УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 640/20158/16-к

провадження № 51 - 3166 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року,

установив:

За вироком Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Харкова,

засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.

Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 30 000 грн. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Згідно вироку ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 20 серпня 2016 року, приблизно о 21:30 год., знаходячись в приміщенні гаражу № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Зірка 1», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Поздовжня, 8-А, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи реальну можливість настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, він кулаком правої руки наніс ОСОБА_6 один удар в область живота зліва, чим спричинив останньому, згідно висновку судово-медичної експертизи №1052-А/16 від 09 вересня 2016 року, тілесне ушкодження у виді закритої травми живота: розрив селезінки, який супроводжувався внутрішньочеревним крововиливом, яке відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію небезпеки для життя.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано дійшли висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення. Судові рішення є незаконними, які винесені з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону і не відповідають вимогам ст. 370 КПК, що в силу вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для їх скасування;

- обвинувачення ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах з порушенням принципу презумпції невинуватості та стандарту доведення вини «поза розумним сумнівом»;

- судом першої інстанції під час нового судового розгляду не враховано висновків та мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції скасовуючи попередній вирок, що є порушенням ч. З ст. 415 КПК. Вказані висновки стосувались необхідності усунення суперечностей у показаннях потерпілого ОСОБА_6 , належної перевірки можливого спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень свідком ОСОБА_7 , необґрунтованого врахування судом вироку відносно останнього, засудженого за ст. 125 КК за фактом спричинення потерпілому ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, що не має жодного преюдиційного значення в цій справі.

- усупереч вимог ст. 94 КПК суд першої інстанції поклав в основу вироку суперечливі показання потерпілого, який не був допитаний судом під час нового розгляду після скасування попереднього вироку судом апеляційної інстанції, показання свідка ОСОБА_7 , який давав неправдиві показання, а також необґрунтовано відхилив показання свідків сторони захисту - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , протоколи проведених слідчих експериментів із цими свідками та висновки судових медичних експертиз за результатами проведення цих слідчих експериментів з надуманих підстав, та показання судово-медичного експерта ОСОБА_10 . Не врахував показання свідка сторони обвинувачення ОСОБА_11 , який підтвердив, що саме ОСОБА_7 спричинив потерпілому тілесні ушкодження. Необґрунтовано зазначив у вироку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , однак останній не зміг чітко пояснити в суді механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Тобто висновки суду першої інстанції у вироку не відповідають фактичним обставинам, встановленим під час судового розгляду.

- вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 370 КПК, оскільки ухвалений без урахування об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом усупереч вимог ст. 94 КПК, та є невмотивованим, оскільки у ньому не наведено належних і достатніх мотивів та підстав;

- судом порушено вимоги абз. З п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК щодо зазначення у вироку доказів на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотивів неврахування окремих доказів;

- суд апеляційної інстанції необґрунтовано, всупереч положень ч. 3 ст. 404 КПК, відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі;

- ухвала апеляційного суду містить протиріччя з ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року, якою було скасовано попередній вирок від 08 квітня 2019 року, яким ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні інкримінованого злочину в частині висновків та мотивів, які не були враховані судом першої інстанції при новому судовому розгляді стосовно суперечливих показань потерпілого та неможливості їх покладення в основу обвинувального вироку, ймовірності спричинення тілесних ушкоджень потерпілому саме ОСОБА_7 і допиту свідків обвинувачення.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла наступного висновку.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, також не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Ці обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і відповідно до вказаних вимог закону не підлягають перегляду в касаційному порядку, а тому під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить з фактичних обставин справи, встановлених цими судами.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд залишив поза увагою заявлене ним клопотання про повторне дослідження доказів у справі в порядку ст. 404 КПК Суд зазначає про таке.

Необхідність повторного дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді цієї інстанції. Частина 3 ст. 404 КПК зобов`язує суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.

У цій справі фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції, висновок якого у вироку про винуватість ОСОБА_5 був зроблений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК.

Зокрема, свій висновок у вироку про доведеність винуватості засудженого суд першої інстанції обґрунтував:

показаннями самого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Відтвореними у судовому засіданні аудіо/відео-записами допитів в суді: потерпілого ОСОБА_6 від 19 травня 2017 року та 22 листопада 2018 року, судово-медичного експерта ОСОБА_10 від 19 червня 2018 року та 22 листопада 2018 року, свідків ОСОБА_11 від 21 листопада 2021 року та ОСОБА_13 від 02 листопада 2021 року.

Свідок ОСОБА_14 не був допитаний судом, оскільки, 29 січня 2023 року виїхав за межі території України і його місцезнаходження не встановлено.

На допиті інших свідків сторона обвинувачення не наполягала.

Від допиту в суді свідка ОСОБА_15 сторона захисту відмовилась.

Також судом були досліджені надані стороною обвинувачення письмові докази, а саме:

- протоколи:

пред`явлення особи для впізнання: від 21 вересня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , (під час якого останній впізнав ОСОБА_5 як особу, яка завдала йому кулаком правої руки удар в область живота зліва, нижче ребер); від 21 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_12 (під час якого свідок упізнав ОСОБА_5 як особу, яка кулаком правої руки завдала удару ОСОБА_6 в область живота нижче грудної клітки зліва);

- проведення слідчого експерименту: від 27 вересня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , (під час якого останній детально розповів і показав про обставини заподіяння йому 20 серпня 2016 року тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ), від 27 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_12 (який розповів про обставини спричинення ОСОБА_6 20 серпня 2016 року тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_5 ), від 30 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_7 (який розповів та показав, за яких обставин ОСОБА_5 заподіяв тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ), від 30 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_13 (який розповів про обставини заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ), від 30 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_11 , від 30 листопада 2016 року за участю свідка ОСОБА_8 , від 30 листопада 2016 року за участю свідка ОСОБА_9 , від 30 листопада 2016 року за участю засудженого ОСОБА_5 (який розповів та показав як 20 серпня 2016 року у приміщенні гаражу він наніс потерпілому ОСОБА_6 удар кулаком лівої руки в праву частину тулубу);

- виписка з історії хвороби №24327 ОСОБА_6 , (встановлено діагноз: ЗТЖ, розрив селезінки); медична карта стаціонарного хворого №24327 ОСОБА_6 , діагноз при госпіталізації ЗТЖ, гемоперітонеум ІІ ст., розрив селезінки;

- висновки судово-медичних експертиз щодо наявності та механізму отримання тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_6 : №1052-А/16 від 02 вересня 2016 року; №1159-А/16 від 29 вересня 2016 року, №1181-А/16 від 03 жовтня 2016 року, №1180-А/16 від 30 вересня 2016 року, №1466-А/16 від 12 грудня 2016 року, №1465-А/16 від 12 грудня 2016 року, №1464 -А/16 від 12 грудня 2016 року.

Висновок суду щодо заподіяння тілесних ушкоджень саме ОСОБА_5 і спростування щодо можливості їх заподіяння ОСОБА_7 зроблено на підставі зібраних і перевірених судом доказів і оцінених із додержанням положень ст. 94 КПК на предмет їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Не погоджуючись із вироком захисник оскаржив його в апеляційному порядку, просив апеляційний суд скасувати вирок і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

Як вбачається з ухвали апеляційного суду, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дав їм належну оцінку, навів мотиви щодо їх безпідставності та погодився з правильністю висновків місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, оскільки такі доводи підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами і відповідають фактичним обставинам справи, а тому залишив апеляційну скаргу без задоволення, а вирок без змін.

При цьому апеляційний суд зазначив, що при постановленні вироку суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Всі докази, які були здобуто по справі, були отримані у встановленому законом порядку, є належними та допустимими і у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_5 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення.

Спростовуючи твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що факт заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень саме ОСОБА_7 підтверджується показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 апеляційний суд вказав, що: свідок ОСОБА_12 , згідно його показів та протоколу пред`явлення особи для впізнання від 21 вересня 2016 року, вказав на ОСОБА_5 , як особу, яка кулаком правої руки завдала удару ОСОБА_6 в область живота нижче грудної клітки зліва. Хоча у своїх поясненнях свідок сумнівався якою рукою вдарив ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , проте, виходячи з його показань, можна дійти висновку, що саме після удару ОСОБА_5 , ОСОБА_6 «ойкнув» і присів, схопившись за живіт, що в сукупності з даними протоколу впізнання дає підстави стверджувати, що саме ОСОБА_5 наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, в область живота нижче грудної клітки зліва, а не ОСОБА_7 .

При цьому апеляційний суд зазначив, що показання свідка ОСОБА_11 , на які захисник посилався в скарзі, як на доказ того, що саме ОСОБА_7 було завдано тілесних ушкоджень потерпілому, а не ОСОБА_5 , не можна вважати такими, які доводять невинуватість останнього, так як цей свідок не дав у суді чітких показань щодо обставин події, оскільки не був у гаражі до кінця конфлікту, так як вийшов з нього, а потім дізнався, що ОСОБА_6 вдарили.

Спростовуючи інші доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні тим, що викладені ним у касаційній скарзі, апеляційний суд вказав, що його доводи про те, що:

- судово-медичний експерт ОСОБА_10 під час допиту її у судовому засіданні 19 червня 2018 року підтвердила факт заподіяння ОСОБА_6 ударів ОСОБА_7 не відповідають дійсності, оскільки згідно з аудіо/відео-записом судового засідання вказаний експерт повідомила, що в експертному висновку № 1052-А/16 все було записано зі слів потерпілого і останній зазначив, що саме: «…громадянин на ім`я ОСОБА_16 ( ОСОБА_5 ) завдав йому один удар в область грудної клітини.» Також експерт зазначала, що потерпілий пояснив, що ОСОБА_17 ( ОСОБА_7 ) наніс йому кілька ударів кулаком по тулубу зліва, внаслідок чого з`явились тілесні ушкодження;

- потерпілий змінив свої показання після допиту експерта в суді є хибними, оскільки потерпілий був допитаний судом раніше, до допиту цього експерта і не був обізнаний зі змістом її показань;

- показання потерпілого не послідовні, є безпідставними, оскільки згідно з аудіо/відео-записом судового засідання від 19 травня 2017 року потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що 20 серпня 2016 року до нього підійшли ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , які попросили піти з ними в гараж, щоб з`ясувати питання щодо викраденого інструмента. Прийшли в гараж, куди також прийшли ОСОБА_18 і ОСОБА_7 , який погрожував пістолетом та паяльною лампою, вимагаючи від нього та ОСОБА_12 зізнатися в крадіжці. Але він це заперечував, так як нічого не крав. Тоді ОСОБА_7 почав його бити рукою у плече, правий та лівий боки, а він закривався. Потім прийшов ОСОБА_5 , який почав запитувати у ОСОБА_12 про викрадені запчастини з машини, після чого запитав про інструменти у нього та завдав удару правою рукою в ліву частину живота під ребра, знизу вгору. Від удару він присів, у нього потемніло в очах, йому було зле, але він тримався. Потім підійшов ОСОБА_7 і вдарив його пару разів кулаком у плече, удари були незначні, але він впав, після цього ОСОБА_5 вийшов з гаражу. Через деякий час він сказав тим, хто був у гаражі, що почуває себе погано, випив води, сходив у туалет і йому викликали швидку медичну допомогу. У лікарні встановили, що в нього розірвана селезінка. Він (потерпілий) впевнений, що селезінка розірвалась саме від удару ОСОБА_5 ;

- також, згідно з аудіо/відео-записом судового засідання від 22 листопада 2018 року потерпілий показав, що удару йому завдав ОСОБА_5 правою рукою з лівого боку, трохи нижче ребер. Удар був сильний, через 5 секунд він відчув різкий біль, потемніло в очах, стало нудити, він побіг до туалету. Пояснив, що ОСОБА_7 після цього удару підійшов до нього та пнув ногою, він впав, останній бив його по плечах, він закривався, але ОСОБА_7 не наносив йому ударів по тулубу.

Окрім цього апеляційний суд зазначив, що пояснення потерпілого узгоджуються з протоколом слідчого експерименту від 27 вересня 2016 року, проведеного з його участю, під час якого, він розповів та показав про обставини заподіяння йому 20 серпня 2016 року тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . Пояснив, що останній несподівано наніс йому кулаком правої руки знизу вгору аперкотом один різкий удар у верхню ліву частину живота - в область лівого підребер`я та показав механізм завдання цього удару. Також вказав, що особа на ім`я ОСОБА_17 ( ОСОБА_7 ) також наносив йому удари кулаком правої руки (приблизно 7-10 ударів) у ліве плече, в інші місця не бив.

Вказав, що твердження захисника про те, що показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_6 є суперечливими, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Зокрема, в своїх поясненнях в суді свідок ОСОБА_7 не заперечував, що наносив потерпілому удари, проте вони були завдані по лівому плечу та руці, за що він був засуджений вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року, при цьому вказував, що саме ОСОБА_5 завдав ОСОБА_6 удар в область живота, після чого потерпілий крикнув та присів, схопившись за живіт.

Відтак, не можна погодитись із доводами захисника про неможливість покладення судом в обґрунтування вироку показань потерпілого та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , оскільки ці докази не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, і в силу ст. 84 КПК містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та становлять предмет доказування, передбачений як джерело доказування у КПК, та узгоджуються з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

Водночас апеляційний суд у своїй ухвалі слушно вказав на необґрунтованість тверджень захисника щодо неврахування місцевим судом показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , так як ці свідки не були у безпосередній близькості від потерпілого, щоб із впевненістю вказати, хто саме і куди завдавав йому ударів, і знаходились у дверному отворі при вході до гаражу.

З урахуванням наведеного, Суд погоджується із обґрунтованістю висновків суду апеляційної інстанції в ухвалі про те, що доводи захисника спростовуються доказами дослідженими під час судового розгляду і не можуть бути прийняті судом як обставини, що виправдовують засудженого ОСОБА_5 , мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту та не впливають на правильність висновків місцевого суду у вироку про доведеність вини останнього у спричиненні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими, і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено відповідні мотиви, з яких виходили ці суди при ухваленні своїх рішень і положення закону, якими вони керувалися.

Наведені захисником в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях і не ставлять під сумнів законність цих рішень.

З огляду на викладене касаційна скарга захисника та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3