Справа № 279/6189/25
Провадження № 1-кс/279/1496/25 У Х В А Л А
іменем України
02 грудня 2025 року

В С Т А Н О В И В :

Представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав просив задовольнити з підстав зазначених в клопотанні.
Представник цивільного відповідача адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив щодо задоволеного клопотання, мотивуючи тим, що цивільний позов поданий з посиланням на іншу статтею КК України, ніж та, за якою здійснюється кримінальне провадження, що виключає можливість задоволення як клопотання так і цивільного позову. Крім того, заявник вказує відповідачем ТОВ "Український Харчовий Альянс ЕКО", проте станом на теперішній час у кримінальному провадженні жодному працівнику чи іншим особам, які мають відношення до ТОВ "Український Харчовий Альянс ЕКО" про підозру не повідомлено, жодна особа не була затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, за таких обставин ТОВ "Український Харчовий Альянс ЕКО" не набуло статусу цивільного відповідача у кримінальному провадженні в розумінні ст.62, 128 КПК України. Вважає цивільний позов та клопотання подано передчасно. Тому просить відмовити в задоволенні клопотання.
Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання, просив відмовити.
Вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного.
Статтею 1 Кримінально процесуального кодексу України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України»).
Так, у справах "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним.
Згідно з ст.7,16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
З клопотання про накладення арешту вбачається, що цивільний позивач просить арештувати майно з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), в порядку, визначеному п.4 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Відповідно ч.6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Судуу рішеннівід 19 червня 2019 року, справа №465/4621/16-к, провадження №13-24кс19 зазначила, що положення частини1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою).
Зважаючи на викладене, з врахуванням того, що на даний час не має визначеного ч.6 ст. 170 КПК України процесуального статусу сторони кримінального провадження, на майно якого може бути накладено арешт майна, в порядку, визначеному п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, ТОВ "Український Харчовий Альянс ЕКО" не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою, а також не є особою, яка в силу закону повинна нести відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а тому клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_3 , наразі, є передчасним та не підлягає до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.100, 131, 132, 170-173, 369, 372 КПК України,
П О С Т А Н О В И В :
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 5 днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляції, а в разі подачі апеляції - після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо ухвалу не скасовано.

Слідчий суддя ОСОБА_6

Копія згідно з оригіналом