ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 683/233/26

Провадження № 11-сс/820/69/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 січня 2026 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя виходив із того, що органом досудового розслідування не доведено, що автомобіль марки «Hyundai», моделі «Sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_7 , є речовим доказом в межах кримінального провадження за правовою кваліфікацією ч.1 ст.382 КК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, постановити нову ухвалу, якою задовольнити подане слідчим клопотання про арешт майна.

Свої вимоги аргументує тим, що автомобіль, яким керував ОСОБА_8 , є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, а тому являється речовим доказом в межах кримінального провадження та потребує збереження, з метою його подальшого використання як доказу вчинення протиправного діяння.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та заслухавши учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає в силу наступних підстав.

Відповідно до положень ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та своєю судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Наведені вище законодавчі принципи, на переконання колегії суддів, слідчим суддею дотримано.

У поданій апеляційній скарзі прокурором ставиться питання про арешт майна автомобіля, яким керував ОСОБА_8 , з огляду на те, що дане майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Колегія суддів погоджується із тим, що у межах кримінального провадження № 0000038 від 26 січня 2026 року важливим є встановлення наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між використанням транспортного засобу та способом вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Відповідно до фактичних обставин провадження, ОСОБА_8 , будучи обізнаним про наявність судового рішення, яким йому заборонено керувати транспортними засобами, умисно проігнорував вимоги такого рішення та керував автомобілем.

За таких обставин автомобіль, яким керував ОСОБА_8 , ймовірно безпосередньо використовувався як засіб реалізації злочинного умислу, що може відповідати ознакам знаряддя вчинення кримінального правопорушення у розумінні ст.98 КПК України, а отже бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Однак автомобіль, яким керував ОСОБА_8 , належить на праві приватної власності третій особі ОСОБА_7 , а тому накладення арешту на вказане майно може призвести до необґрунтованого та непропорційного втручання у право власності особи, яка не є суб`єктом кримінального правопорушення та не має процесуального статусу у даному кримінальному провадженні.

Крім того, ані в клопотанні слідчого про накладення арешту на майно, ані в апеляційній скарзі прокурора, не наведено жодних аргументів щодо необхідності збереження автомобіля саме як матеріального об`єкта, з урахуванням його фізичного значення для доведення обставин інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, що свідчить про відсутність належного обґрунтування процесуальної мети застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Саме по собі посилання сторони обвинувачення на необхідність збереження автомобіля виключно як речового доказу є недостатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки факт використання транспортного засобу, як способу невиконання судового рішення, не обумовлює необхідності фактичного збереження цього майна, яке до того ж належить третій особі. Зазначені обставини можуть бути належним чином зафіксовані та доведені шляхом проведення огляду, фото- та відеофіксації, фіксації реєстраційних даних транспортного засобу, показаннями свідків та використанням відповідних процесуальних документів, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення, тощо, без застосування такого обтяжливого заходу, як арешт майна.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч.4 ст.132 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний оцінити можливість отримання речей і документів, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин кримінального провадження, без застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, у разі наявності можливості належної фіксації та документального підтвердження обставин справи без арешту майна, застосування такого заходу є недоречним.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є правильною, а тому підстави для її скасування, з мотивів наведених у поданій прокурором апеляційної скарги, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 405, п.1 ч.3 ст.407, ст.418, ст.422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 січня 2026 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження № 0000038 від 26 січня 2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3