н/п 1-кп/766/2899/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2025

Херсонський міський суд Херсонської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , ознайомившись з клопотанням захисника про зміну запобіжного заходу у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001038 від 09.07.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 368 Кримінального кодексу України (далі КК України),

В С Т А Н О В И В :

До Херсонського міського суду Херсонської області надійшов обвинувальний акт та доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001038 від 09.07.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 368 КК України.

27.11.2025 року захисник ОСОБА_3 заявив письмове клопотання про зміну запобіжного заходу у виді застави, внесеної на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2025 року.

Своє клопотання захисник обґрунтовує тим, що обвинувачений ОСОБА_2 на стадії досудового розслідування виявив належну процесуальну поведінку, зокрема, не перешкоджав слідству, не виявляв наміру ухилення від правосуддя.

Також заявник зазначає, що наразі всі докази, які сторона обвинувачення мала можливість зібрати, перебувають в її розпорядженні. На думку сторони захисту, обвинувачений ОСОБА_2 жодним чином не може вплинути на знищення чи зміну зібраних доказів. Можливий вплив на колишніх підлеглих сторона захисту спростовує переведенням ОСОБА_2 на іншу посаду, що, на думку заявника, виключає можливість впливу, зокрема через вказівки та накази.

Вирішуючи зазначене клопотання сторони захисту, Суд виходить з того, що підставою для застосування, продовження або зміни запобіжного заходу в тому числі у вигляді застави є наявність обґрунтованої підозри, а також ризиків, які дають достатні підстави Суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, що перелічені в диспозиції частини першої ст. 177 КПК.

В Кримінальному процесуальному кодексі поняття «обґрунтована підозра» не розтлумачено, проте відповідно до частини шостої ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, в тому числі, застосовується принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст. 8 КПК).

Отже, з огляду на практику Європейського суду з прав людини Суд бере до уваги, що стандарт доказування «обґрунтована підозра» застосовується з метою уникнення порушення п. «с» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) і за узагальненим тлумаченням визначається, як наявність фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», від 21.04.2011, заява № 42310/04, пункт 175).

Під час судового провадження, за наявності обвинувального акту на розгляді суду, є обґрунтовані підстави вважати, що стандарт доведення «обґрунтована підозра» дотримано. Однак виконання цієї умови не звільняє сторону обвинувачення від доказування наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та/або судовому розгляду або/та створитимуть загрозу суспільству.

Отже, оцінюючи рівень доведеності сторонами провадження обставин, які б могли вплинути на мотиви Суду під час ухвалення рішення щодо зазначеного клопотання, Суд наголошує, що тягар доведення ризиків, передбачених ст. 177 КПК та необхідності застосування відповідного запобіжного заходу завжди залишається на стороні обвинувачення, оскільки на боці сторони захисту завжди діє презумпція «свободи», сформульована в ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції.

Суд також зауважує, що право на свободу, як і інше право особи (людини) не є абсолютним, відтак може бути обмеженим відповідно до закону. Крім того, з метою уникнення свавілля право на свободу має обмежуватись відповідними зобов`язаннями покладеними на особу, дотримання (виконання) яких унеможливило б порушення прав і інтересів інших осіб, суспільства та держави.

В цьому контексті Суд звертає увагу, що за змістом приписів ст. 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Отже, Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права учасників кримінального провадження, зокрема, обвинуваченого, його право на свободу, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на практику ЄСПЛ Суд, наголошує, що продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, заява N 40107/02, пункт 79).

Отже, вирішуючи клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, Суд розуміє, що саме існування «обґрунтованої підозри» та вагомість доказів, які її підтверджують (враховуючи і не порушуючи презумпцію невинуватості), а також тяжкість покарання не можуть бути єдиними підставами для застосування відносно особи будь-якого запобіжного заходу, а тому такі обставини мають розглядатися в сукупності з іншими.

Проте, Суд також бере до уваги наявність таких обставин, як: характер правопорушення; місце роботи; ризик вчинення впливу на осіб з метою перешкоджання судовому розгляду; стадію розгляду справи і не досліджені докази, кількість не допитаних свідків і можливість впливу на них.

Водночас, Суд ще раз наголошує, що відповідно до КПК тягар доведення наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, покладається на сторону обвинувачення, однак, в свою чергу, сторона захисту має переконати Суд і довести наявність умов, що мінімізують зазначені ризики і припущення прокурора щодо можливих неправомірних та недобросовісних вчинків обвинуваченого.

Оцінюючи доводи сторони захисту, Суд скептично ставиться до тверджень щодо неможливості вчинення впливу на колишніх підлеглих або інших осіб, у зв`язку із переведенням обвинуваченого ОСОБА_2 на інше місце служби. На думку Суду вплив не обмежується службовим тиском, а відтак переведення особи на інше місце служби не спростовує наведених прокурором ризиків пов`язаних із вчиненням впливу на осіб.

Окрім цього, процесуальна поведінка ОСОБА_2 , як і будь-який доказ, підлягає безпосередньому дослідженню і вимагає певного часу для формування висновків Судом з цього приводу. В цьому контексті Суд враховує, що станом на дату постановлення цієї ухвали спостережувана процесуальна поведінка обвинуваченого має короткостроковий характер та, на даний час, не може бути взята до уваги як аргумент на спростування ризиків.

Теоретичний ризик, у контексті обрання, зміни або скасування запобіжного заходу відносно обвинуваченого, є фундаментальною складовою рішення та формується виходячи як із обґрунтованості підозри, так і аргументів сторін щодо доцільності запобігання спробам обвинуваченого вчинити певні дії (ст. 177 КПК). Так, для ухвалення рішень щодо застосування, зміни або скасування запобіжних заходів, Суд, на підставі доводів сторін провадження, має встановити достатні підстави, які б спростовували таку вірогідність поведінки обвинуваченого.

Суд також враховує суть інкримінованого правопорушення, а саме одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, а також одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене повторно.

Відповідно до частини п`ятої ст. 182 КПК, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, враховуючи характер та суть інкримінованого правопорушення, наявність обґрунтованої підозри, факт внесення обвинуваченим застави у повному обсязі, Суд вважає розмір застави таким, що не є надмірним та відповідає виключному характеру правопорушення.

На думку Суду, зменшення розміру застави не забезпечить її цільового призначення як запобіжного заходу, а відтак не утримуватиме особу обвинуваченого від вчинення дій передбачених частиною першою ст. 177 КПК України.

Окрім цього, Суд враховує, що запобіжний захід у виді застави не створює надмірного втручання у приватне життя обвинуваченого або обмеження прав і свобод та, по своїй суті, є найбільш м`яким запобіжним заходом в умовах даного кримінального провадження.

Враховуючи викладене, з огляду на наведені правові позиції законодавства, судову практику, звертаючи увагу на характер запобіжного заходу, Суд не встановив підстав для задоволення клопотання сторони захисту, відповідно, вказане клопотання задоволенню не підлягає.

З цих підстав,

Керуючись ст. 2, 9, 12, 17, 177, 182 КПК України

П О С Т А Н О В И В :

1.Клопотання захисника ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу та повернення застави залишити без задоволення.

2.Копію ухвали направити захиснику.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СуддяОСОБА_1