печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін:

підозрюваного ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , процесуального керівника у кримінальному провадженні - прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування повідомлення про підозру від 18.06.2025, у межах кримінального провадження № 0000077 від 17.02.2025,

ВСТАНОВИВ:

17.10.2025 до Печерського районного суду міста Києва надійшла скарга захисника підозрюваного ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на повідомлення від 18.06.2025 про підозру у кримінальному провадженні № 0000077 від 17.02.2025.

Захисник стверджує, що у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, за процесуального керівництва Київської міської прокуратури, перебуває кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000077 від 17.02.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України.

18.06.2025 ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України у вищевказаному кримінальному провадженні.

В обґрунтування доводів та вимог скарги адвокат вказує, що повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України є необґрунтованими та ґрунтуються лише на припущеннях органу досудового розслідування, оскільки воно вручене без достатніх доказів на підтвердження обставин інкримінованого діяння, у повідомленні про підозру відсутні фактичні обставини події, підтвердженні доказами, які б вказували на наявність складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України. Зазначив на порушення вимог абзацу 2 частини 1 статті 277 КПК України в частині відсутності переліку інших процесуальних прав підозрюваного, про що описується в ч. 5 ст. 42 КПК України. Також вказує про порушення порядку вручення повідомлення про підозру, з огляду на здійснення вказаної процесуальної дії 18.06.2025 близько 18:27 год. та рукописне виконання цифри «18» на першому й одинадцятому аркуші повідомлення про підозру, що може свідчити про фактичне складення письмового повідомлення про підозру в інший день.

Захисник та підозрюваний в судовому засіданні вимоги скарги підтримали та просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував щодо вимог скарги, вказуючи на її необґрунтованість та безпідставність, а також зазначивши, що стороною обвинувачення зібрано достатньо належних і допустимих доказів, які обґрунтовують повідомлення про підозру ОСОБА_3 та наявність в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 2366-2 КК України.

Вивчивши скаргу, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Слідчим суддею не встановлено істотних порушень у змісті повідомлення про підозру, зокрема в частині процесуальних прав підозрюваного.

Слідчий суддя відхиляє доводи адвоката в цьому контексті, оскільки повідомлення про підозру від 18.06.2025 містить посилання на статтю 42 КПК України та містить опис процесуальних прав підозрюваного. Чинний кримінальний процесуальний закон не містить інших вимог, окрім тих, які виконані слідчим у вказаному кримінальному провадженні. Окрім того, інтереси підозрюваного представлені професійним адвокатом.

Крім того, слідчим суддею не встановлено істотних порушень процесуального порядку вручення повідомлення про підозру.

Зокрема КПК України не містить заборони вручення повідомлення про підозру в неробочий час. Міститься лише заборона у проведенні слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 години до 6 годин), що не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного, а також крім здійснення кримінального провадження у порядку, встановленому статтею 615 Кодексу.

Разом із тим, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, не може погодитись із тим, що підозра є обґрунтованою, з огляду на наступне.

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду під час постановлення вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

За визначенням Європейського суду з прав людини, «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у ст. 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин». У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» № 42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №12244/86,12245/86, № 12383/86 від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року № 14310/88) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального Закону, в статті 24 КПК України, якою законодавцем кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржено, зокрема, повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зі змісту підозри слідує, що ОСОБА_3 підозрюється в умисному внесенні суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму понад 2000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України. Зокрема у викладі фактичних обставин зазначається про те, що ОСОБА_3 , будучи суб`єктом декларування, 31.03.2024 о 20 годині 52 хвилини, із застосуванням електронного цифрового підпису, шляхом заповнення на офіційному вебсайті НАЗК, подав щорічну декларацію за 2023 рік. При цьому, у розділі 13 вказаної декларації зазначив відомості, що не відповідають дійсності на загальну суму 14 243 400 грн., чим не дотримав вимог п. 9 ч. 1 ст. 46 закону України «Про запобігання корупції». Вказані недостовірні відомості, за версією сторони обвинувачення, полягають у тому, що ОСОБА_3 у розділі 13 декларації за 2023 рік відобразив фінансове зобов`язання на суму 375 000 (триста сімдесят п`ять тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на 31.12.2023 становило 14 242 500 грн., яке виникло у члена його сім`ї, а саме у матері - ОСОБА_6 перед ОСОБА_7 , згідно договору позики від 22.11.2022.

В свою чергу, кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 366-2 КК України настає лише у випадку порушення вимог закону України «Про запобігання корупції».

Сторона обвинувачення у змісті підозри сформувала наступний висновок: «Отже, ОСОБА_3 , відповідно до пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», будучи працівником Київської митниці та суб' єктом декларування, на якого поширюється дія цього Закону, порушуючи вимоги пп. 2,3 ч. 1 ст. 46 Закону, достовірно знаючи про свій обов`язок вказати усі передбачені згаданим Законом відомості в декларації, повну та достовірну інформацію в усіх її розділах, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, усвідомлюючи обов`язок задекларувати достовірні відомості про фінансове зобов`язання, наявне у члена сім`ї матері ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, подав завідомо недостовірні відомості у щорічній декларації за 2023 рік, зазначивши недостовірні відомості, що не відповідають дійсності на загальну суму 14 243 400 гривень», з яким слідча суддя погодитись не може.

Зміст пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 закону України «Про запобігання корупції» визначає, що вимоги цього Закону поширюються на (цитата): «народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови», яким ОСОБА_3 не являється.

В частині обов`язку декларувати достовірні відомості про фінансове зобов`язання наявне у члена сім`ї, слідча суддя звертає увагу на наступне:

Вимоги п. 9 ч. 1 ст. 46 закону України «Про запобігання корупції» передбачають те, що у декларації зазначаються відомості про (цитата): «фінансові зобов`язання суб`єкта декларування або членів його сім`ї, у тому числі отримані кредити, позики, зобов`язання за договорами лізингу, розмір сплачених коштів у рахунок основної суми позики (кредиту) та процентів за позикою (кредитом), залишок позики (кредиту) станом на кінець звітного періоду, зобов`язання за договорами страхування та недержавного пенсійного забезпечення. Відомості щодо фінансових зобов`язань включають дані про вид зобов`язання, його розмір, валюту зобов`язання, інформацію про особу, стосовно якої виникли такі зобов`язання, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, та дату виникнення зобов`язання. Такі відомості зазначаються лише у разі, якщо розмір зобов`язання перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року.»

Відповідно до примітки статті 46 закону України «Про запобігання корупції» вказано (цитата): «У цілях розділу VII з урахуванням положень статті 1 цього Закону членами сім`ї суб`єкта декларування, які не є його подружжям або неповнолітніми дітьми станом на останній день звітного періоду, вважаються особи, які спільно проживали із суб`єктом декларування станом на останній день звітного періоду (за умови спільного проживання із суб`єктом декларування впродовж 30 календарних днів, що передували останньому дню звітного періоду) або сукупно протягом не менше 183 днів протягом року, що передує року подання декларації.»

В ході розгляду скарги встановлено, що закон України «Про запобігання корупції» не визначає безумовний обов`язок суб`єкта декларування, яким в даному випадку являється ОСОБА_3 , на відображення у власній декларації за 2023 рік, відомостей про майновий стан будь-якого члена сім`ї.

Однак, сторона обвинувачення в змісті підозри від 18.06.2025 жодним чином не доводить наявність умов, що визначені у примітці статті 46 закону України «Про запобігання корупції».

Стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_6 є членом сім`ї ОСОБА_3 , у розумінні вимог закону України «Про запобігання корупції».

Зважаючи на це суд критично ставиться до доводів сторони обвинувачення стосовно того, що ОСОБА_3 мав обов?язок відображення у декларації за 2023 рік відомостей про фінансове зобов`язання його матері ОСОБА_6 .

Сторона захисту наголошує, що органом досудового розслідування не розкрита та не доказана об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України, що дає підстави зробити висновок, що в діях ОСОБА_3 відсутній склад даного злочину.

Вказані доводи сторони захисту заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 та його матір ОСОБА_6 проживали у спірному будинку починаючи з 06.12.2023, отже менше 30 календарних днів за 2023 рік, оскільки від 06.12.2023 до 31.12.2023 минуло лише 26 днів.

Також стороною обвинувачення не було надано жодних доказів спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 сукупно протягом не менше 183 днів протягом року, що передує року подання декларації.

Отже, слідчий суддя, дійшов до висновку про відсутність обов`язку ОСОБА_3 на відображення у декларації за 2023 рік, відомостей про фінансове зобов`язання його матері ОСОБА_6 .

Окрім того, як встановлено судом, підставою для повідомлення ОСОБА_3 про підозру у вчиненні злочину стала наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, тобто відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 276 КПК України.

Доводи сторони обвинувачення в частині достатніх доказів для підозри ОСОБА_3 в цілому зводяться до аналізу змісту та форми договору позики від 22.11.2022 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Однак, така позиція слідства ґрунтується на власній правовій позиції, яка загалом відповідає принципу змагальності, однак не підтверджена жодними доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях.

Сторона обвинувачення вказує на те, що договір позики від 22.11.2022 нотаріально не посвідчений, в зазначену дату не укладався, кошти у строк не повернені, претензійна робота не велась, тощо.

Разом із тим, слід враховувати ту обставину, що будь-який учасник цивільних правовідносин є вільним в укладенні будь-якого правочину. В контексті цього слід зауважити, що згідно статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; тощо. Однак, це право, а не обов`язок учасника цивільних правовідносин.

Важливо, що сторонами договору позики від 22.11.2022 є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які підтверджують наявність правовідносин між ними.

Сторона обвинувачення наводить аргументи щодо відсутності фінансової спроможності ОСОБА_7 у наданні позики в розмірі 375 000 доларів США, через відсутність офіційних доходів на відповідному рівні, однак вказані обставини виходять за межі доказування в даному кримінальному провадженні, з огляду на вимоги статті 61 Конституції України, яка передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому суд відхиляє доводи сторони обвинувачення в цій частині.

Сторона обвинувачення також зазначає, що договір позики від 22.11.2022 являється удаваним.

Суд не погоджується із вказаною позицією слідства, з огляду на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів щодо визнання договору недійсним, нікчемним, фіктивним або удаваним, а також в силу презумпції правомірності правочину, що визначається статтею 204 Цивільного кодексу України.

Окрім того, сторона обвинувачення у підозрі відображає відомості про те, що у ОСОБА_6 була відсутня фінансова можливість виконати умови договору в розумні строки.

Спростовуючи вказані доводи, захисник вказав, що станом на 22.11.2022 у власності ОСОБА_6 перебувало ліквідне майно, загальною вартістю 702 893, 8 доларів США, що при сумі позики в розмірі 375 000 доларів США, свідчить про фінансову можливість ОСОБА_6 повернути позику ОСОБА_7 на момент укладання договору. Вартість майна визначена відповідно до Висновку про вартість нерухомого майна від 11.08.2025 та висновку експерта № 4820/25-42 від 17.07.2025, які долучені до матеріалів судової справи.

Слідчий суддя приймає вказані доводи сторони захисту та вважає, що сторона обвинувачення не встановила дійсної фінансової спроможності ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене вище, підозра не може вважатися обґрунтованою, а доводи, що викладені у ній, є заснованими на доказах, які не містять тих відомостей, про які стверджує орган досудового розслідування, а тому таке повідомлення про підозру має бути скасоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно з ст. 24 КПК України, держава гарантує кожному право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно зі ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; повага до людської гідності; забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла чи іншого володіння особи; таємниця спілкування; невтручання у приватне життя; недоторканність права власності; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї; заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; розумність строків; мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України підозрюваним, його захисником на досудовому провадженні можуть бути оскаржені повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом.

Відповідно до п. 1-1 ч. 2 ст. 307 КПК України, слідчий суддя за результатами розгляду скарг на рішення слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування може прийняти ухвалу про скасування повідомлення про підозру.

Відповідно до ст. 2 КПК України, одними з фундаментальних завдань кримінального провадження є забезпечення повного та неупередженого розслідування, з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Суд відмічає, що згідно з принципом презумпції невинуватості всі сумніви, якщо вичерпані можливості їх усунення, повинні тлумачитись і вирішуватись на користь підозрюваного (обвинуваченого).

Згідно з принципом презумпції невинуватості всі сумніви по справі, якщо вичерпані можливості їх усунення, повинні тлумачитись і вирішуватись на користь підозрюваного (обвинуваченого). Для повідомлення особі про підозру потрібна система неспростовних доказів, які вказують на наявність в діях конкретного складу злочину. Помилкове повідомлення особі про підозру є одним з найбільш небажаних актів. Воно спричиняє невиправну шкоду правосуддю та людині, бо ніщо, мабуть, не викликає більшої образи і більш болісної душевної травми, ніж безпідставне звинувачення у злочині. Правоохоронні органи зобов`язані компенсувати моральну шкоду людині, що була завдана безпідставним притягненням її до відповідальності.

За наведених вище обставин, враховуючи, що повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 18.06.2025 суперечить положенням ч. 2 ст. 58 Конституції України, п. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 9 КПК України, слідчий суддя дійшов до переконання, що скаргу слід задовольнити, а повідомлення про підозру скасувати.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги скарги щодо зобов`язання компетентну посадову особу вчинити дії щодо виключення з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей у кримінальному провадженні № 0000077 від 17.02.2025 про дату та час повідомлення про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України, оскільки у слідчого судді відсутні повноваження щодо вирішення вказаних питань.

Зазначені обставини кореспондуються також і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, відображеної у постанові від 26.03.2019 по справі №807/1456/17, згідно якої наведений у частині першій статті 303 КПК України перелік рішень, дій або бездіяльності, що можуть бути предметом судового оскарження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У частині другій статті 303 КПК України закріплена пряма заборона окремого оскарження інших рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора. Зазначене свідчить про відсутність правових підстав для розгляду судом кримінальної юрисдикції вимог особи до органу досудового розслідування про виключення відомостей з ЄРДР.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2, 9, 17, 22, 24, 26, 42, 111-135, 277-278, 303, 305-307, 309, 371-372 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Повідомлення про підозру від 18.06.2025 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366-2 КК України, у межах кримінального провадження № 0000077 від 17.02.2025 - скасувати.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскарження безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Слідчий суддя ОСОБА_1