Справа № 461/518/26
Провадження № 1-кс/461/279/26
УХВАЛА

16.01.2026 слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , прокурора - ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Львівської обласної прокуратури,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду міста Львова із скаргою наступного змісту (дослівно повний текст):

«Галицький районний суд міста Львова

79018, м. Львів, вул. Чоловського, 2

Скаржник

ОСОБА_3

ел.пошта (відповідна адреса)

тел. (зазначено номер)

адреса АДРЕСА_3

РНОКПП (наведено номер)

Скарга на дії/бездіяльність органу примусового виконання

Скарга на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою №60587-25 від 15.12.2025 р.

Додатки:

1.Заява №60587-25 від 15.12.2025 (номер реєстрації прокуратури Львівської області). рdf.

2.Відповідь ГУ Держгеокадастру у Львівській області. рdf.

14.01.2026 ОСОБА_3 ».

Жодних інших даних наведена скарга не містить.

ОСОБА_3 у судовому засіданні скаргу підтримав та зазначив, що підтверджує факт звернення до Львівської обласної прокуратури із колективною заявою про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, ОСОБА_3 вказав, що, на його думку, уповноважені представники прокуратури не виконали вимоги ст. 214 КПК України.

Представник суб`єкта оскарження в судовому засіданні заперечила проти задоволення скарги. Вказала, що заява про вчинення кримінального правопорушення на яку посилається скаржник не містить належних даних про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, вказала, що оскільки, відповідно до положень ст. 131-1 Конституції України та ст. 2 ЗУ «Про прокуратуру», органи прокуратури позбавлені повноважень щодо проведення перевірок за додержанням і застосуванням законів, зокрема з питань наведених у відповідній заяві, таку було скеровано для розгляду в межах компетенції та повноважень до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної ради, Департаменту освіти та науки Львівської обласної військової адміністрації, та Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Також, зазначила, що, на її думку, скаржник пропустив визначені ч. 1 ст. 304 КПК України строки звернення до слідчого судді.

Дослідивши матеріали скарги, заслухавши доводи скаржника та представника суб`єкта оскарження, приходжу до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів.

Відповідно до ч. 3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно п. 19, 25 ч. 1 ст. 3 КПК України:

- сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники;

- учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, у тому числі викривач, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Одним з напрямів ефективного функціонування державної влади в Україні є забезпечення законності діяльності органів досудового розслідування, які виходячи з принципу верховенства права, зобов`язані керуватись законом при здійсненні своїх повноважень. Саме тому об`єктивно необхідним є створення надійного і ефективного механізму судового контролю за діяльністю органів досудового розслідування, оскільки саме судовий контроль справедливо вважається найбільш дієвим інструментом забезпечення прав і свобод громадян.

У теоретичному аспекті «судовий контроль» покликаний: забезпечити законність та обґрунтованість обмеження конституційних прав і свобод громадян під час досудового розслідування шляхом ухвалення рішень про застосування заходів кримінально-процесуального примусу, проведення слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, що обмежують конституційні права громадян та розгляду скарг на дії (бездіяльність) та рішення слідчого чи прокурора.

Кримінальним процесуальним законом здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні віднесено до повноважень слідчого судді, який є суддею суду першої інстанції, а у випадку, передбаченому статтею 247 КПК України, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Статтею 26 КПК України також встановлено засади диспозитивності кримінального провадження. Зокрема, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, зокрема бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Встановлено, що 15.12.2025 року до Львівської обласної прокуратури подано колективну заяву мешканців будинків АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та мешканців вул. Господарської про вчинення кримінального правопорушення. Наведена заява стосувалась незаконного використання земель комунальної власності та неправдивого використання адреси «Лінкольна 23». Скаржник являється одним із заявників.

Отже, оцінюючи доводи учасників провадження та надані слідчому судді матеріали, враховую наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як зазначено вище, згідно ч. 3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2, 6 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Чинний КПК України не визначає конкретних вимог до скарги поданої слідчому судді в порядку ст. 303 КПК України. Відтак, вирішуючи питання про можливість початку провадження за даною скаргою, слідчий суддя виходив з наведеного та не вважав за доцільне розглядати питання про повернення скарги та відмову у відкритті провадження, з огляду на відсутність у скарзі як доводів та мотивів, так і самої прохальної частини. Тобто слідчим суддею були вжиті заходи для уникнення надмірного формалізму та дотримання положень закріплених у ч. 1 ст. 21 КПК України, згідно яких кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно ч. ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Водночас, положення чинного процесуального законодавства не зобов`язують слідчого суддю з власної ініціативи відшукувати доводи та мотиви обґрунтування скарги поданої в порядку ст. 303 КПК України, а також формулювати її вимоги, зокрема прохальну частину.

За переконанням слідчого судді такі дії виконані ним з власної ініціативи можуть створити у сторін провадження думку про упередженість слідчого судді. Більше того, очевидним для слідчого судді є те, що незалежно від змісту та суті таких дій вони можуть бути сприйняті сторонами провадження як свідоме проведення процесуальних дій на користь обґрунтування позиції того чи іншого учасника процесу.

Аналіз поданої слідчому судді скарги свідчить про те, вона не містить жодних доводів, мотивів та обґрунтування. Більше того, дана скарга не містить прохальної частини, тобто скаржник не зазначає способу захисту своїх прав за яким він звернувся до слідчого судді. Отже, фактично скаржник перекладає на слідчого суддю повноваження та обов`язок щодо здійснення обґрунтування відповідної скарги та формулювання способу захисту відповідного права самостійно, що суперечить засадам змагальності та неупередженості (справедливості) складу суду у кримінальному провадженні.

В цьому контексті слідчий суддя звертає увагу на наступне.

Положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантують право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів").

Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Згідно ч. 1, 6 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Отже, як підкреслено у даній ухвалі, чинний КПК України не встановлює конкретних вимог до скарги поданої в порядку ст. 303 КПК України. Натомість, слідчому судді подана скарга наступного змісту:

«Скарга на дії/бездіяльність органу примусового виконання

Скарга на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою №60587-25 від 15.12.2025 р.».

Жодних інших доводів, мотивів, обґрунтування дана скарга не містить, як відсутня у ній прохальна частина.

За переконанням слідчого судді заявник у кримінальному провадженні не зобов`язаний наводити у заяві про вчинення кримінального правопорушення або ж у скарзі на бездіяльність з приводу невнесення відповідних відомостей до ЄРДР дані із застосуванням юридичної термінології, посиланням на належні норми процесуального та матеріального закону або детальним описом події кримінального правопорушення тощо. Натомість така скарга повинна містити мінімальні дані необхідні для її об`єктивного розгляду та встановлення підстав для її задоволення.

Аналіз обставин встановлених в ході розгляду скарги свідчить про те, що її задоволення можливе лише у випадку коли слідчий суддя самостійно (фактично з власної ініціативи) відшукуватиме обґрунтування підстав для її задоволення, а також самостійно (замість скаржника) формулюватиме її прохальну частину для подальшого визначення резолютивної частини ухвали за результатами розгляду скарги.

Застосування таких принципів, за переконанням слідчого судді, істотно суперечить наведеним вище загальні засадам кримінального провадження, зокрема:

- під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства (ч. 1 ст. 9 КПК України);

- не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками (ч. 1 ст. 10 КПК України);

- кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону (ч. 1 ст. 21 КПК України);

- кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 1, 2, 6 ст. 22 КПК України);

- сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 26 КПК України).

Окремо не можна залишити поза увагою, що навіть у такому малому за змістом тексті скарги зазначено, що це «Скарга на дії/бездіяльність органу примусового виконання», хоча згідно положень Конституції України та ЗУ «Про прокуратуру» відповідна прокуратура (Львівська обласна) таким органом не являється. Більше того, згідно ст. 2 ЗУ «Про прокуратуру», на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.

Таким чином, передбачених законом підстав для задоволення скарги в ході її розгляду не встановлено.

Разом з тим, слід відзначити, що слідчий суддя не погоджується з доводами представника прокуратури щодо пропуску скаржником строку звернення з відповідною скаргою, адже обставини встановлені в ході розгляду справи свідчать про те, що у даному випадку є ознаки бездіяльності яка має триваючий характер.

Слідчий суддя наголошує на тому, що у цій ситуації він не надає оцінку відповідній заяві про вчинення кримінального правопорушення, адже, як наведено вище, законних підстав для задоволення скарги не встановлено. Разом з тим, з метою забезпечення процесуальних прав та гарантій заявника у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає за доцільне звернути його увагу на наступне.

Згідно ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 5 ст. 214 КПК до ЄРДР, серед іншого, вносяться відомості про: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається обов`язок уповноважених осіб здійснити фіксацію наданих заявником відомостей про кримінальне правопорушення. Водночас, передбачена чинним КПК процедура внесення відомостей не свідчить про те, що взагалі відсутні будь-які критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до ЄРДР. Ця процедура передбачає, що для перевірки відповідних підстав не потрібно проводити детальну та ретельну оцінку викладених у заяві відомостей, а фактично необхідно лише перевірити зміст самої заяви на предмет наявності у ній належних даних для внесення відомостей до ЄРДР.

Завданням судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні на цій стадії є перевірка зазначених скаржником обставин, що, на його думку, вказують на бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, та за наявності відповідних підстав - відновлення порушених прав.

Варто також відзначити, що матеріали справи вказують на те, що наведена вище заява про вчинення кримінального правопорушення скерована на розгляд до Головного управління Національної поліції у Львівській області, що наділяє скаржника (заявника) також правом оскаржити бездіяльність даного органу в порядку ст. 303 КПК України.

Згідно ч. 1,2 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Виходячи з наведених вище доводів та мотивів, приходжу до висновку про відсутність належних законних підстав для задоволення скарги.

Разом з тим, з огляду на закріплені у ст. 8 КПК України засади щодо верховенства права, згідно яких кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави , принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Слідчий суддя звертає увагу скаржника на те, що відмова у задоволенні відповідної скарги не позбавляє його права оскарження відповідної бездіяльності з дотриманням встановленої процесуальним законом процедури, зокрема з врахуванням доводів та мотивів наведених у цій ухвалі. За переконанням слідчого судді, наведений спосіб сатисфакції ймовірно порушеного права скаржника (заявника) у даному випадку забезпечить справедливий, адекватний та пропорційний засіб його відновлення, а також забезпечить йому можливість реалізувати право на доступ до правосуддя за встановленою процедурою.

Керуючись ст. 303, 304, 306, 307 КПК України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_5