Справа № 459/1566/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/40/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року у м.Львові

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Шептицького міського суду Львівської області від 18 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Шептицького міського суду Львівської області від 18 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки 6 місяців.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи праці; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді застави відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Заставу у розмірі 90 840 гривень, внесену ОСОБА_6 за ОСОБА_7 , ухвалено повернути заставодавцю після набрання вироком законної сили.

Вирішено питання про арешт майна, речові докази та процесуальні витрати.

Згідно оскаржуваного вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 24 березня 2025 року близько 20:20 год., проходячи через арку будинку по АДРЕСА_1 , зустрів свого знайомого ОСОБА_9 , переслідуючи умисел, направлений на вчинення хуліганських дій відносно останнього та невизначеного кола осіб, які проживають у будинку по АДРЕСА_1 та в сусідніх будинках, під надуманим приводом вчинив із ним словесний конфлікт, після чого вийняв із штанів предмет, візуально схожий на пістолет, який був заздалегідь заготовлений, діючи з особливою зухвалістю по відношенню до ОСОБА_9 , та мешканців зазначеного будинку та сусідніх будинків, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, почав бігти за ОСОБА_9 , із предметом в руці, візуально схожим на пістолет, при цьому останній почав втікати в напрямку будинку, в якому він проживає по АДРЕСА_2 .

Продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_9 та невизначеного кола осіб, які проживають у будинку по АДРЕСА_2 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, та існуючих в суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, ОСОБА_7 , тримаючи в руці предмет, візуально схожий на пістолет, який був заздалегідь заготовлений, забіг слідом за ОСОБА_9 у під?їзд №1 будинку АДРЕСА_2 та наздогнавши останнього на сходовій клітці між першим та другим поверхом, потягнув його за куртку, внаслідок чого вони опинилися на сходовій площадці між першим та другим поверхом, після чого із предмету, візуально схожого на пістолет, з відстані близько 20 см. здійснив вистріл травматичним набоєм в ліве коліно ОСОБА_9 , чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді рваної рани колінного суглобу з наявністю стороннього тіла.

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.296 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік. Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи праці; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.65 КК України, без належного мотивування призначив обвинуваченому іспитовий строк у розмірі 2 роки 6 місяців, відступивши від позиції сторони обвинувачення, яка просила призначити обвинуваченому іспитовий строк у розмірі 2 роки.

Вважає, що судом не вмотивовано в достатній мірі підстав призначеного обвинуваченому такого покарання, а також те, що суд не врахував факт повного визнання обвинуваченим вини та не визнав це обставиною, яка пом`якшує покарання.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 у судовому засіданні свою вину у вчиненому повністю визнав, у вчиненому щиро розкаявся, просив суворо його не карати. Зазначає, що у справі не встановлено обставин, які обтяжують покарання.

При цьому суд формально врахував щире каяття обвинуваченого, та не врахував встановлених обставин, які пом`якшують покарання, а саме: з`явлення із зізнанням; добровільне відшкодування завданих потерпілому збитків; беззастережне визнання ОСОБА_10 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; відшкодування шкоди потерпілому та принесення останньому вибачень; щире каяття та критична оцінка своєї поведінки; факт встановлення ОСОБА_7 інвалідності І групи, підгрупи «Б» , згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №101/25/4894/В від 10.11.2025, свідчить про повну втрату ним суспільної небезпечності та повністю спростовує необхідність застосування до нього суворих заходів кримінально - правового характеру.

При апеляційному розгляді справи захисник підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, та просив таку задоволити.

Прокурор заперечив подану апеляційну скаргу з огляду на безпідставність такої, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Крім цього, в апеляційному порядку також не оспорюється вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання за ч.4 ст.296 КК України у виді 3 років позбавлення волі, та застосування положень ст.75 КК України і звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

При цьому процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку суду при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевим судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкий злочин, дані про особу винного, який згідно ст.89 КК України раніше не судимий, не працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, його молодий вік та стан здоров`я, зокрема, перебування на лікуванні та реабілітації після ДТП, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Колегія суддів не приймає апеляційні доводи захисника про те, що суд не врахував факт визнання обвинуваченим своєї вини, оскільки у вироку зазначено про це.

В апеляційній скарзі захисник покликається на наявність такої обставини, як сприяння розкриттю кримінального правопорушення з боку обвинуваченого, однак не наводить у яких саме діях обвинуваченого проявилось його активне сприяння у розкритті вчиненого ним злочину.

При цьому, згідно обвинувального акту під час досудового розслідування не було встановлено жодної обставини, яка пом`якшує покарання, зокрема, і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Не було встановлено такої обставини і під час судового розгляду. Визнання обвинуваченим у судовому засіданні своєї вини та його згода на розгляд справи у спрощеному порядку, без встановлення конкретних дій винного, направлених на розкриття злочину, не може бути автоматично розцінено, як факт активного сприяння розкриттю вчиненого ним злочину.

Також колегія суддів вважає, що при призначенні покарання судом фактично було враховано і відсутність до нього претензій з боку потерпілого, оскільки, з огляду на наведене вище у своїй сукупності, місцевий суд призначив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, мінімальне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Крім цього, місцевий суд, врахувавши конкретні обставини справи та дані про особу ОСОБА_7 дійшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, що в апеляційному порядку не оспорюється.

Згідно поданої у справі апеляційної скарги, усі наведені захисником доводи стосуються терміну встановленого судом обвинуваченому іспитового строку, який, на думку сторони захисти, є занадто суворим.

Згідно положень ч.ч.3, 4 ст.75 КК України у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Згідно оскаржуваного вироку, місцевий суд, звільнивши ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановив йому іспитовий строк тривалістю 2 роки 6 місяців, тобто у межах, визначених ч. 4 ст. 75 КК України.

Колегія суддів враховує, що визначення тривалості іспитового строку належить до дискреційних повноважень суду, а відтак суд не обмежений у позиції сторін з приводу цього питання.

Не переконання колегії суддів тривалість встановленого ОСОБА_7 іспитового строку при звільненні його від відбування покарання з випробуванням, за вчинення ним тяжкого злочину, у даному випадку є обґрунтованою, необхідною і достатньою.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 , хоча в силу вимог ст. 89 КК України і вважається не судимим, однак згідно наявної у справі копії вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 15.01.2024 останні був засуджений за спричинення легких тілесних ушкоджень (а.с. 115), що з урахуванням встановлених у даній справі фактичних обставин, характеризують ОСОБА_7 як особу, яка схильна до посягань на здоров`я інших осіб.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.4 ст.296 КК України покарання у мінімальному розмірі, згідно санкції даної статті, із звільненням обвинуваченого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням та встановлення йому іспитового строку тривалістю 2 роки 6 місяців, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шептицького міського суду Львівської області від 18 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: