ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 464/242/23

провадження № 51-3508 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги засудженого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Феодосії Автономної Республіки Крим, без зареєстрованого місця тимчасового проживання,

та його захисника ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 07 березня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 січня 2025 року.

Обставини справи

1. Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 07 березня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк 7 років. На підставі статті 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2022 року (з урахуванням вироку Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року) визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

2. Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 таємно викрав запальничку та газовий балон, які заховав собі у куртку, і надалі, не реагуючи на вимогу працівника охорони магазину зупинитись, почав тікати. За межами магазину засуджений, кинув у охоронника газовий балон та, відштовхнувши його, втік із викраденою запальничкою.

3. Львівський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2024 року вирок суду змінив у частині призначення покарання. На підставі частини 4 статті 70 КК шляхом часткового складання покарань призначених за цим вироком та вироком Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року остаточно призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

4. Верховний Суд постановою від 06 листопада 2024 року скасував згадану ухвалу через неправильне застосування правил складання покарань і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

5. Оскарженою ухвалою апеляційний суд залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Вимоги і доводи касаційних скарг

6. Посилаючись на частину 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в цьому суді, а засуджений просить скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

7. Засуджений вважає, що в цьому провадженні при визначенні остаточного покарання за сукупністю вироків слід було застосувати правила статті 71 КК, а не частини 4 статті 70 цього Кодексу.

8. На думку захисника, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, належним чином не вмотивував свого рішення, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала не відповідає вимогам статті 419 КПК. Зазначає, що суд апеляційної інстанцій належним чином не дослідив дані про особу засудженого, зокрема про наявність у нього тяжких хвороб.

Позиції учасників касаційного розгляду

9. Прокурор заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту та просив залишити судові рішення без зміни.

10. Захисник просив провести судове засідання без його участі.

11. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

12. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що скарги не підлягають задоволенню.

У цьому провадженні сторона захисту не ставить під сумнів правильність кримінально-правової оцінки дій засудженого як грабежу, тобто відкритого викрадення чужого майна, яке вчинено повторно, в умовах воєнного стану.

Доводи сторони захисту стосуються правил призначення покарання з урахування статей 70 та 71 КК.

Щодо скарги засудженого

13. Засуджений у скарзі ставить вимогу про необхідність застосування правил статті 71 КК при визначенні остаточного покарання.

14. У цьому провадженні Суд, пославшись на правові висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду[1], вже скасовував рішення апеляційного суду через помилкове застосування статті 71 КК.

15. При новому розгляді апеляційний суд, виконуючи відповідно до частини 2 статті 439 КПК вказівки Суду викладені в постанові від 06 листопада 2024 року (див п. 4) правильно застосував частину 4 статті 70 КК, навівши в ухвалі переконливі мотиви прийнятого рішення.

16. Суд не вбачає підстав для відступу від такої позиції, тому відхиляє доводи скарги засудженого.

Щодо скарги захисника

17. Суд не вважає слушним довід захисника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

18. Суд нагадує, що згідно з частиною 3 статті 404 КПК за клопотанням сторони повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, є обов`язковим лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповно або з порушеннями.

19. Як видно з ухвали, апеляційний суд не ставив під сумнів достовірність доказів, досліджених у суді першої інстанції. У касаційній скарзі не зазначається, які саме обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження, залишилися не дослідженими судом першої інстанції, і які дії та рішення суду першої інстанції завадили стороні захисту всебічно і повно їх дослідити.[2]

20. Відмова у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

21. З огляду на те, що при призначенні покарання місцевий суд врахував наявність у засудженого хвороби, апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення клопотання захисника про витребування з ФДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівської області, даних про стан здоров`я ОСОБА_6 .

22. Суд також вважає, що захисник у скарзі не навів будь-яких доводів надмірної суворості та явної несправедливості покарання, призначеного засудженому.

23. Згідно з частиною 2 статті 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а частиною 2 статті 50 цього Кодексу передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

24. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

25. Суд першої інстанції дотримався вимог закону в частині виду та розміру призначеного покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу засудженого та інші обставини, які мають правове значення.

26. Суд виходив з того, що засуджений вчинив корисливий злочин, який відповідно до статті 12 КК є тяжкими, за місцем тимчасового проживання без належної реєстрації у період 2012-2014 років він характеризувався посередньо, не мав офіційного джерела доходу та міцних соціальних зав`язків Також суд врахував, що він має незняту і непогашену судимість, засуджувався за вчинення корисливих злочинів, проте на шлях виправлення не став. Пом`якшуючих покарання обставин суд не встановив.

27. Водночас суд не залишив поза увагою дані про особу винного, у тому числі й зазначені в касаційній скарзі сторони захисту, зокрема те, що засуджений хворіє на ВІЛ, а матеріальна шкода завдана юридичній особі в результаті ненасильницького злочину становить лише 163 грн.

28. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про можливість призначення засудженому мінімального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією частини 4 статті 187 КК, та, визначаючи остаточне покарання на підставі статті 71 КК, приєднав лише 1 місяць невідбутого покарання за попереднім вироком.

29. Належним чином розглянувши доводи засудженого, апеляційний суд відхилив їх, навівши переконливі мотиви свого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.

30. Таким чином, Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дотрималися вимог статей 50 та 65 КК, а призначене засудженому покарання відповідає визначеним законом загальним засадам.

31. Отже, Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

32. Таким чином, Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 07 березня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника та засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Постанова від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17),https://reyestr.court.gov.ua/Review/89675588

[2] Постанови від 16 квітня 2024 року у справі № 404/6810/20,https://reyestr.court.gov.ua/Review/118558646; від 15 квітня 2024 року у справі № 335/2582/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/118520020; від 01 листопада 2022 року у справі № 697/1283/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/107533545