Провадження №1-кс/337/535/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Замглай Ріпкинського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, на посаді гранатометника відділення 3 аеромобільного взводу 4 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, одруженого, має неповнолітню доньку ОСОБА_6 2019 р.н., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у кримінальному провадженні №0000464 від 17.11.2023 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває дане кримінальне провадження.

31.10.2025 до суду надійшло клопотання прокурора ОСОБА_7 про продовження строку застосування обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було підтримано прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні. Прокурор просить суд продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою на 60 днів, посилаючись на те, що продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, оскільки військовослужбовець ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання винним у вчиненні інкримінованого йому злочині, останній може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання, може виїхати за межі території України; незаконного впливу на свідків, оскільки ОСОБА_5 перебуваючи на волі, самостійно або через інших осіб може перешкоджати встановленню істини у справі, узгоджувати свої показання з показанням інших осіб, які визнані свідками у справі, надавати цим особам поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань в ході досудового розслідування, з метою створення собі «алібі» щодо його непричетності до вчинення інкримінованого йому правопорушення, тим самим перешкодити встановленню істини в кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_5 в період воєнного стану обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби (військове кримінальне правопорушення), зокрема будучі військовослужбовцем самовільно залишив місце служби з метою ухилення від військової служби. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможуть запобігти зазначеним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, що дає підстави для продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник-адвокат ОСОБА_4 не заперечували проти задоволення клопотання прокурора, проте просили визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі, передбаченому щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину.

При цьому обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що він має зареєстроване місце проживання, одружений, має малолітню доньку.

Суд, вислухавши клопотання і думки учасників судового розгляду, вивчивши матеріали кримінального провадження, враховує таке.

Так, відповідно до ч.1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту або з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю мотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Відповідно до ст.176, 177, 183, ч.1 ст.194 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим п.1-5 ч.1 ст.177 КПК України.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім того, враховуються обставини, передбачені ст.178 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування відповідного запобіжного заходу та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим. Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що певні обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Згідно положень п. "с" ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи інакше, ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом встановлено, що під час досудового розслідування даного кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2025 до ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 16.09.2025 включно, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя тримання під вартою ОСОБА_5 продовжено на 60 днів, а саме до 10.11.2025 включно.

Також встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, яке є особливо тяжким злочином та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років, та яке може бути призначено обвинуваченому у разі доведення його винуватості.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

В даному випадку суд бере до уваги, що матеріали кримінального провадження містять достатньо даних для висновку, що причетність обвинуваченого до злочину, в якому він обвинувачується, є вірогідною та достатньою для продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також суд враховує, що ризиком є дія, яка може вчинятися з високим ступенем ймовірності, наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами «поза розумним сумнівом».

Суд встановив, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дійсно продовжують існувати.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 , усвідомлюючи невідворотність покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, з метою уникнення покарання, може переховуватися від суду. Наявність зазначеного ризику підтверджується тим, що ОСОБА_5 під час досудового розслідування після роз`яснення йому процесуальних обов`язків та вручення копії клопотання про застосування запобіжного заходу, переховувався від органу досудового розслідування, оголошувався слідчим в розшук.

Оцінивши доводи прокурора в сукупності та провівши аналіз встановлених під час розгляду клопотання обставин, суд також вважає доведеним, що продовжує існувати ризик продовження обвинуваченим вчинення інших кримінальних правопорушень у разі незастосування до нього запобіжного заходу.

Встановлені ризики є надзвичайно високим, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчить про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, зокрема, особисте зобов`язання, особиста порука, застава та домашній арешт не здатні забезпечити виконання ОСОБА_5 процесуальних обов`язків.

Більш того, вказані вище ризики підсилюються запровадженим на території України воєнним станом, зокрема ризик вчинення інших кримінальних правопорушень обвинуваченим та переховування від суду тільки збільшується.

Разом з тим, наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого ОСОБА_5 незаконно впливати на свідків на даній стадії судового розгляду жодними доказами прокурором не доведені.

Також, у відповідності до ст.178 КПК України, суд враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , стан його здоров`я. Зокрема, обвинувачений раніше не судимий, є працездатною особою, був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період (воєнний стан), відомості про наявність у нього стабільних джерел доходів відсутні. Вік та стан здоров`я обвинуваченого не є перешкодою для його тримання під вартою.

Крім того, на неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, вказують і норми ч.8 ст.176 КПК України, які передбачають застосування під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються, в тому числі, у вчиненні злочину, передбаченого ст.408 КК України, виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також суд вважає, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, а характер та ступінь тяжкості діяння, в якому він обвинувачується, сукупність інших обставин однозначно свідчать про наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості та кореспондується з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що даний захід не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено.

Таким чином, суд вважає необхідним продовжити застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, задовольнивши клопотання прокурора.

Згідно з ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Зокрема, згідно з ч.4 ст.183 КПК України підчас дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

В даному випадку суд, враховуючи всі фактичні обставини справи, поведінку обвинуваченого після вручення йому повідомлення про підозру, а також дані, що його характеризують, його майновий стан, дійшов висновку, що застава в розмірі, в якому обвинувачений здатний її внести, не зможе запобігти встановленим ризикам та не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне не визначати розмір застави.

Керуючись ст.177, 178, 183, 331 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, а саме до 03 січня 2026 року включно, без визначення застави.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику, надіслати державній установі за місцем утримання ОСОБА_5 для виконання.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню, проте може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали оголошений 05.11.2025 о 12.55 год

Суддя ОСОБА_1