1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/1139/26 1-кс/335/592/2026
13 лютого 2026 року м. Запоріжжя
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харцизьк, Донецької області, який має середньо-спеціальну освіту, не одруженого, який має на утриманні двох дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який проходив службу на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 штурмового спеціалізованого відділення 1 штурмового спеціалізованого взводу 6 штурмової спеціалізованої роти (ШКВАЛ) в/ч НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше неодноразово судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,
13.02.2026 до слідчого судді надійшло клопотання слідчого СВ ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування.
В обґрунтування клопотання слідчий послався на таке.
Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 02.12.2024 № 364, військовослужбовця за мобілізацією солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 штурмового спеціалізованого відділення 1 штурмового спеціалізованого взводу 6 штурмової спеціалізованої роти (ШКВАЛ) в/ч НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат».
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
У подальшому, відповідними Указами Президента України, правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України « Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат
ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.
14.04.2025, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від проходження військової служби, без поважних причин, самовільно залишив місце служби, а саме місце дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 поблизу населеного пункту АДРЕСА_2 , після чого, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби.
Таким чином, військовослужбовець ОСОБА_4 , за викладених вище обставин, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 4 ст. 408 КК України дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
24.12.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.
Клопотання про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою обґрунтовується наявністю ризиків, зазначених у п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав, пославшись на факти та доводи, викладені у ньому. Просив у разі застосування запобіжного заходу визначити строк його дії до 09.04.2026.
Підозрюваний ОСОБА_4 не заперечував свою причетність до подій, покладених в основу підозри, однак проти задоволення клопотання заперечував. Стверджував, що від органу досудового розслідування не ухилявся, перебував за своїм постійним місцем проживання, чекав виклику до слідчого, однак повісток чи викликів в інший спосіб не отримував. Повідомлення про підозру отримав 13.02.2026.
Захисник підозрюваного, адвокат ОСОБА_5 , проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Наполягав на тому, що підозрюваний від органу досудового розслідування не ухилявся, нових кримінальних правопорушень не вчиняв, спроб впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні не робив. Відтак, на думку захисника, вказані у клопотанні ризики не мають того ступеня, який обумовлював би необхідність взяття підозрюваного під варту. Також захисник вважав за можливе, у разі задоволення клопотання, визначити можливість звільнення з-під варти під заставу.
Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Щодо обґрунтованості підозри.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК).
У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.
«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент вчинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).
При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи
Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.
Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.
Як випливає з доданих до клопотання матеріалів кримінального провадження, станом час вирішення питання про запобіжний захід обґрунтованість підозри підтверджується доданими до клопотання доказами, і самим підозрюваним не оспорюється.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, на етапі досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою кримінального закону ця особа підлягає відповідальності, оскільки належна оцінка представлених у справі доказів буде здійснена в межах судового провадження.
На підтвердження обґрунтованості підозри сторона обвинувачення надала відповідні матеріали досудового розслідування, а саме: повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, протоколи допитів свідків, матеріали службового розслідування та інші матеріали кримінального провадження.
Відтак, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих стороною обвинувачення документів, зазначених вище, а також пояснень підозрюваного, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри, на час розгляду клопотання, щодо можливого вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Щодо наявності ризиків.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що на теперішній час існують такі заявлені органом досудового розслідування судом ризики, що визначені у ст. 177 КПК України:
- ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду;
- ризик незаконного впливу на потерпілого;
- ризик вчинення нового кримінального правопорушення.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створитимуть загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Зокрема, доказами на обґрунтування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується, - можуть бути документи, довідки про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів.
Оцінивши доводи, наведені у клопотанні слідчий суддя вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність лише ризику вчинення нового кримінального правопорушення.
Так, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 є раніше неодноразово судимим, а саме:
09.02.2005 Совєтським районним судом м. Макіївки Донецької області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 15 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;
25.10.2007 Харцизьким міським судом Донецької області за ч. 3 ст.ст. 186, 15, ч. 3 ст.186 ч. 3 ст.357, ч. 3 ст.187, ч. 1 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 25.08.2008 Ухвалою суду на підставі УДЗ, не відбутий строк: 2 роки 11 місяців 11 днів;
20.01.2012 Краснопільським районним судом Сумської обл. за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 1 КК України приєднана частина покарання за вироком Харцизького МРС від 25.10.2007 у вигляді 2 місяців позбавлення волі остаточно до 3 років 2 місяців позбавлення волі;
01.06.2012 Краснопільським районним судом Сумської обл. за ст. 128 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі (за сукупністю злочинів, ч. 4 ст. 70 КК України);
23.11.2015 Краснопільським районним судом Сумської обл. за ст. 309 ч. 1 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;
28.03.2018 Лебединським районним судом Сумської обл. за ч. 2 ст. 185 КК України до 6 місяців арешту;
20.12.2018 Великописарівським районним судом Сумської обл. за ч. 3 ст. 185, ч. 1 70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі з частковим приєднанням покарання;
30.06.2020 Зарічним районним судом м. Суми за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст.70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі шляхом поглинання покарання;
22.10.2021 Краснопільським районним судом Сумської обл. за ч. 3 ст. 185, ч. 2 289, ч. 4 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі за сукупністю злочинів;
22.10.2021 Краснопільським районним судом Сумської обл. за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст.289, ч. 4 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі (за сукупністю злочинів).
Також слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 був ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27.08.2024 умовно-достроково звільнений від подальшого відбування покарання для проходження військової служби. При цьому невідбутий строк покарання становив більше чотирьох років.
Таким чином, діяння, що має ознаки дезертирства, було вчинене ОСОБА_4 до спливу невідбутої частини покарання за останнім у часі вироком, тобто порушено обов`язки, покладені на нього при умовно-достроковому звільненні.
Крім того, до клопотання слідчого додано відомості про те, що ОСОБА_4 перебуває у розшуку, оголошеному Зарічним районним судом м. Суми у кримінальному провадженні, де він обвинувачується за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310 КК України.
Діяння, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , є умисним особливо тяжким злочином, що тягне покарання у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років. Ця обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), § 40).
З урахуванням наведених вище обставин, ризик вчинення ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення, а також ризик його ухилення від досудового розслідування та суду, є очевидними.
Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні слідчий суддя зауважує, що доводи сторони захисту зводяться до припущень і не підкріплені жодними доказами, і тому немає підстав брати ці доводи до уваги.
Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Про неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, такого як особисте зобов`язання, застава або домашній арешт, свідчить той факт, що відповідно до п. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.
При цьому, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України .
Водночас слідчий суддя, враховуючи належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 після повідомлення йому про підозру, приходить до висновку, що він не втратив здатності утримуватися від протиправної поведінки за певних умов, що вказує на те, що встановлення застави як умови звільнення його з-під варти потенційно зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку. При цьому достатньо буде застави у мінімально можливому розмірі.
Вирішуючи питання про строк дії запобіжного заходу, слідчий суддя зауважує про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
З дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину (п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України).
У клопотанні слідчого зазначено, що повідомлення про підозру було вручене ОСОБА_4 24.12.2025, однак в ході розгляду клопотання слідчим суддею було встановлено, що це не відповідає дійсності.
Так, саме повідомлення про підозру дійсно складене 24.12.2025, однак відомості про належне його вручення ОСОБА_4 до 13.02.2026 відсутні.
Зокрема, слідчий надав опис вкладення до рекомендованого листа на адресу ОСОБА_4 із зазначенням у ньому повідомлення про підозру та повісток з викликом до слідчого, однак на ньому міститься штамп поштового відділення від 23.12.2025.
Яким чином повідомлення про підозру могло бути відправлене ОСОБА_4 на день раніше від складення самої підозри, прокурор пояснити не зміг.
На підставі яких доказів слідчий дійшов висновку про те, що у строк до 31.12.2025 повідомлення про підозру було вручене ОСОБА_4 з дотриманням вимог ст. ст. 278, 135 КПК України, слідчому судді повідомлено не було.
Сам ОСОБА_4 заперечував, що отримував від слідчого будь-які поштові відправлення.
Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що ані 24.12.2025, ані пізніше ОСОБА_4 повідомлення про підозру не було вручене.
Єдиним належним доказом вручення йому такого повідомлення є його копія з підписом ОСОБА_4 про отримання, датованим 13.02.2026. Тому слідчий суддя виходить з того, що строк досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні слід обчислювати з 13.02.2026, а всі попередні процесуальні рішення слідчого про зупинення досудового розслідування та його поновлення, а також про розшук підозрюваного, були безпідставними.
Отже, строк досудового розслідування спливає 13.04.2026, однак прокурор під час розгляду клопотання просив застосувати запобіжний захід лише до 009.04.2026, тому слідчий суддя, діючи в межах заявленого клопотання, вважає за можливе встановити строк дії цієї ухвали до вказаної дати.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 176-178, 181, 183, 194, 372, 376 КПК України, слідчий суддя
Клопотання слідчого СВ ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 задовольнити частково.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою з правом звільнення під заставу.
Після внесення застави і звільнення з-під варти покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку дії даної ухвали:
повідомляти слідчого, прокурора або суд про своє місце проживання або перебування та його зміну;
прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;
утримуватися від спілкування із свідками у цьому кримінальному провадженні.
Уповноваженій службовій особі місця ув`язнення після внесення застави, перевірки документа, що підтверджує її внесення негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , роз`яснити підозрюваному чи іншому заставодавцю, відмінному від підозрюваного, обов`язки, що покладаються у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави, та наслідки їх невиконання.
У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Строк дії цієї ухвали та строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обчислювати з 13.02.2026 до 09.04.2026 включно.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особою, що перебуває під вартою, - протягом п`яти днів з дня отримання повного тексту ухвали..

Подання апеляційної скарги не зупиняє виконання, ухвала підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали оголошений о 13 год. 15 хв. 17.02.2026.

Слідчий суддя ОСОБА_1