Справа № 462/9749/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові судовий розгляд у кримінальному провадженні №0000291 з розгляду обвинувального акту про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Оттавіано, Італія, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, студента другого курсу Національного лісотехнічного університету України, місце проживання якого зареєстроване та, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, вироком Бориславського міського суду Львівської області від 25.11.2024 року за ч.2 ст.286 КК України до основного покарання у виді 100 годин громадських робіт та додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 рік

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 21.11.2025 приблизно о 21:00 год., перебуваючи в лісопарку «Білогорща» поблизу буд. №5, що по вул. Білогорща в м. Львові на землі, поблизу дерева, знайшов (придбав) один полімерний пакет, в якому містилася речовина білого кольору. Зрозумівши, що всередині знаходиться психотропна речовина, ОСОБА_4 , вирішив незаконно зберігати її при собі з метою власного вживання, без мети збуту, та заховав знайдений полімерний пакет з його вмістом до правої зовнішньої кишені сірої куртки, в яку був одягнутий.

Того ж дня, приблизно о 21:40 год. працівниками БПОП ГУ НП у Львівській області навпроти будинку № 16, на вул. Д.Апостола в м. Львові було зупинено ОСОБА_4 , який в подальшому добровільно видав із правої зовнішньої кишені сірої куртки, в яку був одягнутий, один полімерний пакет із речовиною білого кольору.

У виявленій та вилученій в ОСОБА_4 речовині, виявлено 4-MMC (4-метилметкатинон), який згідно «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», що затверджений постановою Кабінету міністрів України № 770 від 06.05.2000 відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено. Загальна маса 4-MMC (4-метилметкатинон), вилученого в ОСОБА_4 становить 0,3069 грам, що відповідно до таблиці №2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу» затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №188 від 01.08.2000 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу», перевищує невеликий розмір - до 0,15 грам.

Враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою, обмежившись лише дослідженням характеризуючих даних щодо обвинуваченого.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.309 КК України, визнав повністю, дав показання, в яких підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема щодо часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення. Вказав, що суспільну небезпечність своїх дій усвідомлює у повній мірі та розкаюється у вчиненому, просить його суворо не карати.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту, доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.309 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Положеннями ст.50, 65КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також даним та особливостям особистості винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд у ході призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Пропорційність дискреційних повноважень суду забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання Ї конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2022 року (провадження № 51-536кмо20).

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, вчиненим умисно, особу винного, який раніше судимий (т.1, а.с.30), не одружений, є студентом другого курсу Національного лісотехнічного університету України та згідно характеристики від 04.12.2025 року за місцем навчання характеризується позитивно (т.1. а.с.27), на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває (т.1, а.с.29).

Виходячи з наведеного, враховуючи конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як ним, так і іншими особами у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.309 КК України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановления вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, який викладено у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 243/7758/20, провадження № 51-113кмо21), зазначено, що для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:

- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання за попереднім вироком;

- друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.

Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.309 КК України, 21.11.2025 року, тобто до повного відбуття додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, проте станом на момент ухвалення вироку обвинувачений вказане покарання відбув повністю та 25.12.2025 року був знятий з обліку по відбуттю строку покарання, що підтверджується відповіддю Дрогобицького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області (т.1 а.с.31).

Отже, на час ухвалення вироку відсутня умова про наявність невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а тому суд не вбачає законних підстав для застосування положень ч.1 ст.71 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 у межах розгляду даного кримінального провадження.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відтак, питання про долю речових доказів слідвирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З огляду на зазначене, із обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь держави витрати на залучення експерта в розмірі по 3119,90 грн., а саме: за проведення Львівським НДЕКЦ МВС України № наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів №СЕ-19/114-25/29057-НЗПРАП від 27.11.2025 року (т.1 а.с.34), оскільки проведення вказаної експертизи було зумовлено розслідуванням вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Підстав, передбачених ст.176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.

Керуючись ст.100, 124, 368-371, 373-375 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34000 грн.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 3119,90 грн.

Речовий доказ: полімерний спеціальний пакет №6619396, у якому знаходиться особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено 4-MMC (4 метилметкатинон) масою 0,3069г., та який зберігається у камері зберігання РД ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області (т.1 а.с.32, 33), - передати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) з метою використання для тренування службових собак.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з підстав, передбачених ч.2 ст.394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1