УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 488/1868/21

провадження № 51-4577ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада

2025 року у кримінальному провадженні № 0000234 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 31 березня 2021 року, точний час під час досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на території домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_2 , вступив в злочинну змову з особою, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, на вчинення розбійного нападу на мешканця вказаного будинку - ОСОБА_5 з метою заволодіння належним йому майном. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 та особа, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, дочекались, коли ОСОБА_5 повернувся додому приблизно о 14:00, та здійснили напад

на нього, завдавши удвох множинні удари руками по голові та обличчю потерпілого, а особа, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, підняв із землі дерев`яну палицю та завдав нею удар по руці ОСОБА_5 .

В результаті спільних злочинних дій ОСОБА_4 та особи, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, потерпілому спричинено середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження. Надалі ОСОБА_4 та особа, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, подолавши супротив потерпілого, переслідуючи корисливий мотив, обшукавши кишені одягу ОСОБА_5 , відкрито заволоділи належним йому майном вартістю 346,67 грн, спричинивши останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 20 листопада 2025 року змінив зазначений вирок щодо ОСОБА_4 в частині призначеного покарання; пом`якшив ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням ст. 69 КК

до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. В решті вирок суду залишив

без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, покликаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого просить скасувати оскаржене судове рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Вважає, що апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження

в апеляційному порядку, безпідставно застосував до ОСОБА_4 положення

ст. 69 КК. Стверджує, що судом апеляційної інстанції під час пом`якшення засудженому покарання на підставі ст. 69 КК враховані ті ж самі обставини, що й місцевим судом. Вважає, що наявність щирого каяття (лише однієї з необхідних для застосування ст. 69 КК обставин, що пом`якшують покарання) та часткове відшкодування потерпілому заподіяної шкоди у цьому кримінальному провадженні не призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_4 діяння, що залишилось поза увагою апеляційного суду. Також вказує на те, що суд апеляційної інстанції не навів у своєму рішенні належних та достатніх мотивів для не призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України

про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє

рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти

до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 КК на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове,

за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеристики з місця проживання та роботи, які представлені сторонами, часткове відшкодування завданої шкоди, а також надану розписку ОСОБА_5 , згідно якої обвинувачений відшкодував потерпілому моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Також суд взяв

до уваги обставину, що пом`якшує покарання, якою визнав щире каяття в тій частині, в якій обвинувачений визнав свою вину, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважав за необхідне призначити

ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної частини вказаної статті, що, на думку суду, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Крім того, суд призначив ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Також суд ствердив про відсутність підстав для застосування статей 69, 75 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою захисника, змінив оскаржений вирок в частині призначеного покарання, пом`якшивши його із застосуванням ст. 69 КК до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Як вказала колегія суддів в ухвалі, дослідженими в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доказами, встановлено, що ОСОБА_4 характеризується позитивно за місцем проживання та роботи, має посередню характеристику від дільничного інспектора, має постійне місце роботи, раніше не судимий, є єдиним годувальником матері-пенсіонерки, яка має онкологічне захворювання, матеріальні претензії від потерпілого відсутні, потерпілому відшкодував шкоду саме в тій сумі,

в якій він просив, вину визнає та щиро кається.

Враховуючи всі обставини, які були встановлені безпосередньо під час апеляційного розгляду, в тому числі і такі, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_4 не відповідає як принципу співмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й не узгоджується з принципами гуманізму і справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого обвинуваченим злочину, а тому застосувала положення ст. 69 КК до основного та додаткового покарань.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд вважав, що покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна буде достатнім та справедливим для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З викладеними в оскарженій ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви,

з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання, безпідставності застосування до нього положень ст. 69 КК та невмотивованості незастосування до нього додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, касаційна скарга прокурора не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити першому заступнику керівника Миколаївської обласної прокуратури

у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3