ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників власників майна адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами представників власників арештованого майна адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року про арешт майна (ЄРДР №0000012),

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року частково задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, яке було вилучено під час проведення обшуку в офісних приміщеннях за адресою: м. Київ, вул. Лютеранська, 16, заборонивши відчуження, розпорядження та користування цим майном, також вказаною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання про накладення арешту на грошові кошти 1000 (одна тисяча) доларів США, 10700 (десять тисяч сімсот) доларів США, 16100 (шістнадцять тисяч сто) гривень, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР №0000012, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.212, ч.1 ст.366 КК України.

В поданій апеляційній скарзі представник ТОВ «Блек берд» - адвокат ОСОБА_8 вважає ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на майно товариства. Посилається на те, що в ході проведення обшуку вилучено належне ТОВ «Блек Берд» майно, яке не має жодного стосунку до вказаного кримінального провадження. Крім того, прокурором у клопотанні не наведено жодного факту та жодного доказу, які б свідчили про причетність власника майна до кримінальних правопорушень у цьому кримінальному провадженні. Вказує на те, що з наведеного опису обставин кримінального провадження предметом досудового розслідування є виключно протиправні діяння, які нібито вчинені службовими особами ТОВ «Торгопостач плюс», при цьому жодним чином не згадується ТОВ «Блек берд». Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання прокурора залишити без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 вважає ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на ноутбук, зарядний пристрій, флеш носій та мобільний телефон, належні ОСОБА_10 необґрунтованою. Вказує на те, що вилучивши вказане майно детектив мав можливість оглянути та скопіювати необхідну інформацію, без вилучення технічних пристроїв. Також зазначає, що прокурором не наведено жодних обставин, які б вказували на те, що зазначені електронні пристрої були знаряддям кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ у цьому кримінальному провадженні. Просить ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на ноутбук, зарядний пристрій, флеш носій та мобільний телефон, належні ОСОБА_10 , скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора залишити без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі представника власника майна ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою. Посилається на те, що додані до клопотання докази не підтверджують зв`язок вилученого майна з інкримінованими діяннями та не обґрунтовують необхідність накладення арешту на майно осіб, які не причетні до предмету розслідування. Вказує на те, що детектив та прокурор не довели, що вилучений ноутбук, власником якого є ОСОБА_11 , є знаряддям чи засобом вчинення кримінального правопорушення, або був отриманий в результаті його вчинення. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційних скарг, представників власників майна адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримували подані апеляційні скарги та просили скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, прокурора, яка апеляційні скарги заперечила та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Клопотання про арешт майна подане у зв`язку з необхідністю збереження речових доказів, тобто з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

Відповідно до вимог ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 цього Кодексу), а також розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим, прокурором вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею дотримано.

З матеріалів провадження вбачається, що підрозділом детективів ТУ БЕБ у Волинській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000012 від 18.03.2025, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.212, ч.1 ст.366 КК України.

19.11.2025 на підставі під час проведення санкціонованого обшуку в офісних приміщеннях ТОВ «ТОРГПОСТАЧ ПЛЮС» за адресою: місто Київ, вулиця Лютеранська, будинок 16, на вхідних дверях яких позначка «15», що зареєстровано за ОСОБА_13 , використовується ОСОБА_11 , вилучено речі та предмети, які зазначенні в клопотанні про арешт майна і які постановою старшого детектива Підрозділу детективів ТУ БЕБ у Волинській області ОСОБА_14 від 20.11.2025 визнані речовими доказами.

Доводячи підставність поданого клопотання, прокурор вказував і про те, що накладення арешту потрібно, оскільки воно зберегло на собі сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, з метою збереження речових доказів, проведення відповідних судових експертиз,.

Проаналізувавши вищевикладене та дослідивши матеріали провадження апеляційний суд вважає, що майно, на яке накладено арешт, дійсно може бути доказом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.212, ч.1 ст.366 КК України, оскільки відповідає критеріям, визначеним у ст.98 та ч.2 ст.167 КПК України, а тому відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України підлягають арешту з метою збереження речових доказів.

Вилучені в ході обшуку 19.11.2025 в офісних приміщеннях ТОВ «ТОРГПОСТАЧ ПЛЮС» речі та документи в розумінні ч.2 ст.167 КПК України, є тимчасово вилученим майном.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Як убачається із матеріалів провадження ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 12.11.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за адресою м.Київ, вул.Лютеранська, 16 з метою виявлення та вилучення документів (на паперових та електронних носіях) ТОВ «ТОРГПОСТАЧ ПЛЮС», ТОВ «БЛЕК БЕРД», ТОВ «СПЕЦ ГЛОБАЛ ТРЕЙД», ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_15 , предметів, чорнових записів, чорнової бухгалтерії, засобів електронного зв`язку, технічних засобів (у тому числі комп`ютерна техніка, usb-накопичувачів та інших документів), які свідчать про ухилення від сплати податків та інших речей, предметів та документів, що мають значення для даного кримінального провадження (т.1 а.п.24-25).

Отже, ухвалою слідчого судді надано дозвіл на вилучення як технічних засобів, так і комп`ютерної техніки.

Клопотанням прокурора та долученими до нього документами доведено необхідність накладення арешту на майно, на яке слідчий суддя наклав арешт.

Проаналізувавши вищевикладене та дослідивши матеріали провадження апеляційний суд вважає, що майно, на яке накладено арешт, відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, а тому відповідно до ч.2 ст.170 КПК України підлягає арешту.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя обґрунтовано, з дотриманням вимог ст.ст.131-132, 170-173 КПК України наклав арешт на майно, врахувавши при цьому наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає на даний час підстав для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді.

Отже, слідчим суддею накладено арешт на майно, на яке було надано дозвіл на його виявлення та вилучення під час проведення обшуку в тому числі на засоби електронного зв`язку та комп`ютерну техніку.

Є безпідставними доводи апеляційних скарг представників власників майна про те, що їх довірителі не причетні до вчинення вказаних кримінальних правопорушень, оскільки відповідно до положень п.1 ч.2, ч.3 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів. У цьому випадку, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Крім того, приписами ч.3 ст.170 КПК України передбачено, що арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Таким чином, вищевказані посилання представників власників майна на доводи, які викладені в апеляційних скаргах та наведені в ході апеляційного розгляду, на увагу суду не заслуговують, оскільки фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин провадження та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків слідчого судді.

Крім того, як правильно встановив слідчий суддя, що в ході розгляду клопотання учасниками не надано обґрунтованої версії щодо знаходження великої кількості документів різних фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб в одному приміщенні, де проведено обшук.

При апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б стати безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Підстав для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не вбачає.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року про часткове задоволення клопотання про арешт майна без зміни.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: