Справа №751/7907/25
Провадження №1-кп/751/47/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові кримінальне провадження №0001821 від 20.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

за участю: прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

15 вересня 2025 року до Новозаводського районного суду м. Чернігова надійшов обвинувальний акт, затверджений прокурором Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за №0001821 від 20.06.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб.

Клопотання вмотивовано тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. А отже, перебуваючи на свободі, ОСОБА_3 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути покарання. Зауважує також, що обвинувачений неодноразово судимий за вчинення майнових кримінальних правопорушень, зловживає спиртними напоями, не має міцних соціальних зв`язків, після вчинення кримінального правопорушення покинув місце події. Також перебуваючи на свободі ОСОБА_3 може вчиняти тиск на свідка у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , із якою обвинувачений співмешкав до моменту його затримання. Крім того, перебуваючи на свободі обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

У судовому засіданні обвинувачений та захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 заперечували проти задоволення такого клопотання. Зазначили, що на даний час обвинувачений утримується під вартою більше шести місяців. Наведені прокурором у клопотанні про продовження запобіжного заходу ризики є абстрактними та неконкретизованими. Щодо ризику впливу на свідка ОСОБА_6 зазначили, що судом неодноразово вживалися заходи щодо приводу свідка ОСОБА_6 , однак привід правоохоронними органами не був виконаний. Просили застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Безпосередньо дослідивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

І. Відповідність стандарту «обґрунтованої підозри»

У судовому засіданні встановлено, що на даний час існують підстави вважати, що ОСОБА_3 може бути причетний до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. При цьому, судом на даній стадії не вирішуються питання належності, допустимості та достовірності доказів, а також питання винуватості або невинуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Попри те, що на даний час кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, поняття «обґрунтована підозра» застосовується судом на цій стадії умовно, з метою перевірки відповідності запобіжного заходу вимогам процесуального закону.

У рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин».

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28 жовтня 1994 року та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення. При цьому, слід зауважити, що при вирішенні питання щодо запобіжного заходу слідчий суддя або суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд у ході розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою кримінального кодексу ця особа підлягає відповідальності.

Підсумовуючи свої висновки в даній частині суд зауважує, що на даний час у матеріалах провадження наявні докази, які дозволяють обґрунтовано стверджувати про можливу причетність ОСОБА_3 , до інкримінованого кримінального правопорушення.

Водночас суд нагадує, що будь-які висновки суду щодо обґрунтованості підозри в аспекті вирішення питання про застосування, продовження чи зміну запобіжного заходу, не мають преюдиційного значення та не є доказом винуватості особи під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

ІІ. Наявність ризиків, які виправдовують застосування запобіжного заходу

За доводами клопотання ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України існують у кримінальному провадженні та виправдовують застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Водночас відповідно до частини 3 статті 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Отже, слідчий суддя або суд має право вдатися до застосування найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише в тому разі, якщо наявні у кримінальному провадженні ризики дійсно унеможливлюють застосування іншого запобіжного заходу.

Метою застосування запобіжного заходу не може бути опосередковане (до набрання законної сили обвинувальним вироком суду) покарання особи, а такою метою є саме та виключно запобігання ризикам у кримінальному провадженні.

Водночас, положення національного законодавства України, зокрема Кримінального процесуального кодексу України, а також і практика Європейського суду з прав людини зобов`язують суд при вирішенні питання щодо запобіжного заходу не обмежитися лише відтворенням у судовому рішенні тих доводів, якими керувалася сторона обвинувачення в своєму клопотанні, однак зобов`язують об`єктивно оцінити ступінь наявних у кримінальному провадженні ризиків на час вирішення питання про застосування запобіжного заходу, розглянути можливість застосування менш тяжкого запобіжного заходу та навести об`єктивні (а не формальні) мотиви неможливості застосування менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із положеннями статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 111 рішення «Александровська проти України» ЄСПЛ акцентував увагу на тому, що рішення національних судів з питань застосування запобіжних заходів повинні відповідати критеріям вмотивованості: «... ніщо не свідчить про те, що національні суди належним чином розглядали можливість застосування альтернативних запобіжних заходів. Хоча вони у загальних формулюваннях зазначили, що розглянути таку можливість, вони не вказали, чому жоден із цих запобіжних заходів не міг бути застосований …».

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, суд зауважує, що в цілому погоджується із аргументами прокурора щодо існуванням ризиків у кримінальному провадженні. Водночас, при вирішення питання щодо запобіжного заходу суд враховує наступні обставини.

2.1. Тривалість застосування найбільш суворого запобіжного заходу у формі тримання під вартою

Хоча суворість покарання є релевантною обставиною при оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи («Ідалов проти Росії» (Idalov v. Russia) [ВП], 2012, § 145; «Гарицький проти Польщі» (Garycki v. Poland), 2007, § 47; «Храїді проти Німеччини» (Chraidi v. Germany), 2006, § 40; «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), 2001, §§ 80-81).

Згідно із висновками ЄСПЛ у справі «Ігнатов проти України»: «… із плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою».

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 26 червня 1991 р. у справі «Летельє проти Франції» «попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку».

Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Отже, при вирішенні про можливість подальшого утримання обвинуваченого під вартою суд повинен брати до уваги той факт, що на даний час обвинувачений утримується під вартою без застави протягом семи місяців, що безумовно є тривалим періодом утримання під вартою, і що в свою чергу впливає на ступінь інтенсивності вираження ризиків.

2.2. Щодо ступеня ризику спроби обвинуваченого переховуватися від суду

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади, способу життя системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

У пункті 105 рішення у справі «Александровська проти України» ЄСПЛ зазначив, що обґрунтування, які можуть вважатися «відповідними» та «достатніми», включають небезпеку переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризики змови, повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова», заява № 23755/07, пункти 87, 88 та 102). Ці ризики повинні бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними (рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії», пункт 222). Таким чином, ризик переховування не може оцінюватися виключно на підставі тяжкості можливого покарання; його слід оцінювати з урахуванням інших факторів, таких як характер обвинуваченого, моральні якості, майновий стан, зв`язки з країною та міжнародні контакти (там само, пункт 223).

За змістом правової позиції Європейського суду з прав людини, що викладена у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України», після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

При цьому, суд враховує висновки ЄСПЛ викладені у пункті 63 рішення у справі «Тодоров проти України», згідно яких загальна складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання під вартою протягом тривалого періоду.

Станом на час застосування запобіжного заходу та його попереднього продовження слідчі судді та суд обґрунтовано виходили із того, що тяжкість можливого обвинувачення зумовлює існування у кримінальному провадженні ризику переховування від органів досудового розслідування або суду. Водночас, як це узгоджується із наведеною вище практикою ЄСПЛ, виключно цей аргумент поступово втрачає свою вагу із плином часу перебування особи під вартою, і з плином цього часу перестає виступати достатнім обґрунтуванням утримання особи під вартою без альтернативи застосування іншого запобіжного заходу.

Крім того, як неодноразово відзначав ЄСПЛ у своїх рішеннях ризик втечі неминуче зменшується з плином часу, проведеного в ув`язненні («Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), 1968, § 10).

Як уже було відзначено вище, обвинувачений утримується під вартою протягом тривалого періоду часу, що саме по собі є фактором, який впливає на зниження ризику втечі.

На той факт, що ризик переховуватися від органів досудового розслідування та суду має найбільш суттєве вираження саме на первинних стадіях кримінального провадження, та згодом, внаслідок дії застосованих запобіжних заходів, має тенденцію до зниження, неодноразово було вказано судами апеляційної інстанції (див. зокрема ухвалу Апеляційної палати ВАКС від 21 грудня 2023 року у справі № 991/10584/23).

Водночас станом на момент чергового вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою (що загалом вже триває близько семи місяців) стороною обвинувачення не було здобуто та надано суду фактичних відомостей про те, що обвинуваченим або його оточенням вчинялися певні дії, спрямовані на організацію втечі. Так само у матеріалах провадження відсутні докази наявності в обвинуваченого фінансових або організаційних спроможностей, зокрема зв`язків у кримінальному середовищі або в інших державах, які би створювали реальні можливості організації втечі.

Аргументи сторони обвинувачення в цій частині зводяться до повторення тих аргументів, які покладені в основу попередніх судових рішень щодо застосування запобіжного заходу та його продовження тяжкість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого. Водночас об`єктивно із плином семимісячного строку тримання особи під вартою такі аргументи поступово втрачають свою вагу, і за відсутності інших аргументів, які безпосередньо вказують на схильність саме цієї конкретної особи до втечі та на об`єктивну можливість її організації саме цією особою, такі аргументи хоча й не втрачають свою актуальність повною мірою та враховуються судом, однак втрачають відповідність критерію достатності для безальтернативного застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

За сукупності наведеного суд дійшов висновку, що ризик переховуватися від досудового слідства або суду, обґрунтований тяжкістю можливого покарання та відомостями про особу обвинуваченого, хоча й продовжує існувати та потребує нівелювання шляхом застосування запобіжного заходу, водночас має об`єктивно менше вираження, аніж на час попереднього вирішення питань щодо запобіжних заходів.

За таких умов суд вважає, що даний ризик може бути нівельований шляхом застосування цілодобового домашнього арешту як запобіжного заходу, у ході чого обвинувачений перебуватиме цілодобово під контролем правоохоронних органів, а крім того забороною покидати населений пункт, у якому обвинувачений проживає, а також обов`язком здати на зберігання документи, які надають право на виїзд закордон.

2.3. Ризик впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні

Суд бере до уваги те, що як випливає із судової практики у питаннях запобіжних заходів, ступінь вираження ризику впливу на свідків, а також ризику знищення, спотворення чи фальсифікації доказів у кримінальному провадженні має тенденцію до зменшення із плином часу.

Наведена позиція узгоджується, зокрема, із висновками, наведеними в ухвалах Вищого антикорупційного суду від 23.12.2020 у справі №991/9802/20; від 03.12.2021 у справі №991/1467/21, Апеляційної палати ВАКС від 21.12.2023 у справі №991/10584/23; від 02.11.2023 у справі №991/8873/23 тощо.

Так, в ухвалі АП ВАКС від 02.11.2023 у справі №991/8873/23 було наведено такий висновок щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на учасників цього кримінального провадження; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінальне правопорушення: «… з плином досудового розслідування інтенсивність ризиків знижується, враховуючи перебіг та тривалість досудового розслідування, а також впливу раніше застосованого до підозрюваної особи запобіжного заходу».

Суд погоджується із тим, що враховуючи стадію кримінального провадження та те, що суд вправі обґрунтовувати своє рішення по суті кримінального провадження лише показаннями, безпосередньо сприйнятими в ході судового розгляду (за виключенням випадків, передбачених ст. 225 КПК України), ризик впливу на свідків у кримінальному провадженні продовжує існувати.

Водночас суд погоджується із позицією захисника в тій частині, що у межах даного кримінального провадження судом за клопотанням сторони обвинувачення забезпечувалася процесуальна можливість допиту свідка ОСОБА_6 , зокрема шляхом постановлення ухвал про привід даного свідка від 22.12.2025, 12.01.2026, 22.01.2026, 02.02.2026. Не забезпечення правоохоронними органами приводу свідка протягом тривалого часу не може слугувати підставою для продовження тримання під вартою обвинуваченого.

Також суд до уваги й те, що на даний час відсутні відомості про спроби обвинуваченого або його оточення здійснювати вплив на потерпілих або свідків у кримінальному провадженні.

Наведені обставини в сукупності хоча й не нівелюють повною мірою існування ризику впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, однак дають підстави для висновку про його зменшення, та про можливість нівелювання на даній стадії кримінального провадження цього ризику шляхом обмеження свободи переміщення обвинуваченого у виді цілодобового домашнього арешту із можливістю контролю за його поведінкою та покладенням відповідних обов`язків утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у кримінальному провадженні.

2.4. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення

Важливим в аспекті розгляду даного клопотання є ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

При цьому судом враховуються доводи наведені у клопотання прокурора, зокрема відсутність стійких соціальних зв`язків обвинуваченого та постійного джерела доходів.

Разом із цим в аспекті інтенсивності даного ризику суд не може не взяти до уваги те, що як підтверджується раніше згаданою судовою практикою, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення (ступень його інтенсивності) зменшуються із впливом раніше застосованого до особи запобіжного заходу.

Так, суд звертається до уже раніше згаданої ухвали АП ВАКС від 21 лютого 2024 року у справі №991/715/24, де було надано наступну оцінку ризику вчинення іншого кримінального правопорушення в аспекті тривалості застосування запобіжного заходу: «з плином часу ризик вчинення іншого кримінального правопорушення хоч і продовжує існувати, але він мінімізується». Подібні за своїм змістом висновки містяться й в ухвалі АП ВАКС від 21 грудня 2023 року №991/10584/23.

Також суд вважає, що наявність в особи попередніх судимостей хоча й може впливати на існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, однак сам по собі цей факт не виправдовує утримання особи під вартою без обмеження тривалості такого утримання.

Оцінюючи у сукупності наведене, а саме те, що тривале перебування особи під вартою саме по собі є суттєвим чинником, який сприяє зменшенню ризику повторного вчинення кримінального правопорушення, суд доходить висновку про те, що ризик вчинення нового кримінального правопорушення у кримінальному провадженні продовжує існувати, однак його ступень вираження (інтенсивність) на даний час зменшилася.

ІІІ. Висновок щодо запобіжного заходу

Зі спливом часу перебування під вартою та перебігом стадій кримінального провадження позиція сторони обвинувачення посилюється та інтенсивність ризиків зменшується, водночас в силу принципу презумпції невинуватості особа не може утримуватися під вартою саме з метою очікування ухвалення вироку, про що наголошувалося ЄСПЛ у згаданих вище судових рішеннях, що підтверджується також актуальною апеляційною практикою (зокрема було наголошено в ухвалі Чернігівського апеляційного суду від 06.11.2025 у справі №751/8840/25). На необхідність врахування строку перебування особи під вартою при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу було наголошено в ухвалах Чернігівського апеляційного суду від 26.06.2025 у справі №751/5330/25 та від 26.06.2025 у справі №751/5328/25.

За наведених умов суд дійшов висновку про те, що на даний час інтенсивність ризиків у кримінальному провадженні знизилася, і на сьогодні вони не виправдовують застосування виняткового, найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що в силу ч. 1 ст. 183 КПК України зумовлює обов`язок суду розглянути питання про застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу.

Щодо визначення розміру застави, суд бере до уваги те, що матеріальний стан обвинуваченого не дає можливості внести заставу у розмірі, достатньому для забезпечення нівелювання ризиків у кримінальному провадженні.

Інші, менш обтяжливі запобіжні заходи, як-то особисте зобов`язання чи особиста порука не зможуть дієво забезпечити виконання процесуальних обов`язків.

Водночас із урахуванням ступеня вираження інтенсивності ризиків, терміну перебування обвинуваченого під вартою, стадії кримінального провадження, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, із забезпеченням контролю за місцезнаходженням та поведінки обвинуваченого з боку правоохоронних органів та покладенням на нього відповідних обов`язків є дієвим запобіжним заходом, що зможе забезпечити нівелювання ризиків у кримінальному провадженні. При цьому суд бере до уваги й те, що в силу висновків ЄСПЛ цілодобовий домашній арешт особи розглядається як один із найбільш обтяжливих запобіжних заходів, однак у силу наведених вище обставин саме такий запобіжний захід є достатнім та пропорційним наявним у кримінальному провадженні ризикам, а менш суворі запобіжні заходи не здатні нівелювати наявні ризики.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 181, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 199 КПК України

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити, застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без зареєстрованого місця проживання, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком випадків прибуття до суду за викликом та за виключенням випадків необхідності отримання невідкладної медичної допомоги.

Негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 з-під варти в залі суду та зобов`язати працівників правоохоронних органів доставити ОСОБА_3 до місця проживання.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на два місяці, тобто до 16 квітня 2026 року включно, наступні обов`язки:

- прибувати до суду за викликом;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому ОСОБА_3 проживає, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватись від спілкування з потерпілим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що у разі невиконання покладених на нього ухвалою суду обов`язків до нього можуть бути застосовані більш суворі запобіжні заходи.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Ухвалу в частині застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту направити для виконання Чернігівському РУП ГУНП України в Чернігівській області.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд міста Чернігова протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали суду складено 20.02.2026.

Суддя ОСОБА_1