УХВАЛА

29 січня 2026 року

м. Київ

справа № 527/1096/19

провадження № 51-593км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 і його захисника ОСОБА_7 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2021 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000497, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Петрашівка Глобинського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого там же, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206-2, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. Глобинський районний суд Полтавської області вироком від 27 серпня 2021 рокузасудив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 205-1 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

2. Також цей суд визнав ОСОБА_6 невинуватим і виправдав: за ч. 3 ст. 206-2 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення; за ч. 4 ст. 358 КК на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачувався.

3. Суд постановив стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 4576 грн процесуальних витрат. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суд залишив без розгляду.

4. Суд визнав ОСОБА_6 винуватим в умисному поданні для проведення державної реєстрації юридичної особи документа, який містить завідомо неправдиві відомості (ч. 1 ст. 205-1 КК).

5. Так, 10 лютого 2016 року ОСОБА_6 , будучи засновником Приватного підприємства «Агрофірма «Славутич» (далі - АФ «Славутич»), маючи в її статутному капіталі частку 40 %, достовірно знаючи, що підпис у протоколі зборів засновників АФ «Славутич» від 26 січня 2016 року № 29 від імені засновника і власника 60 % статутного капіталу цього підприємства ОСОБА_10 виконаний не останнім, а іншою особою, умисно подав указаний протокол державному реєстратору Глобинського районного управління юстиції Полтавської області із заявою про державну реєстрацію змін відомостей про юридичну особу з метою зайняття посади директора цієї юридичної особи. На підставі зазначених документів державний реєстратор Глобинської районної адміністрації Полтавської області вніс відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме про виключення ОСОБА_10 як керівника АФ «Славутич» й особи, яка має право вчиняти дії від імені цієї юридичної особи, і про включення обвинуваченого як керівника АФ «Славутич» й особи, яка має право вчиняти дії від її імені.

6. Орган досудового розслідування кваліфікував ці дії ОСОБА_6 , передбачені ч. 1 ст. 205-1 КК, у тому числі за ознакою внесення в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, проте суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду сторона обвинувачення не довела належними і допустимими доказами внесення відомостей до протоколу саме ОСОБА_6 , а тому виключив з обсягу пред`явленого обвинувачення таку ознаку.

7. Крім того, згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 27 листопада 2017 року, достовірно знаючи, що засновник і власник 60 % статутного капіталу АФ «Славутич» ОСОБА_10 не ухвалював рішення про своє звільнення з посади директора та про призначення обвинуваченого на цю посаду, використав завідомо підроблений документ - протокол зборів засновників АФ «Славутич» від 26 січня 2016 року № 29, надавши його філії Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк», що на вул. Центральній, 210 у м. Глобиному Полтавської області, для зміни умов надання банківських послуг АФ «Славутич», унаслідок чого уклав договір від 27 листопада 2017 року № 27095124 банківського обслуговування рахунків цієї юридичної особи № НОМЕР_1, НОМЕР_2 і в такий спосіб отримав доступ до коштів АФ «Славутич» та можливість розпоряджатися ними на власний розсуд.

8. Виправдовуючи ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 358 КК, місцевий суд зазначив, що сторона обвинувачення не надала доказів використання обвинуваченим завідомо підробленого документа - протоколу зборів засновників АФ «Славутич» від 26 січня 2016 року № 29, а також того, що з використанням указаного підробленого документа було укладено договір банківського обслуговування від 27 листопада 2017 року № 27095124, завдяки якому обвинувачений отримав доступ до коштів АФ «Славутич» і можливість розпоряджатися ними на власний розсуд. До того ж зазначений договір з банком є лише додатком до раніше укладених договорів, зокрема рахунок АФ «Славутич» № НОМЕР_1 відкрито на підставі договору з ПАТ «Державний ощадний банк України» від 12 вересня 2016 року.

9. Крім того, ОСОБА_6 було обвинувачено в тому, що він як службова особа з використанням службового становища заволодів майном підприємства, у тому числі часткою засновника, шляхом вчинення правочинів з використанням підроблених документів, чим заподіяв велику шкоду. Так, 03 січня 2018 року він подав до КП «Реєстратор Полтавської обласної ради» пакет документів (зокрема, протокол загальних зборів учасників АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року № 1, проведених усупереч вимогам закону без участі засновників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_11 - спадкоємців (правонаступників) померлого ОСОБА_10 ) для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи. На підставі зазначених документів державний реєстратор виключив зі складу засновників АФ «Славутич» ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_11 , кожній з яких згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом належало по 20 % статутного капіталу цього підприємства, та зареєстрував 100 % статутного капіталу АФ «Славутич» на ОСОБА_6 . У такий спосіб обвинувачений заволодів частками статутного капіталу підприємства, які належать ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_12 . 19 травня 2018 року ОСОБА_6 продав свою частку статутного капіталу АФ «Славутич», яка складала 100 %, ОСОБА_13 , чим заподіяв правонаступникам померлого засновника підприємства ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_11 велику шкоду на суму 11 149 500 грн.

10. Рішення про виправдання обвинуваченого за ч. 3 ст. 206-2 КК місцевий суд обґрунтував тим, що:

- ОСОБА_6 не є службовою особою, оскільки як засновник (учасник) підприємства не здійснював керівництва трудовим колективом чи виробничою діяльністю окремих працівників, не здійснював управління та розпорядження майном підприємства, а отже не виконував організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій;

- протокол загальних зборів учасників АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року № 1 та рішення зборів засновників АФ «Славутич» від 19 травня 2018 року № 3 ОСОБА_6 підписав не як директор, а як засновник указаного підприємства, тобто вчинив дії не з використанням службового становища;

- провівши одноособово збори засновників АФ «Славутич» 02 січня і 19 жовтня 2018 року, склавши за їх результатами протокол № 1 та відмовивши спадкоємцям у вступі до товариства, ОСОБА_6 діяв відповідно до вимог закону;

- розмір заподіяної шкоди не встановлено належними та допустимими доказами;

- не доведено способу вчинення злочину, який мав би полягати у вчиненні правочинів.

11. Полтавський апеляційний суд 11 грудня 2024 року частково задовольнив апеляційні скарги прокурора Глобинської окружної прокуратури ОСОБА_14 і потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , скасував вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2021 року в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 206-2 КК і в частині вирішення цивільного позову, ухвалив новий, яким засудив ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 206-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих й адміністративно-господарських функцій та з обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей, на строк 3 роки, а на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та поклав на нього передбачені ст. 76 КК обов`язки: протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

12. Також апеляційний суд скасував вирок у частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 205-1 КК і закрив кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку із закінченням строків давності, визначених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.

13. Крім того, суд апеляційної інстанції частково задовольнив цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , постановив стягнути з ОСОБА_6 по 2 384 380 грн на користь кожної в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а у стягненні на їх користь моральної шкоди відмовив. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

14. У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 206-2 КК, закривши кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення, а також у частині задоволення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , залишивши їх без розгляду. Указує, що рішення апеляційного суду про засудження його за ч. 3 ст. 206-2 КК є незаконним. На думку засудженого, ухвалюючи 02 січня 2018 року рішення про відмову прийняти до складу учасників підприємства АФ «Славутич» спадкоємців померлого ОСОБА_10 і перерозподіливши частки в статутному капіталі, він діяв відповідно до норм законодавства та наявної на той час практики Верховного Суду, згідно з якою для вирішення питання про вступ (прийняття) правонаступників померлого учасника повноважність загальних зборів учасників визначається без урахування частки в статутному капіталі, яка належала померлому учаснику; у такому разі під час установлення повноважності загальних зборів учасників слід ураховувати голоси інших учасників товариства, які без голосів, що припадають на частку померлого учасника, становлять у сукупності 100 % голосів, які треба враховувати під час визначення кворуму. Засуджений наголошує, що лише згодом Велика Палата Верховного Суду відступила від наведеного вище висновку, сформульованого в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 740/2194/15-ц, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 листопада 2019 року у справі № 927/242/19 і від 08 серпня 2018 року у справі № 911/3215/17. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 листопада 2021 року (справа № 917/1338/18, провадження № 12-86гс20) зазначила, щорішення про відмову у прийнятті до товариства спадкоємця приймають більш як 50 % загальної кількості голосів учасників товариства, включно з голосами, які припадають на частку учасника, який помер, хоча цей учасник (його представник) у голосуванні участі не бере. Єдиний учасник товариства, котрий володіє меншою часткою у статутному капіталі, не може скликати загальні збори та відмовити у прийнятті до товариства спадкоємців померлого учасника, котрий володів більшою часткою у статутному капіталі. Спадкоємці останнього, які виявили бажання брати участь у діяльності товариства, не можуть бути позбавлені права участі в ньому. Така зміна Верховним Судом правової позиції, на думку заявника, не могла вплинути на законність рішення місцевого суду про визнання цих його дій правомірними.

15. Крім того, засуджений ОСОБА_6 уважає, що оскільки спадкоємці померлого ОСОБА_10 не стали учасниками АФ «Славутич», загальні збори не приймали рішення про прийняття цих осіб учасниками підприємства і не здійснювалося реєстрації таких змін статуту підприємства, тому й не могло мати місце заволодіння часткою учасника підприємства, у чому він обвинувачується. До того ж правовідносини між підприємством, що має заборгованість перед спадкоємцями померлого, яких не прийняли до складу учасників підприємства, є виключно цивільно-правовими. Стверджує, що рішення загальних зборів не є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а він не обіймав посади директора АФ «Славутич», отже не є службовою особою. Усі зазначені обставини, як уважає засуджений, свідчать про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ст. 206-2 КК. Не погоджується засуджений і з вирішенням цивільних позовів у справі, зауважує, що потерпілі не були позбавлені майна або права на таке майно, тож відсутня шкода, заподіяна кримінальним правопорушенням.

16. Також засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2021 року в частині стягнення з нього на користь держави 4576 грн процесуальних витрат. Заявник уважає, що оскільки кримінальне провадження щодо нього за ч. 1 ст. 205-1 КК закрито у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, то і процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування в ході здійснення кримінального провадження за ч. 1 ст. 205-1 КК, не мають стягуватися з нього.

17. Захисник ОСОБА_7 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Уважає, що сторона обвинувачення не надала належних і допустимих доказів на підтвердження поза розумним сумнівом того, що в діях підзахисного є склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 206-2 КК, адже ОСОБА_6 не був службовою особою, до того ж у матеріалах кримінального провадження відсутня судово-економічна експертиза, якою б підтверджувалося заподіяння матеріальних збитків потерпілим. Захисник зауважує, що висновок експерта від 14 червня 2019 року № 11, з огляду на чинне станом на травень - червень 2019 року законодавство, яке передбачало залучення експерта для проведення експертизи лише за рішенням слідчого судді, є неналежним і недопустимим доказом, оскільки цього експерта залучив представник потерпілої сторони в непроцесуальний спосіб. Крім того, потерпілі надали експерту неналежно оформлені документи, які не стосувалися дослідження фінансової діяльності підприємства. Водночас у матеріалах кримінального провадження є інший висновок від 24 червня 2019 року № 12 того ж експерта, який істотно відрізняється від попереднього. Наголошує, що для установлення кваліфікуючої ознаки, передбаченої ч. 3 ст. 206-2 КК, - заподіяння великої шкоди, призначення експертизи є обов`язковим, виходячи з положень п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК. Апеляційний суд, на думку захисника, усупереч вимогам ст. 419 КПК належним чином не перевірив і не дослідив доводів сторони захисту, викладених в апеляційній скарзі, щодо визнання недопустимим доказом експертного дослідження від 14 червня 2019 року № 11, не зіставив її аргументи з наявними у справі матеріалами, не дав вичерпної відповіді на поставлені запитання. Крім того, апеляційний суд, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 206-2 КК, безпосередньо не досліджував доказів у судовому засіданні, не перевіряв кожен із них на відповідність вимогам статей 85-91 КПК, що свідчить про незаконність його вироку. З урахуванням наведеного захисник уважає, що оскільки вину підзахисного не доведено належними і допустимими доказами, апеляційний суд не мав підстав як для засудження ОСОБА_6 за вказаною статтею обвинувачення, так і для звільнення його від відбування покарання, призначеного за цей злочин, згідно зі ст. 75 КК. З тієї ж причини, на думку заявника, суд апеляційної інстанції не мав підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 205-1 КК за нереабілітуючою обставиною, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, визначених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.

18. У письмових поясненнях до касаційної скарги захисник ОСОБА_7 зазначає, що ОСОБА_6 , продаючи свою частку майна (статутного фонду) господарського підприємства діяв не як службова особа, а виключно реалізовував свої корпоративні права, крім того в матеріалах справи відсутні дані про те, шляхом учинення якого правочину ОСОБА_6 заволодів майном підприємства, адже за правовою позицією Верховного Суду, висловленою в ряді постанов, а також постанові пленуму Вищого господарського суду України від 25 лютого 2016 року № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК, а є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 не інкримінується будь-яке підроблення документів, які б він використовував, учиняючи правочини з метою заволодіння майном підприємства, у тому числі частками його засновників, що також свідчить про відсутність у його діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 206-2 КК. Із матеріалів кримінального провадження випливає, що між ОСОБА_6 і спадкоємцями ОСОБА_10 виник корпоративний спір щодо управління АФ «Славутич», визнання недійсними рішень загальних зборів учасників підприємства, виключення учасника з підприємства та перерозподілу його частки в статутному капіталі цього підприємства, який вирішила Велика Палата Верховного Суду постановою від 02 листопада 2021 року у господарській справі № 917/1338/18. Водночас захисник наголошує, що висновки, викладені в зазначеній постанові Великої Палати не можуть мати преюдиційне значення для розгляду цього кримінального провадження, оскільки в ньому беруть участь інші учасники, мають місце інші предмет розгляду, засоби доказування та обсяг доказів.

19. У письмових поясненнях до касаційної скарги засуджений ОСОБА_6 стверджує, що його дії носили законний характер, не містять ознак злочину, не порушують прав спадкоємців і не свідчать про привласнення всього статутного капіталу підприємства, у тому числі частки ОСОБА_10 в ньому.

20. Потерпіла ОСОБА_8 подала заперечення на касаційні скарги сторони захисту, у яких просила залишити вирок апеляційного суду без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження

21. Засуджений ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали касаційні скарги. Захисник просив скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Засуджений просив скасувати вирок апеляційного суду в частині його засудження за ч. 3 ст. 206-2 КК і закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення, а в частині задоволення позовних вимог потерпілих - цивільні позови останніх залишити без розгляду. Також ОСОБА_6 просив скасувати вирок місцевого суду в частині стягнення з нього процесуальних витрат за проведення експертизи від 13 квітня 2018 року № 820/821.

22. Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 є необґрунтованою і не підлягає задоволенню, а касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, вирок апеляційного суду належить змінити, стягнення процесуальних витрат за проведення експертизи від 13 квітня 2018 року № 820/821 віднести на рахунок держави. В решті просила судові рішення залишити без зміни.

23. Потерпіла ОСОБА_8 заперечувала стосовно задоволення касаційних скарг сторони захисту, просила залишити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни.

24. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду

25. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на таких підставах.

26. Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи вимагають відступу від висновку про застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року (справа № 916/379/23, провадження № 12-22гс24).

27. За приписами ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає це кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія суддів (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

28. Частиною 4 ст. 434-2 КПК передбачено, що про передачу кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу з викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному частинами 1-4 ст. 434-1 КПК, або із обґрунтуванням підстав, визначених ч. 5 ст. 434-1 цього Кодексу.

29. Предметом перевірки Верховного Суду, серед іншого, є висновки апеляційного суду про те, що обвинувачений заволодів частками статутного капіталу підприємства, які належать правонаступникам його померлого засновника, шляхом вчинення правочинів.

30. Так, згідно з обставинами, встановленими апеляційним судом, ОСОБА_6 подав до КП «Реєстратор Полтавської обласної ради» пакет документів (зокрема, протокол загальних зборів учасників АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року № 1, проведених без участі спадкоємців (правонаступників) померлого засновника цього підприємства), для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи. На підставі зазначених документів державний реєстратор виключив зі складу засновників АФ «Славутич» спадкоємців ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_11 , кожній з яких згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом належало по 20 % статутного капіталу цього підприємства, та зареєстрував 100 % статутного капіталу АФ «Славутич» на ОСОБА_6 . У такий спосіб обвинувачений заволодів частками статутного капіталу підприємства, які належать ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_12 . 19 травня 2018 року ОСОБА_6 продав свою частку статутного капіталу АФ «Славутич», яка складала 100 %, ОСОБА_13 , чим заподіяв правонаступникам померлого засновника підприємства ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_11 велику шкоду на суму 11 149 500 грн.

31. Колегія суддів апеляційного суду розцінила ці дії ОСОБА_6 як такі, що мають ознаки складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 206-2 КК, оскільки останній заволодів часткою померлого засновника підприємства шляхом вчинення правочинів, якими є відповідні рішення загальних зборів АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року, з використанням підроблених документів - протоколів зборів засновників АФ «Славутич» від 26 січня 2016 року та загальних зборів учасників АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року.

32. У касаційних скаргах сторона захисту заперечує вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення, при цьому посилається на попередні рішення Верховного Суду, якими рішення загальних зборів учасників юридичної особи не визнавалися правочинами.

33. Зокрема, згідно з правовими позиціями Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду в постановах від 20 березня 2018 року у справі № 916/375/17, від 28 березня 2018 року у справі № 910/22291/16, від 12 квітня 2018 року у справі № 922/2688/17, від 21 березня 2018 року у справі № 927/699/17, від 01 вересня 2022 року у справі № 922/2402/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 916/4097/21 та інших, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК і до них не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 указаного Кодексу, які визначають підстави недійсності правочину. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

34. У постанові від 01 березня 2023 року Велика Палата Верховного Суду виснувала, що рішення загальних зборів товариства є одностороннім правочином товариства (справа № 522/22473/15-ц, провадження № 12-13гс22).

35. 18 грудня 2024 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) постановила рішення про відступ від висновку, викладеного в постанові від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц, та резюмувала, що рішення загальних зборів учасників товариства не є правочинами в розумінні ст. 202 ЦК і мають розглядатися як акти ненормативного характеру (індивідуальні акти) (пункти 142-143).

36. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, тобто шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

37. Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо Верховним Судом, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

38. У справі «Беян проти Румунії» (Beian v. Romania, заява № 30658/05, рішення від 06 грудня 2007 року, п. 39) ЄСПЛ зазначив, що практика, яка була розвинена вищою судовою владою країни, сама собою суперечить принципу правової визначеності. Замість виконання своєї функції і утвердження тлумачення, яке мають брати до уваги нижчестоящі суди, сам Верховний Суд став джерелом правової невизначеності, підриваючи довіру суспільства до судової системи.

39. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень, що неможливо забезпечити в цьому провадженні без висновків Великої Палати Верховного Суду.

40. Отже, з метою формування сталої судової практики щодо визначення поняття «вчинення правочинів»у кримінально-правовому сенсі, зокрема як способу вчинення злочину, передбаченого ст. 206-2 КК, колегія суддів вважає за доцільне передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24).

41. При цьому колегія суддів уважає за необхідне сформувати правову позицію таким чином.

42. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Під вчиненням правочину для кваліфікації за ст. 206-2 КК слід розуміти як його вчинення винуватою особою, так і забезпечення (організацію) нею вчинення такого правочину іншими особами; суспільно небезпечне діяння як складова об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 206-2 КК, полягає у вчиненні правочинів, які за зовнішніми ознаками є законними та за результатами яких настають певні юридичні наслідки; конкретний перелік правочинів, вчинення яких дозволяє кваліфікувати діяння за ст. 206-2 КК, законодавець не наводить, а тому він фактично не обмежений; особливостями таких правочинів є те, що у більшості випадків вони вчиняються у письмовій формі, оскільки стороною є юридична особа (статті 207, 208 ЦК), і вважається укладеними після внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських утворень або Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - ЄДР).

43. У цивілістичній літературі підкреслюється, що: правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою юридичних дій, спрямованих на створення конкретного правового результату для себе або інших осіб. Правочини слід відрізняти від інших юридичних фактів - подій, фізичних дій, вчинків, правопорушень. До односторонніх правочинів, які характеризуються волевиявленням одного суб`єкта цивільних прав, належать видача довіреності, прийняття чи збереження речі, повідомлення одним співвласником інших співвласників про продаж своєї частки у спільній власності, публічне оголошення конкурсу на створення художнього твору, складання заповіту, прийняття спадщини або відмова від неї, рішення зборів акціонерного товариства про збільшення чи зменшення статутного капіталу, рішення зборів виробничого кооперативу про виключення члена такого кооперативу.

44. З урахуванням наведеного рішення загальних зборів АФ «Славутич», ухвалені 02 січня 2018 року, про виключення ОСОБА_10 зі складу учасників підприємства у зв`язку з його смертю; відмову спадкоємцям померлого у прийнятті їх до складу учасників АФ «Славутич» і здійсненні з ними розрахунків відповідно до ст. 148 ЦК; проведення перерозподілу часток у статутному капіталі АФ «Славутич» із визначенням частки ОСОБА_6 у розмірі 100 % статутного капіталу є односторонніми правочинами, оскільки вони спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, як це передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК. Так, відмову загальних зборів АФ «Славутич» прийняти спадкоємців покійного ОСОБА_10 до складу учасників підприємства, належить розглядати як дію, спрямовану на припинення права (таке рішення не дозволило спадкоємцям реалізувати їхнє право на частку в статутному капіталі підприємства). Рішення ж загальних зборів щодо перерозподілу часток у статутному капіталі АФ «Славутич» - це дія, спрямована на виникнення відповідного права вже у самого ОСОБА_6 .

45. Зазначене підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду постанові від 02 листопада 2021 року в господарській справі № 917/1338/18 (провадження № 12-86гс20), якою, з огляду на те, що ОСОБА_6 , маючи частку в розмірі 40 % статутного капіталу, не міг скликати загальні збори та відмовити позивачкам у вступі до складу учасників АФ «Славутич», визнано недійсними прийняті на зборах від 02 січня 2018 року та оформлені протоколом № 1 рішення щодо:

- затвердження фінансового звіту АФ «Славутич» за 2015-2016 роки;

- виключення зі складу учасників ОСОБА_10 у зв`язку з його смертю;

- відмову спадкоємцям ОСОБА_10 у прийнятті їх у засновники (учасники) АФ «Славутич» та здійснення розрахунку зі спадкоємцями (правонаступниками) учасника відповідно до приписів ст. 148 ЦК;

- проведення перерозподілу часток в статутному капіталі АФ «Славутич» наступним чином: ОСОБА_6 - 100% частки в статутному капіталі (розмір частки 34 000 грн);

- затвердження нової редакції статуту АФ «Славутич»;

- здійснення всіх необхідних дій для державної реєстрації змін до відомостей про підприємство в ЄДР.

46. З урахуванням наведеного колегія суддів уважає, що відступ від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24),про те, що рішення загальних зборів учасників товариства не є правочинами в розумінні ст. 202 ЦК, буде слушним і необхідним для правильного вирішення кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , відповідатимепринципу правової визначеності, а також сприятиме сталості та єдності судової практики.

Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, колегія суддів

постановила:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду кримінальне провадження за касаційними скаргамизасудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2021 року і вирок Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3