ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 496/2053/21

провадження № 51-2693км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України,

уродженця м. Одеси,

раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Обставини, встановлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень

Біляївський районний суд Одеської області вироком від 04 жовтня 2024 року, визнав винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, та призначив йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рікіна підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК звільнив його відвідбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Частково задовольнив цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 та ухвалив стягнути з останнього на її користь - 20 000 грн моральної шкоди.

За обставин, детально викладених у вироку суду першої інстанції, 09 січня 2021 року близько 22 години, ОСОБА_6 , перебуваючи на просп. Шевченка, 3 в с. Усатове Одеської області, на грунті особистих неприязних стосунків, у ході сварки зі ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості, правою рукою завдав їй одного удару в ділянку лівого вуха. Цим ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді травми лівої вушної раковини, яка супроводжувалася синцем лівої вушної раковини та розвитком гострого лівобічного перфоративного отиту. Вказані ушкодження спричинили розлад здоров`я строком понад 6, але не більше як 21 день і за цим критерієм згідно з п. 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК і визнав доведеною вину останнього в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2025 року вирок місцевого суду змінив: виключив із його мотивувальної частини посилання на фактичні дані показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як на докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.

В іншій частині вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд справи у цьому суді.

Обгрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що суд апеляційної інстанції не виправив порушень, допущених судом попередньої інстанції, та всупереч вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не допитав усіх свідків сторони обвинувачення, яких місцевий суд допитав із порушеннями, натомість допитавши лише одного з них, що є порушенням права на захист.Отже уважає, що апеляційний суд помилково дійшов висновку про його винуватість, спираючись на припущення.

Касатор підкреслює, що суд першої інстанції, з яким безпідставно погодився апеляційний суд, в основу вироку поклав недопустимий доказ - висновок експерта № 471, оскільки він складений з огляду на акт обстеження № 80, який, у свою чергу, отриманий потерпілою до внесення відомостей про кримінальне правопорушення у Єдиний реєстр досудового розслідування (далі - ЄРДР) і до отримання нею статусу потерпілої.

Крім того, дізнавач, порушуючи вимоги ч. 2 ст. 298-4 КПК, під час повідомлення про підозру не ознайомив із указаним вище актом ні засудженого, ні його захисника, що, на його думку, свідчить про подальшу неможливість використання такого у кримінальному провадженні.

Зазначає про проведення огляду через п`ять днів після події, що ставить під сумнів його результати та зроблені висновки. Також указує, що огляд проводив експерт, якого не було попереджено про кримінальну відповідальність, адже на момент огляду відомості не були внесені в ЄРДР.

Звертає увагу на порушення презумпції невинуватості через застосування формулювання «можливо» або «могли» у висновку експерта № 471, що не є чітким, конкретним чи зрозумілим.

Наголошує, що, за умови недоведеності його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, підстави для задоволення цивільного позову відсутні.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги.

Інші учасники провадження в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, заяв чи клопотань стосовно відкладення розгляду справи не подавали.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження й доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Оцінка доказів, як визначено ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Водночас основна частина доводів касатора зводиться до того, що він оспорює встановлені судами фактичні обставини і не враховує, що відповідно до вимог статей 433, 438 КПК ці обставини не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Крім того, автор скарги посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, недостовірність доказів, що відповідно до вимог указаних вище статей КПК теж не є предметом касаційного суду. Верховний Суд неодноразово наголошував, що він є судом права, а не факту. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Зазначені ОСОБА_6 доводи були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій, які, надали їм оцінку в сукупності з дослідженими доказами.

Колегія суддів уважає, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, сформовані з дотриманням вимог ст. 23 КПК, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновки про заподіяння ОСОБА_6 умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 апеляційний суд належним чином обгрунтував й у межах своїх повноважень визнав фактичні дані повідомлені потерпілою, які не є єдиними доказами у справі та підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , а також висновком експерта № 471, протоколами проведення слідчих експериментів від 13 квітня 2021 року за участю потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , допустимими доказами.

Щодо висновку експерта

Касаційний суд погоджується із висновками апеляційного суду про те, що не за будь-якого порушення процесуального закону докази може бути визнано недопустимими, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Частина 2 ст. 298 КПК передбачає, що одночасно із врученням повідомлення про підозру особа інформується про результати медичного освідування та висновок спеціаліста за їх наявності. У разі незгоди з результатами медичного освідування або висновком спеціаліста особа протягом сорока восьми годин має право звернутися до дізнавача або прокурора з клопотанням про проведення експертизи. У такому разі дізнавач або прокурор має право звернутися до експерта для проведення експертизи із дотриманням правил, передбачених цим Кодексом.

Отже, указана норма передбачає лише інформування особи про такі результати і направлена на забезпечення права підозрюваної особи, у разі незгоди з результатами освідування або висновку спеціаліста, звернутися до дізнавача або прокурора з клопотанням про проведення експертизи.

З матеріалів справи випливає, що експертиза була призначена дізнавачем постановою від 12 березня 2021 року і проведена з 15 до 25 березня 2021 року (атестованим експертом, який повідомлений про свої права та обов`язки, передбачені ст. 69 КПК, попереджений про кримінальну відповідальність передбачену статтями 384, 385 КК, має відповідну освіту, спеціальну експертну підготовку з правом проведення судових експертиз), про що складено висновок експерта № 471.

Також з наявої у матеріалах провадження розписки (а. п. 9, том 1) видно, що ОСОБА_6 та його захисник, увідповідності до вимог ст. 293 КПК, отримали крім інших документів, копію реєстру матеріалів досудового розслідування, у п. 10 якого зазначено про висновок експерта № 471.

Таким чином істотних порушень вимог КПК не допущено, оскільки право вимагати призначення експертизи було фактично забезпечено шляхом її проведенням.

Поза тим, суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на те, що сам акт медичного обстеження № 80 не був предметом дослідження у судах та відповідно не був покладений у основу їх рішень. Тож доводи ОСОБА_6 про використання судами недопустимих доказів - фактичних даних акта медичного обстеження не грунтується на матеріалах справи.

Стосовно формулювань у висновку експерта, які, на думку касатора, є не чіткими чи не конкретними.

Частиною 2 ст. 94 КПК передбачно, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.Частина 1 цієї статті визначає, зокрема, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Як убачається із матеріалів справи, висновок експерта № 471 суд оцінив у сукупності з іншими доказами у справі, визнав його дані такими, що узгоджуються з іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Щодо отримання акта до внесення відомостей у ЄРДР, Суд вважає за необхідне зазначити наступне

Згідно з вимогами КПК (статті 56, 60), як заявник так і потерпілий у справі мають право, зокрема, подавати органу досудового розслідування речі і документи (докази).

Акт медичного обстеження складений щодо ОСОБА_7 і стосується її права на доступ до медичної допомоги та медичних послуг, гарантованих ст. 49 Конституції України, тобто носія цього права.

Закон не забороняє проведення обстеження до внесення відомостей у ЄРДР.

Так, гл. 25 КПК визначає особливості досудового розслідування кримінальних проступків. Відповідно до ч. 3 ст. 298 КПК, до внесення відомостей про кримінальний проступок до ЄРДР допускається проведення окремих дій, передбачених ч. 3 ст. 214 цього Кодексу, зокрема: проведення медичного освідування; отримання висновку спеціаліста.

У той же час експертиза призначена на підставі постанови дізнавача від 12 березня 2021 року, при цьому, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, відомості про правопорушення внесені в ЄРДР 05 лютого 2021 року, тобто в межах досудового розслідування кримінального провадження. Отже доводи ОСОБА_6 є необгрунтованими.

Щодо свідків

Із матеріалів справи вбачається, що апеляційний суд встановив, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 допитані з порушенням закону, тому їх показання не можуть бути покладені в основу вироку. Однак представник потерпілої заявив клопотання про повторний допит лише одного із указаних свідків - ОСОБА_11 , при цьому про допит інших свідків ніхто із учасників справи не заявляв.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, апеляційний суд не встановив підстав, передбачених ст. 404 КПК, для повторного допиту всіх свідків і допитав лише заявленого свідка - ОСОБА_11 , яка дала показання аналогічні тим, що були надані місцевому суду. При цьому сторона захисту не скористалась своїм правом доводити перед судом, у змагальному процесі свою позицію. Мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про допит свідків або дослідження доказів не встановлює перед судом повинності переймати права чи обов`язки сторони.

Крім того, з огляду на встановлені порушення, допущені судом першої інстанції під час допиту свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , апеляційний суд виключив посилання на їх показання із мотивувальної частини вироку місцевого суду. Тож доводи засудженого є безпідставними.

З огляду на те, що винуватість ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом, ураховуючи положення ст. 23 КПК, суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення цивільного позову потерпілої щодо відшкодування моральних збитків.

Статтею 370 КПК регламентовано, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ухвала апеляційного суду за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК та є належно обґрунтованою і вмотивованою. У ній зазначено відповідні підстави і положення закону, якими керувався цей суд під час постановлення рішення.

Доводи касаційної скарги засудженого не ставлять під сумнів законність оскаржуваного судового рішення та не спростовують правильності наведених у ньому висновків.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би впливали на законність судового рішення стосовно ОСОБА_6 ,судом апеляційної інстанції не допущено, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без зміни.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3