ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 289/445/18

провадження № 51-1649км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Житомирського апеляційного суду від 01 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000348, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Малинський районний суд Житомирської області вироком від 04 жовтня 2021 року виправдав ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Також суд вирішив питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 08 грудня 2022 року змінив вирок районного суду, постановив вважати ОСОБА_7 виправданим у зв`язку з недоведенням, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, вчинено ним.

Не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

За результатами касаційного розгляду Верховний Суд постановою від 30 серпня 2023 року частково задовольнив касаційну скаргу прокурора, скасував ухвалу апеляційного суду від 08 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 і призначив новий розгляд справи в апеляційному суді.

Підставою ухвалення такого рішення стало недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, внаслідок чого було зроблено передчасний висновок про законність, обґрунтованість і вмотивованість виправдувального вироку суду першої інстанції.

За наслідком нового апеляційного розгляду апеляційний суд 01 травня 2025 року скасував вирок районного суду від 04 жовтня 2021 року та постановив новий, за яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 2 ст. 106 КК звільнив ОСОБА_7 від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 286 цього Кодексу, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Указаним вироком апеляційного суду встановлено, що 11 червня 2016 року приблизно о 12:45 ОСОБА_7 , порушуючи вимоги підпунктів «а», «б» п. 2.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), тобто не маючи навичок керування мотоциклом та посвідчення на право керування транспортними засобами категорії А, а також відповідних реєстраційних документів на транспортний засіб, керував мотоциклом «Kawasaki» й усупереч вимогам пп. «г» п. 2.3 ПДР перевозив пасажира ОСОБА_8 , який був без мотошолома. Рухаючись поблизу автозаправної станції «БРСМ» на вул. Карпенка в м. Радомишлі, ОСОБА_7 порушив приписи п. 1.5 та пп. «д» п. 2.3 ПДР, створивши небезпеку дорожнього руху, що загрожувала життю і здоров`ю громадян, та п. 12.4 і пп. «б» п. 12.9 ПДР (оскільки в населеному пункті перевищив дозволену швидкість 60 км/год), їхав зі швидкістю 113 ± 9 км/год. У результаті цього на перехресті з вул. Комсомольською в тому ж місті допустив зіткнення свого мотоцикла із автомобілем «Hyundai I30» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_9 , який здійснював маневр повороту з вул. Комсомольської на вул. Карпенка в напрямку центру міста.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що були небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.4 та пп. «б» п. 12.9 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, з виникненням ДТП та її наслідками.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

За твердженням захисника, відеозапис ДТП, зафіксований на CD-диску, є недопустимим доказом, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про його отримання, огляд та належне приєднання до справи в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), а також не зафіксовано контрольної суми файлу.

На переконання ОСОБА_6 , висновки експертиз суперечать висновкам касаційного суду, зокрема викладеним постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2015 року у справі № 5-218кс15, постановах Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 490/10025/17 та від 16 жовтня 2019 року у справі № 163/1753/17.

Захисник не погоджується з висновком апеляційного суду про визнання слідчого експерименту, проведеного слідчим ОСОБА_10 належним доказом.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисника прокурор, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить скаргу залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника та просив вирок апеляційного суду залишити без змін.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 вказаної статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, зазначених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених судом.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404, ч. 2 ст. 421 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Виправдувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасований лише у разі, якщо апеляційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник, а також на підставі апеляційної скарги обвинуваченого, його захисника з мотивів і підстав виправдання.

За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, Житомирський апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 указаних положень процесуального закону дотримався.

Під час апеляційного розгляду суд відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК допитав ОСОБА_7 (обвинуваченого), який не визнав винуватість та пояснив, що рухався головною дорогою зі швидкістю не більше ніж 60 км/год. Вважає винуватцем ДТП ОСОБА_9 , який, виїжджаючи на головну дорогу, не надав переваги в русі керованому ним мотоциклу; ОСОБА_9 (водія автомобіля «Hyundai I30»), який повідомив, що, виїжджаючи з автозаправної станції «БРСМ» та під`їхавши до Т-подібного перехрестя, пропустив транспортний засіб і почав повертати ліворуч, оскільки дві смуги руху були вільні. Однак наприкінці маневру боковим зором побачив об`єкт, що рухався з великою швидкістю, та відчув сильний удар у ліву задню частину свого автомобіля. На автозаправній станції скопіював відеозапис на флешкарту і надав останню разом із заявою слідчому; ОСОБА_10 (слідчого, що, зокрема, проводив слідчі дії в цьому кримінальному провадженні), який підтвердив отримання від свідка ОСОБА_9 відеозапису ДТП разом із заявою.

Крім того, апеляційний суд дослідив письмові докази, а саме: висновок експерта від 17 листопада 2016 року № 3/1035, відповідно до якого в дорожній обстановці, що склалася, порушень ПДР у діях водія автомобіля «Hyundai I30», які перебували б у причинному зв`язку з ДТП, не встановлено, тоді як виникнення аварійної обстановки та ДТП зумовлено невідповідністю дій водія мотоцикла «Kawasaki» технічним вимогам п. 12.4 ПДР; протокол слідчого експерименту від 21 травня 2017 року, яким встановлено, що автомобіль «Hyundai I30» долає відстань від перехрестя до місця де відбулося зіткнення з мотоциклом у 4,32 м; висновок комплексної судової фототехнічної експертизи та експертизи механізму обставин ДТП від 01 грудня 2017 року № 19/12-1/197/198-СЕ/17 (з долученими до нього дисками, на яких зафіксовано обставини ДТП), за даними якого швидкість руху мотоцикла «Kawasaki» становила 113±9 км/год. За умови руху мотоцикла «Kawasaki» з допустимою швидкістю 60 км/год водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Hyundai I30», а в разі руху зі швидкістю 104,0 км/год та 122,0 км/год він не мав технічної можливості його уникнути. З технічної точки зору в цій дорожній обстановці вбачається невідповідність дій водія мотоцикла «Kawasaki» ОСОБА_7 вимогам п. 12.4 і пп. «б» п. 12.9 ПДР та їх причинний зв`язок з настанням події.

З урахуванням наведених вище доказів суд апеляційної інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

У касаційній скарзі захисник наводить доводи про недопустимість як доказу відеозапису ДТП і висновків експертів від 17 листопада 2016 року та 01 грудня 2017 року, які ґрунтуються на ньому, оскільки походження відеозапису є невідомим, не здійснено його огляд слідчим і не зафіксовано контрольної суми файлу.

Колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими у зв`язку з таким.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, оскаржуваний відеозапис ДТП слідчому надав свідок ОСОБА_9 , що відповідає вимогам ст. 93 КПК та є передбаченим законом способом збирання доказів стороною обвинувачення. На цю обставину вже звертала увагу колегія суддів у попередній постанові від 30 серпня 2023 року в цій справі.

Водночас колегія суддів погоджується з тим, що, отримавши відеозапис ДТП, слідчий мав здійснити його огляд з метою перевірки належності як доказу до відповідного кримінального провадження.

Як зазначено вище, свідок ОСОБА_9 , який був безпосереднім учасником ДТП, пояснив, що скопіював відеозапис з камер відеоспостереження на автозаправній станції на флешнакопичувач та передав його слідчому.

Варто зауважити, що в матеріалах кримінального провадження дійсно відсутній протокол огляду слідчим відеозапису ДТП.

За таких обставин Верховному Суду належить з`ясувати, чи є непроведення слідчим огляду відеозапису, за обставин цієї справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів акцентує на тому, що сторона захисту на всіх стадіях кримінального провадження не заперечувала належність оскаржуваного відеозапису до обставин ДТП, а саме того, що між мотоциклом «Kawasaki» під керуванням ОСОБА_7 та автомобілем «Hyundai i30» під керуванням ОСОБА_9 відбулося зіткнення, унаслідок якого пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того, не заперечуючи правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 498/582/18, на які посилається захисник у касаційній скарзі,стосовно того, що в окремих випадках фіксування контрольної суми файлу може мати вирішальне значення, колегія суддів зазначає, що в цій справі сторона захисту не ставила під сумнів автентичність відеозапису ДТП, не заявляла про його можливе редагування чи підроблення, не наводила будь-яких конкретних даних, які би свідчили про втручання у зміст файлу, та не ініціювала призначення відповідної експертизи.

Водночас, як убачається з висновків експертів від 17 листопада 2016 року № 3/1035 і від 01 грудня 2017 року № 19/12-1/197/198-СЕ/17, експертні дослідження проведені безпосередньо на підставі зафіксованого на електронному носії інформації відеозапису з детальним його оглядом. За таких умов сторона захисту мала можливість ознайомитися з відеозаписом ДТП, надати свої зауваження та заперечення, а також поставити під сумнів його достовірність.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що непроведення слідчим огляду відеозапису ДТП, як і непроведення фіксування контрольної суми файлу, за обставин цієї справи ставить під сумнів допустимість оскаржуваного відеозапису, враховуючи положення статей 86, 87 КПК.

Водночас колегія суддів наголошує, що одним з основоположних принципів кримінального провадження є принцип змагальності сторін. У цій справі апеляційний суд безпосередньо дослідив відеозапис ДТП за участю сторони захисту, яка мала можливість надати свої контраргументи. Однак, крім формального посилання на недодержання порядку отримання доказу, сторона захисту не навела жодних конкретних доводів, які би свідчили про його неналежність, недостовірність або недопустимість.

Не зайвим буде відзначити й те, що за правилами допустимості доказів не будь-яке формальне порушення вимог КПК зумовлює недопустимість доказу, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у рішеннях (див., наприклад, постанови від 01 листопада 2022 року у справі № 344/2995/15-к, провадження № 51- 8361км18, від 13 червня 2023 року у справі № 520/2703/17, провадження № 51-1291км23).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року зазначила, що під час вирішення питання про допустимість доказів у розумінні ст. 87 КПК необхідно з`ясувати, чи вплинули допущені порушення на можливість сторони захисту ефективно реалізувати свої процесуальні права.

У цій справі сторона захисту ані в касаційній скарзі, ані під час судового розгляду не обґрунтувала, яким чином спосіб отримання відеозапису, за умови його безпосереднього дослідження судом апеляційної інстанції, позбавив її можливості захищатися від пред`явленого обвинувачення.

З огляду на викладене Суд відхиляє наведені доводи захисника.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 також не погоджується з висновками апеляційного суду про визнання належним доказом слідчого експерименту, проведеного слідчим ОСОБА_10 .

Захисник стверджує, що розрахунки, проведені слідчим під час слідчого експерименту, є сумнівними та суперечать іншим доказам у справі, оскільки слідчий ОСОБА_10 здійснив слідчу дію майже через рік після ДТП і визначив відстань до зіткнення автомобіля «Hyundai i30» у 4,2 м, тоді як у висновку експерта від 04 серпня 2016 року № 3/587 зазначено, що точне місце зіткнення встановити не вдалося.

Колегія суддів відхиляє ці твердження захисника.

Повторно дослідивши протокол слідчого експерименту, проведеного слідчим ОСОБА_10 , апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд помилково визнав його неналежним доказом.

Відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зокрема слідчий має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки та обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Слідчий ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що першочергові слідчі дії, зокрема огляд місця події, він не проводив. Після передання йому матеріалів кримінального провадження з метою встановлення часу, за який автомобіль «Hyundai i30» подолав відстань від початку перехрестя до місця зіткнення, був проведений слідчий експеримент. Також слідчий вказав, що 4,2 м - це відстань, яку автомобіль «Hyundai i30» подолав до місця зіткнення.

Твердження захисника, що у висновку експерта від 04 серпня 2016 року № 3/587 зазначено про неможливість встановлення точного місця зіткнення, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки у висновку немає відповіді на це питання з тієї причини, що не надано протоколу огляду місця ДТП та схеми до нього для дослідження.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє ці доводи захисту.

Також ОСОБА_6 стверджує, що висновки експертів від 17 листопада 2016 року № 3/1035 та від 01 грудня 2017 року № 19/12-1/197/198-СЕ/17, а також висновки апеляційного суду, які вказують на недотримання ОСОБА_7 ПДР, суперечать практиці Верховного Суду України й Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо визначення причинно-наслідкового зв`язку в разі створення небезпечної дорожньої обстановки. На переконання захисника, у цій справі аварійну ситуацію створив водій ОСОБА_9 , виїхавши з другорядної дороги на головну, по якій рухався ОСОБА_7 , а тому дії підзахисного не перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП і не можуть кваліфікуватися як кримінально карані.

Колегія суддів не погоджується із цими твердженнями захисника.

Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як із тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Водночас належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом й обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків і перебувають із ними у причинному зв`язку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17).

У випадку ДТП за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням ПДР) кожного з них та наслідками, дослідити характер і черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку.

Водночас, ураховуючи складність визначення універсального алгоритму встановлення причинного зв`язку між порушенням нормативних вимог та настанням шкідливих наслідків, адже в кожному конкретному випадку цей зв`язок ускладнюється і зумовлюється значною кількістю різноманітних чинників (зміст, комбінації та послідовність виникнення яких майже завжди є унікальними), оцінці в кримінальному провадженні підлягають найбільш значущі особливості, на які потрібно зважити для встановлення необхідного причинного зв`язку як складової підстави кримінальної відповідальності. Суд з`ясовує характер порушень, які допустив кожен з учасників ДТП, на підставі чого доходить висновку про те, чиї дії є причиною заподіяних наслідків.

Так, у цій справі апеляційний суд встановив, що ОСОБА_7 , керуючи мотоциклом «Kawasaki» перевищив дозволену швидкість руху 60 км/год і, рухаючись зі швидкістю 113 ± 9 км/год, допустив зіткнення мотоцикла із автомобілем «Hyundai I30» під керуванням ОСОБА_9 , який здійснював маневр повороту, внаслідок чого пасажиру мотоцикла було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

В аспекті посилань захисника на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України та Касаційного кримінального суду, колегія суддів зазначає, що за наявності необхідних процесуально-правових та матеріально-правових підстав у рішеннях Верховного Суду розглядалися обставини, за яких визнавалася можливість встановлення спричинення суспільно небезпечних наслідків у результаті ДТП діями обох водіїв транспортних засобів (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 759/14983/19, провадження № 51-1682км21). Водночас у цьому кримінальному провадженні апеляційний суд, здійснивши розгляд відповідно до приписів ч. 1 ст. 337 КПК лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, та на підставі досліджених доказів, дійшов висновку, що суспільно небезпечні наслідки настали саме внаслідок порушення п. 12.4 та пп. «б» п. 12.9 ПДР, допущених водієм мотоцикла «Kawasaki» ОСОБА_7 .

Таким чином, ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази та оцінивши їх з точки зору належності, достовірності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Вирок апеляційного суду узгоджується з правилами статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, авирок Житомирського апеляційного суду від 01 травня 2025 року - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Житомирського апеляційного суду від 01 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ч ОСОБА_2 ОСОБА_3