УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 638/21904/24

провадження № 51-3807ск25

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року,

встановила:

За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2025 року

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, жительку АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 КК України раніше не судиму,

засуджено за ч. 4 ст. 191 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 3 роки.

Цивільний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 задоволено. Постановлено стягнути на його користь з ОСОБА_5 2 281 581, 75 грн на відшкодування завданої майнової шкоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_5 засуджено за те, що вона, працюючи на посаді продавця-консультанта ювелірного відділу у фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 , будучи матеріально-відповідальною особою, у період з 24 лютого 2022 року по 03 серпня 2024 року, діючи повторно, в умовах воєнного стану, привласнила майно, яке перебувало в її віданні, - ювелірні вироби загальною вартістю 2 281 581, 75 грн, заподіявши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої, просить вирок та ухвалу щодо ОСОБА_5 змінити в частині призначеного покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_5 вчинила злочин, за який її засуджено, внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, будучи обтяженою піклуванням про неповнолітню дочку, а також чоловіка і матір, які є інвалідами, що додатково ускладнилось умовами воєнного стану. Також, за твердженням захисника, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що засуджена позитивно характеризується за місцем проживання, не має попередніх судимостей, повністю визнала свою винуватість і щиро розкаялася, частково відшкодувавши потерпілому завдані збитки, які продовжує відшкодовувати дотепер, та пообіцяла не допускати подібної поведінки в майбутньому.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації її дій за ч. 4 ст. 191 КК України у касаційній скарзі не заперечуються. Під час судового розгляду справи ОСОБА_5 визнала свою винуватість повністю, що дозволило суду першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ст. 50 КК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК Україниякщо суд, за визначених у цій статті умов, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та особі засудженої фактично зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами до останньої положень ст. 75 КК України.

Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

Норми ст. 75 КК України не є обов`язковими для суду, а наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування норм інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Як убачається із вироку суду першої інстанції, під час призначення покарання ОСОБА_5 цей суд урахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини та наслідки його вчинення, дані про особу засудженої, яка на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, має на утриманні неповнолітню дитину, щиро розкаялася у вчиненому та активно сприяла розкриттю злочину, що визнано судом обставинами, які пом`якшують ОСОБА_5 покарання, а таких обставин, які би його обтяжували, судом не встановлено.

З огляду на сукупність вищезазначених обставин місцевий суд обрав ОСОБА_5 покарання відповідно до найнижчої межі санкції ч. 4 ст. 191 КК України, за якою її засуджено, визнавши таке покарання необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею кримінальних правопорушень.

З таким висновком місцевого суду погодився також суд апеляційної інстанції. Вказані висновки апеляційного суду є вмотивованими.

Відхиляючи апеляційну скаргу сторони захисту, яка за змістом аналогічна доводам у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції з наведенням відповідних аргументів констатував, що в рамках цього кримінального провадження відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України, додатково зваживши на те, що протиправна діяльність засудженої носила тривалий характер та спричинила значні за обсягом збитки потерпілому, порівняно з якими обсяг добровільного відшкодування з її боку є незначним, а отримані внаслідок вчиненого злочину гроші вона витрачала в онлайн-казино.

З висновками судів попередніх інстанцій погоджується також і колегія суддів суду касаційної інстанції та вважає, що встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини не дають достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, а обране їй покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею злочину, її особі та конкретним обставинам кримінального провадження, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів і вважати це покарання несправедливим унаслідок надмірної суворості підстав не вбачається.Підстав уважати, що незастосування судами до засудженої положень ст. 75 КК України призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не відповідатиме засадам та меті покарання, визначеним статтями 50, 65 цього Кодексу.

Оскільки обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які би викликали необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3