Справа № 159/2112/25 Провадження №11-кп/802/131/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293 від 26.02.2025 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ковель Волинської області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 , неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 22.11.2024 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт; 07.05.2025 року знятий з обліку у зв`язку з відбуттям покарання;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 07 (сім) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання в порядку виконання даного вироку.

Обрано запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили у вигляді домашнього арешту, поклавши на нього обов`язки: не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 22 години до 06 години наступного дня за виключенням отримання екстреної медичної допомоги, а також часу прямування та перебування в укритті на період оголошення повітряної тривоги у місті Ковель; прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати пов`язані із залученням експерта на загальну суму 1193 (одна тисяча сто дев`яносто три) гривень 85 копійок.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно та в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

25.02.2025 року, близько 10 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , в умовах воєнного стану, що діє відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, дія якого продовжена, перебуваючи на кухні будинку за адресою: АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, забрав з поверхні стола мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi NOTE 13 6/128» сірого кольору ІМЕI 1: НОМЕР_2 , належний ОСОБА_8 , та поклав його у кишеню куртки в яку був вдягнений. Після чого ОСОБА_8 помітила його відсутність, та в подальшому в ході дотиків до куртки ОСОБА_7 виявила свій мобільний телефон в одній із кишень куртки в яку він був вдягнутий. Після того як потерпіла виявила свій мобільний телефон та взяла його в руки, ОСОБА_7 , діючи повторно, відкрито, переслідуючи умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, з корисливих мотивів, вихопив із рук ОСОБА_8 належний їй мобільний телефон, при цьому висловив останній словесні погрози та поклав його до себе у кишеню куртки, після чого покинув будинок, чим завдав ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 4773,00 гривень (а.с.69-70).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи кваліфікації його дій та доведення вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні, вважає вирок в частині призначеного покарання незаконним, необґрунтованим та надто суворим.

Вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно при призначенні покарання зазначив обставиною, що обтяжує покарання - рецидив злочинів, оскільки всі судимості в нього погашені.

Окрім цього призначаючи покарання суд прийшов до вірного висновку, що в справі є пом`якшуюча обставина - щире каяття. Також у вироку вказано, що потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні матеріальних претензій до обвинуваченого не має, однак судом не зазначено як пом`якшуючу обставину відшкодування збитків. Таким чином, на його думку, суд не врахував обставину, що фактично встановлена судом в судовому засіданні, що позбавило підстави для застосування ст.69 та 75 КК України при призначенні покарання.

Звертає увагу суду на те, що потерпіла в судовому засіданні просила його не карати, що давало підстави просити укласти угоду про визнання винуватості, однак це право не було роз`яснено йому ні судом, ні прокурором.

Вказує на те, що він є військовослужбовцем, має захворювання на бронхіальну астму, що підтверджується документами-випискою з медичної картки військової частини, довідкою №152 від 20.08.2025 року, а в даний час направлений на проходження комісії на стан придатності до військової служби, оскільки має рекомендаційний лист військової частини НОМЕР_3 про відбір його на посаду оператора ударних безпілотних комплексів. Окрім цього, має на утриманні двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_9 2016 року народження та доньку ОСОБА_10 2009 року народження, які зареєстровані за адресою його місця проживання, позитивно характеризується по місцю несення служби та в подальшому планує продовжити служити в лавах ЗСУ.

Просить вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31.07.2025 року в частині призначення покарання скасувати та застосувати при призначенні йому покарання положення ст.69 та ст.75 КК України. Надати можливість укласти угоду про визнання винуватості (а.с.76-77).

На адресу Волинського апеляційного суду 01.10.2025 року від прокурора у кримінальному провадженні прокурора Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 надійшли заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого. Вважає викладені доводи у апеляційній скарзі необґрунтованими, твердження обвинуваченого про підстави для зміни вироку безпідставними. Просить вирок залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення (а.с.98-100).

В судове засідання не з`явилися обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_8 , хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження (а.с.127). Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Прокурор не заперечував, щодо продовження розгляду справи у відсутності обвинуваченого та потерпілої, зазначив, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_7 не погіршують його правового становища.

Апеляційний суд вважає, що неприбуття обвинуваченого та потерпілої в судове засідання не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку прокурора, який просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно та в умовах воєнного стану та правильність кваліфікації його дій за ч.4 ст.186 КК України обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які судом згідно із ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висунотого йому обвинувачення, у вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 підтвердила причетність ОСОБА_7 у відкритому викраденні мобільного телефону поєднаного з висловлюванням погроз, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, просила суворо його не карати.

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

У апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що призначене йому покарання є суворим, та про наявність підстав для пом`якшення покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та ст.75 КК України, то вони є безпідставними та не обгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, всі обставини справи та дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий (а.с.43-46), на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (а.с.50, 51), задовільно характеризується за місцем служби (а.с.52).

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс щире каяття.

До обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідності до ст.67 КК України, суд першої інстанції відніс рецидив злочинів.

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається у своїй апеляційні скарзі обвинувачений, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.4 ст.186 КК України, а саме в мінімальному розмірі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність, а також з врахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства і про відсутність підстав для застосування щодо нього положень ст.75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням, чи положень ст.69 КК України, яка передбачає призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання, яке необхідно відбувати реально, є виваженим, справедливим, буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги обвинуваченого щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як відшкодування збитків, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані збитки згідно матеріалів провадження потерпілій відшкодовані не були, хоча у потерпілої на час судового розгляду були відсутністі будь-які претензії до обвинуваченого.

Щодо доводів обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції безпідставно віднесено до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, рецидив злочинів, оскільки, на його думку, всі судимості в нього погашені, то вони є необгрунтованими виходячи з наступного.

Згідно із ст.34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Попереднім вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22.11.2024 року ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст.164 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт (а.с.47-49).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.89 КК України, особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт, пробаційного нагляду або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

За оскарженим вироком ОСОБА_7 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, яке він вчинив 25.02.2025 року, тобто в період, коли покарання за попереднім вироком ще не було відбуте (знятий з обліку 07.05.2025 року у зв`язку з відбуттям покарання).

А тому, ОСОБА_7 на момент вчинення кримінального правопорушення №0000293 від 26.02.2025 року, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, був особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

З огляду на це судом першої інстанції, обставина, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів була обґрунтовано врахована при призначенні обвинуваченому покарання.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що в обвинувальному акті наявна обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 рецидив злочинів. Судовий розгляд у даному провадженні проводився відповідно до змісту ч.3 ст.349 КПК України та відповідно в суді першої інстанції всі сторони кримінального провадження, зокрема і обвинувачений ОСОБА_7 , погодилися з усіма обставинами викладеними в ньому.

Враховуючи вказане, судом першої інстанції обґрунтовано визнано обставиною, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів, у зв`язку з чим посилання обвинуваченого на протилежне є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст.ст.69, 75 КК України, як цього просить апелянт, неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Встановлені судом характеризуючі дані про особу обвинуваченого, що містяться в матеріалах кримінального провадження, характеристики на нього з місця служби, наявність соціальних зв`язків, а також дані про стан його здоров`я, в даному випадку жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, оскільки є лише характеризуючими особу даними, які були наявні і на момент вчинення злочину, проте не завадили його вчинити, та є недостатніми для призначення покарання непов`язаного із ізоляцією від суспільства.

Окрім цього ОСОБА_7 ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час розгляду справи апеляційним судом, не надано жодних медичних документів, які підтверджували б неможливість відбувати обвинуваченим реальну міру покарання.

Доводи обвинуваченого щодо наявність підстав для укладення угоду про визнання винуватості, то вони є необгуртованими та прямо суперечать вимогам ст.ст.468-469 КПК України.

Апелянтом також не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді