.

Підозрюваний ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: селище Тростянець, хоча зазначив, що фактично проживає в м. Жмеринка.

Відомостей, які свідчили б про неможливість застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, сторонами не надано.

Отже, зважаючи на положення п. 4 ч. 2 ст.183 КПК України, до підозрюваного ОСОБА_5 може бути застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, слідчий суддя врахував наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 259 КК України та ч. 5 ст. 407 КК України. Така оцінка стосується перспективних фактів, тому слідчий суддя використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким варто вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі домашній арешт та інші, не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Разом з тим, суд враховує те, що відповідно до ч 8 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою.

Отже, в даному випадку суд констатує безальтернативність запобіжного заходу згідно із ч. 8 ст.176 КПК України.

На переконання слідчого судді, застосування щодо ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків. Ця позиція слідчого судді обґрунтовується сукупністю усіх без винятку обставин, наведених раніше в цій ухвалі.

Слідчий суддя також враховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, чого можливо досягнути лише за умови нівелювання ризиків кримінального провадження. За таких обставин, необхідним є саме тримання підозрюваного під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні буде недієвим.

Стосовно доводів сторони захисту щодо визначення розміру застави, слідчий суддя зазначає таке.

З огляду на викладене, а також з урахуванням встановлених обставин та положень ч. 8 ст. 176 КПК України до обвинуваченого можливо застосувати виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Тримання обвинуваченого під вартою, в даному випадку, виправдано наявністю справжніх інтересів суспільства, що не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Доказів наявності у обвинуваченого захворювань, які би не давали йому можливості утримуватися під вартою в розпорядження суду не надано.

Суд під час постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Абзацом 8 ч.4 ст.183 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цьогоКодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Тобто, визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави та її розміру у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченою ст.114-1 та 407 КК Україниє дискреційним повноваженням суду. Водночас наявність дискреції має також грунтуватися на позиціях учасників кримінального провадження, висловлених в ході судового розгляду під час обрання/продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд враховує в даному випадку те, що слідчий, якого підтримав прокурор, просив не визначати розмір застави, з урахуванням особи підозрюваного, а також те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, вчинене військовослужбовцем під час дії воєнного стану.

Сторона захисту зазначивши щодо можливості застосування до підозрюваного альтернативного запобіжного заходу у виді застави, не надала жодних доказів на підтвердження можливості внесення застави, як і не надано жодних доказів задля визначення матеріального становища підозрюваного, та/або щодо наявності осіб, які б могли внести розмір застави за ОСОБА_5 .

Частиною четвертою ст. 183 КПК України передбачено саме право, а не обов`язок суду не визначати розмір застави.

З врахуванням наведеного, з метою забезпечення дієвості цього кримінального провадження, враховуючи особу обвинуваченого та тяжкості інкримінованих йому діянь, віку, стану здоров`я, відсутності жодних медичних документів, які б могли підтвердити неможливість утримання підозрюваного під вартою, оскільки ОСОБА_5 є військовослужбовцем, якому ставиться в провину вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та ч. 1 ст. 259 КК України, тому відповідно до вимог приписів ч. 8 ст. 176, ч. 4 ст. 183 КПК України підстав для визначення йому розміру застави суд не вбачає.

Тому, враховуючи зазначене вище, слідчий суддя дійшов висновку, що до ОСОБА_5 варто застосувати винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, таке обмеження права підозрюваного на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки існують ознаки суспільного інтересу, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Строк дії ухвали суду про тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання затриманого - з моменту затримання (частини 1, 2 ст.197 КПК України).

Зважаючи на встановлені судом ризики, про які йшлося вище, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів. Такий строк необхідно обраховувати з моменту затримання підозрюваного.

Керуючись ст. 176-179, 182-184, 193, 194, 196, 202, 205, 309, 376, 395 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

Клопотання слідчого СВ Відділення поліції № 2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно підозрюваного ОСОБА_5 - задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 25 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_5 , а саме з 20 години 00 хвилин 25 січня 2026 року.

Виконання ухвали покласти на уповноважену особу Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області.

Копію ухвали вручити прокурору, підозрюваному, захиснику та скерувати начальнику ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» для відома та виконання.

Визначити термін дії ухвали про застосування щодо ОСОБА_5 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань №1» шістдесят днів - до 25 березня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено о 08 годині 50 хвилин 28 січня 2026 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1