Справа №549/569/25
Провадження №1-кп/549/8/26
УХВАЛА

10 лютого 2026 року Колегія суддів Чорнухинського районного суду Полтавської

області у складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Чорнухи у режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000453 від 21.10.2025 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.348, ч.1 ст.263 КК України,

установила:

На розгляді суду перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 за ст.348, ч.1 ст.263 КК України, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000453 від 21.10.2025.

Прокурором 06 лютого 2026 року з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи обґрунтовану підозру у вчиненні ним особливо тяжкого злочину та реальність зазначених ризиків, які на цей час не зменшилися та продовжують існувати, подано клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 днів, оскільки строк дії раніше обраного запобіжного заходу спливає 15.02.2026. При цьому, прокурор вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вищевказаним ризикам, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, покарання за яке передбачено виключно у виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, що може спонукати його до втечі, що у своїй сукупності свідчить про те, що він може перешкодити встановленню істини по даному кримінальному провадженню, судовий розгляд якого на цей час триває.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав клопотаня про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без можливості внесення застави терміном на 60 діб.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти задоволення зазначеного клопотання.

Заслухавши учасників судового провадження суд дійшов такого.

У силу ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 5 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч.1-3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначений у ст. 178 КПК України.

З огляду на зазначене вище, колегії суддів належало вирішити, чи довів прокурор обставини, на які він покликається. Вирішуючи це питання, суд виходив із такого.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Прокурор, обґрунтовуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою без можливості внесення застави обвинуваченому ОСОБА_6 покликався на те, що наразі продовжують існувати ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні.

Це кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, ОСОБА_6 має процесуальний статус обвинуваченого.

Отже, перш за все, Суду слід перевірити чи підтверджується існування ризиків, на які посилається прокурор.

На переконання колегії суддів, ймовірна можливість переховування ОСОБА_6 від суду підтверджується тим, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, передбачає, зокрема, покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду. Вищевикладене свідчить про те, що у випадку засудження особи за вчинення злочину, передбаченого ст. 348 КК України, до особи може бути застосовано покарання у виді позбавлення волі з реальним строком його відбування, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти чи переховуватись.

Відповідні ризики, на переконання колегії суддів, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Водночас КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

До того ж, в умовах збройної агресії російської федерації проти України велика кількість держав партнерів України, запровадила особливі умови надання прихистку її громадянам, що дозволить протягом тривалого часу легально перебувати на їх території.

Згідно інформації ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.10.2025 № 13/1410 громадянин ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виключений із військового обліку 02.10.2023 по досягненню граничного віку.

За таких обставин, Суд не виключає можливості перетину кордону України ОСОБА_6 з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується. Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_6 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження, а також Державний кордон України у місцях активних бойових дій.

Отже, наведені обставини у сукупності дають підстави дійти висновку, що ОСОБА_6 ймовірно може переховуватись від суду.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів оцінює наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, з урахуванням стадії кримінального провадження та фактичних обставин справи.

Свідки сторони обвинувачення у даному кримінальному провадженні вже були допитані в судовому засіданні. Водночас судовий розгляд кримінального провадження не завершено, оцінка доказів триває, а кримінальне процесуальне законодавство не виключає можливості повторного допиту свідків або уточнення їхніх показань у разі виникнення такої необхідності. За таких умов сам по собі факт допиту свідків не усуває ризик незаконного впливу на них.

Суд враховує, що обвинувачений обізнаний з матеріалами кримінального провадження, колом свідків та їх анкетними даними, а з огляду на тяжкість інкримінованого йому злочину та суворість покарання, яке йому загрожує, має об`єктивну можливість і мотив здійснювати вплив на свідків з метою зміни або коригування раніше наданих ними показань, у тому числі під час можливого повторного допиту, що може перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Оцінюючи сукупність наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ризик незаконного впливу на свідків, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, на даний час є реальним та таким, що не зменшився.

Суд також враховує, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не здатне ефективно нейтралізувати наявний ризик незаконного впливу на свідків, з огляду на характер і ступінь цього ризику.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ризик незаконного впливу на свідків, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, на даний час не зменшився та не втратив своєї актуальності, а тому підстави для продовження запобіжного заходу залишаються.

Крім того, суд бере до уваги положення ч. 2 ст. 177 КПК України, за змістом яких підставою застосування запобіжного заходу є не факт вчинення діянь, визначених ч. 1 цієї статті, зокрема, незаконного впливу на свідків, а обґрунтована ймовірність такого, яка прокурором доведена.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не працевлаштований, не має постійного місця роботи та джерела доходів, отже не має міцних соціальних зв`язків, які були б були стримуючим фактором для запобігання настанню ризиків вчинення нових злочинів, що у сукупності дає підстави вважати, що перебуваючи на волі, він буде продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення та переховуватись від суду.

Зважаючи на усі обставини цього кримінального провадження, наведені вище, колегія суддів переконана, що прокурор довів наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_6 ймовірно може переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків. Тобто прокурором доведено, що заявлені ним раніше ризики не зменшилися.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити в майбутньому. Отже, ризики слід вважати наявними за умови встановлення їх імовірності. Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. При встановленні ризиків суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, Суд, з урахуванням наведених вище обставин, виходить із такого.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Пирятинського районного суду Полтавської області від 23.10.2025 стосовно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 21.12.2025 включно.

Ухвалою Колегії суддів Чорнухинського районного суду Полтавської області у складі головуючої судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,обраний під час досудового розслідування запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , у вигляді тримання під вартою без можливості внесення застави продовжено на 60 діб до 15 лютого 2026 року включно.

Згідно з ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Частиною 3 ст. 176 КПК України встановлено, що суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК).

Ґрунтуючись на досліджених у судовому засіданні матеріалах та поясненнях сторін провадження, колегія суддів під час продовження запобіжного заходу, враховує такі обставини: кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , згідно зі ст. 12 КК відноситься до особливо тяжких і у разі визнання його винуватим, йому може загрожувати покарання у виді позбавленням волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі; ОСОБА_6 раніше не судимий; докази про його сталі соціальні зв`язки у суду відсутні; на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває; про наявність тяжких хронічних захворювань, які б перешкоджали триманню під вартою, учасники провадження суд не повідомляли.

Відомостей, які свідчили б про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Тож, зазначені та встановлені Судом ризики виправдовують обрання відносно обвинуваченого виняткового запобіжного заходу, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується із стороною обвинувачення, що у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не можливо запобігти вищевказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Отже, зважаючи на встановлені Судом існуючі ризики, про які йшлося вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою без можливості внесення застави обвинуваченого ОСОБА_6 на строк 60 днів.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, колегія суддів використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі застава, домашній арешт, особиста порука та зобов`язання не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків переховування від суду та/або впливу на свідків у провадженні. Ця позиція Колегії суддів обґрунтовується сукупністю усіх без винятку обставин, наведених раніше у цій ухвалі, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

Суд також враховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження. За таких обставин, необхідним є саме тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

У рішенні Європейський суд з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року зазначено, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року № 33977/96 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року Європейський суд з прав людини вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків чи інших учасників кримінального провадження.

Сторона захисту продовження існування вказаних ризиків не спростували та не довели того, що застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою без визначення розміру застави, забезпечить належне виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків та в повній мірі зможе запобігти зазначеним ризикам.

Враховуючи, що кримінальне провадження неможливо завершити до закінчення строку дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу, суд, не роблячи передчасних висновків щодо вини обвинуваченого, не даючи оцінки зібраним доказам, приймаючи до уваги тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у його скоєнні; дані про особу обвинуваченого, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, зазначені у ч.1,3,5 ст.177КПК України, вважає необхідним продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк шістдесят днів без застосування застави, з огляду на положення п .1ч. 4 ст. 183 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314-317, 336 КПК України, Колегія суддів,

ухвалила:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів без можливості внесення застави до 10.04.2026 включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а обвинуваченим - в цей же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Учасники судового провадження мають право отримати копію ухвали в суді.

Повний текст ухвали складено та оголошено о 09 год 00 хв 13.02.2026.

Головуюча ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3