Справа № 645/6335/24
Провадження № 1-кп/645/195/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року місто Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за кримінальними провадженнями внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001241 від 03.09.2024р., № 0001460 від 01.11.2024р. за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України,

встановив:

У провадженні Немишлянського районного суду м. Харкова знаходиться кримінальна справа за кримінальними провадженнями внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001241 від 03.09.2024р., № 0001460 від 01.11.2024р. за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України.

Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001460 відносно ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28.11.2024 року, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на шістдесят діб та визначено розмір застави у сумі 90840,00 грн. Строк дії вказаної ухвали до 25.01.2025 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21 січня 2025р. обвинуваченому ОСОБА_5 , продовжено строк тримання під ватрою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 21 березня 2025 року включно.

Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30 січня 2025р. запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор» застосований відносно ОСОБА_5 , залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 травня 2025р. вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30 січня 2025р. скасовано, призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Також продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 07 липня 2025р. включно.

Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 12 червня 2025р. обвинуваченому ОСОБА_5 , продовжено строк тримання під ватрою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 10 серпня 2025 року включно.

Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 31 липня 2025р. обвинуваченому ОСОБА_5 , продовжено строк тримання під ватрою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 28 вересня 2025 року включно.

Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 24 вересня 2025р. обвинуваченому ОСОБА_5 , продовжено строк тримання під ватрою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 22 листопада 2025 року включно.

Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 20 листопада 2025р. обвинуваченому ОСОБА_5 , продовжено строк тримання під ватрою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 18 січня 2026 року включно.

Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 на 60 діб та зазначила про продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані слідчим суддею та судом при обранні та продовжені запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення заявленого прокурором клопотання та просив змінити запобіжний захід обвинуваченому на цілодобовий домашній арешт, посилаючись на те, що обвинувачений ОСОБА_5 має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 де фактично і мешкає, має непрацездатного батька інваліда 2 групи який після перенесеного інфаркту потребує догляду сина. Окрім того, зазначив, що у вказаному кримінальному провадженні допитані всі свідки та потерпілі тому ризик, який на думку прокурора продовжує існувати, а саме незаконно впливати на свідків, останнім не доведений.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію свого захисника та просив обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового розгляду щодо заявленого клопотання, доходить наступного висновку.

Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою,а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 177 КПК).

При вирішенні питання про обрання/продовження запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначено частиною першою статті 178 КПК.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

На переконання суду, відповідні ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Водночас КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Встановлено, що надані стороною обвинувачення докази доводять обставини, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики передбачені п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, ризик вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, ризик переховування від органу досудового розслідування/суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. ОСОБА_5 бвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. А отже, очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Зазначена обставина може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. При цьому, ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, а тому суд, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу, враховує тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 у сукупності з іншими обставинами.

Крім того, як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

Також, суд вважає доведеними ризики перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки обвинувачений офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, в тому числі тяжких, не має постійного джерела прибутку та не має стійких соціальних зв`язків, а отже, маються достатні підстави вважати, що обвинувачений при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, у подальшому може вчинити нові злочини та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Разом із тим, з огляду на те, що всі свідки та потерпілі, на час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні вже допитані, суд не вбачає ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків. В даному випадку прокурор не обґрунтував наявність цього ризику, його доводи в цьому контексті є загальними і абстрактними.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи чи продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При вирішенні питання про продовження до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім встановлених ризиків кримінального провадження, суд, на підставі наданих сторонами матеріалів, оцінює в сукупності існування інших обставин, передбачених ст. 178 КПК України.

Так, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими, а саме умисними корисливими злочинами проти власності, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років; дані щодо особи ОСОБА_5 який не одружений, офіційно не працює, малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий у тому числі за вчинення корисливих злочинів.

Разом з цим, зазначені дані про особу обвинуваченого, не зменшують існування вищезазначених ризиків, оскільки вони існували і на час вчинення дій, а тому вони не утворюють жодних моральних запобіжників, які унеможливлюють при обрані обвинуваченим моделі поведінки, а відтак не здатні на даному етапі кримінального провадження перешкоджати вчинити йому дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

За таких обставин, суд доходить висновку, що з урахуванням характеру та тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , сукупність обставин, на підставі яких встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, вказує на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення обвинуваченим виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому суд зазначає, що при оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Таким чином, суд вважає необхідним продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 на 60 днів, з можливістю застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, у розмірі, визначеному в ухвалі слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.11.2024р., а саме в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Керуючись вимогами ст.ст. 217, 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України, суд,

постановив :

Клопотання прокурора у кримінальній справі за кримінальними провадженнями внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001241 від 03.09.2024р., № 0001460 від 01.11.2024р. за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів до 14 березня 2026 року включно з можливістю застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, у розмірі визначеному в ухвалі слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.11.2024р., а саме в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення, а ОСОБА_5 - в той же строк, але з моменту вручення їй копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Встановити строк дії ухвали про тримання під вартою - до 14 березня 2026 року включно.

Повний текст ухвали складено 15.01.2026 року.

Суддя ОСОБА_1