ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/224/25 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1746/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному 22 листопада 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001559 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ Донецької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, неодруженого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

- 24 жовтня 2007 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років;

- 22 грудня 2017 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області за ч.2 ст.186, ч.3 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, звільненого 17 травня 2024 року за відбуттям строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 ККУкраїни,

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 червня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням (іспитовим строком 3 роки), з покладенням обов`язків, передбачених п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що він 27 вересня 2024 року не пізніше 11 год. 10 хв., знаходився поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де побачив свою сусідку з кімнати №1 ОСОБА_9 , яка в цей момент була зі своїм онуком - інвалідом, та попрохала ОСОБА_7 допомогти занести до кімнати сумки, на що він погодився.

В момент несення сумки потерпілої до кімнати, ОСОБА_7 побачив всередині однієї із сумок два мобільних телефони Ergo В183 та Nokia С32, які належать потерпілій ОСОБА_9 , та в момент коли потерпіла ОСОБА_9 відкривала двері своєї кімнати, одночасно тримаючи коляску свого онука, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 діючи умисно, в період дії воєнного стану, повторно, користуючись тим, що потерпіла ОСОБА_9 перша зайшла до своєї кімнати, та за його злочинними діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 , шляхом вільного доступу дістав рукою з сумки мобільні телефони «Nokia С32 RAM ТА-1534 DS 4/64», вартістю - 2882 грн. 67 коп. та «Ergo В183 Base», вартістю - 290 грн., та поклав їх до своєї кишені.

Після цього, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденими мобільними телефонами на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 3172 грн. 67 коп.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо доведеності обвинувачення та винуватості ОСОБА_7 , правову кваліфікацію, вважає вирок Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 червня 2025 року незаконним і необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме ст. 75 КК України, і як наслідок невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості.

Просить даний вирок скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано особу винного, конкретні обставини та ступінь суспільної небезпеки правопорушення, формально враховано тяжкість злочину, а також характеристику особи обвинуваченого, який неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, неодружений, не працює, що може вказувати на ймовірну можливість продовження злочинної діяльності, у зв`язку з чим застосування судом ст.75 КК України при призначені ОСОБА_7 покарання є необґрунтованим та не може служити його перевихованню та виправленню.

Крім цього, просить врахувати, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин через 2 місяці після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить, що покарання не пов`язане з тривалістю ізоляції від суспільства, не може стати на заваді вчинення ОСОБА_7 нових злочинів; відшкодування потерпілій збитків завданих противоправними діями ОСОБА_7 відбулось фактично незалежно від його волі та дій останнього, шляхом повернення викрадених речей працівниками поліції. Однак судом при призначенні покарання вищезазначеного не було враховано, та призначено обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції статті.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Обвинувачений в судовому засіданні вважав необґрунтованою апеляційну скаргу прокурора та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, зваживши на доводи обвинуваченого, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку суду, судовий розгляд було проведено за процедурою, передбаченою ч.3 ст.349 КПК України, з врахуванням цього суд встановив фактичні обставини кримінального провадження та відповідно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведення винуватості та кваліфікації його дій, які в апеляційній скарзі не оскаржуються, у відповідності з нормами ч.2 ст.394, ст.404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст.75 КК України, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.

За змістом апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи призначений судом ОСОБА_7 сам вид покарання, не погоджується із його розміром та застосуванням до останнього правового інституту звільнення від покарання на підставі ст.75 КК України.

Згідно ст.50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно із законом стаття 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому таке рішення суд повинен належним чином умотивувати.

Відповідно до вимог ст.414 КПК України невідповідним ступню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд прийшов до правильного висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі. Однак, мотивуючи своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням ст.75 КК України з подальшим звільненням його від покарання з випробуванням, суд першої інстанції послався на те, що обвинувачений судимий; не працює; не одружений; на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; а також те, що обвинувачений щиро розкаявся, шкода заподіяна потерпілій відшкодована; відсутність обставин, що обтяжують покарання. Зазначені обставини, а також дані щодо особи обвинуваченого, на думку суду першої інстанції, обґрунтовували обраний судом захід примусу.

Але з таким висновком не можна погодитися, оскільки він також не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, встановлених ст.ст.50, 65 КК України, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості, мету та спосіб вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його мотив, даних щодо особи останнього, його процесуальну поведінку, а також інші обставини, що відображають особливості конкретного кримінального правопорушення у межах даної кримінально-правової кваліфікації.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини та знов вчинив тяжкий корисливий злочин проти власності; не працює, що свідчить про те, що він суспільно корисною працею не займається; не одружений, тобто фактично не пов`язаний з соціальними інститутами, які б могли б сприяти його перевихованню без ізоляції від суспільства.

Але зазначеним обставинам судом першої інстанції не було надано належної оцінки.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання та можливість застосування до нього такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50, 65 КК України, а тому вирок суду в цій частині не можна визнати законним та обґрунтованим, відповідно до вимог ст.370 КПК України, у зв`язку з чим доводи прокурора в апеляційній скарзі про це є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У зв`язку з викладеним, на підставі п.4 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 скасувати в частині звільнення його від відбування призначеного покарання із застосуванням ст.75 КК України і ухвалити свій вирок.

Призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції статті закону України про кримінальну відповідальність відповідно до обвинувачення з реальним його відбуванням, як визначено судом першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідатиме принципам законності, індивідуалізації та справедливості, буде необхідним та достатнім для його виправлення, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує його негативні настанови та змусить в майбутньому додержуватись положень закону України про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи,цілком відповідатиме вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50, 65 КК України, у звязку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року ( справа N 953/6840/22, провадження N 51-4139км23).

На підставі викладеного, керуючись ст.404, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

В решті вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 обчислювати з моменту його фактичного затримання для виконання вироку.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4