УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Про призначення судового розгляду

та застосування запобіжного заходу

(повний текст)

16 січня 2026 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні питання щодо призначення судового розгляду та клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 Кримінального кодексу України, відомості про щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003876 від 19.11.2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

В підготовчому судовому засіданні учасники вважають за можливе призначити провадження до судового розгляду.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали обвинувального акту, суд вважає за можливе призначити провадження до судового розгляду.

Обвинувальний акт складений у відповідності з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Кримінальне провадження підсудне Солом`янському районному суду м. Києва.

Підстав для закриття провадження та повернення обвинувального акту прокурору суд не вбачає.

Зазначене судове засідання з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ч. 2 ст.27 КПК України, відсутні.

Коло осіб, які беруть участь, у судовому розгляді є наступним: прокурор, обвинувачені, захисник.

Обвинуваченим роз`яснено їх право заявити клопотання щодо колегіального судового розгляду, разом з тим, сторона захисту одностайно висловила позицію про одноособовий судовий розгляд професійним суддею.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2026 р. до обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Прокурор подав клопотання, в яких просив продовжити термін перебування під вартою обвинуваченим, мотивуючи це тим, що в невстановлений час, але не пізніше 20.11.2025, за невстановлених обставин, у ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_5 виник спільний злочинний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин у особливо великих розмірах. З метою реалізації вказаного умислу у невстановлений досудовим розслідуванням час, дату та місці, за невстановлених обставин, ОСОБА_5 діючи за попередньою змовою із ОСОБА_6 та розуміючи, що вказана діяльність є протиправною, має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлена тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної особи, а й для здоров`я населення в цілому, буде здійснюватися в порушення вимог Законів України від 15.02.1995 «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», переслідуючи корисливий мотив, придбали у невстановленої особи психотропні речовини у особливо великих розмірах, після чого почали зберігати їх у лише відомому останнім місці.

Так, 20.11.2025 в період часу з 11 год. 34 хв. по 12 год. 55 хв. працівниками поліції проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено 4-ММС масою 60,175 грам, тобто у особливо великих розмірах, особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP масою 0,686 грам, психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 7,458 грам, тобто у великих розмірах, останні незаконно придбали та зберігали з метою збуту, діючи за попередньою змовою групою осіб.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 Кримінального кодексу України.

Прокурор, посилаючись на наведені обставини та дані матеріалів провадження, просить застосувати до кожного з обвинувачених запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів та не визначати розмір застави.

Оцінюючи наведене клопотання та матеріали, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом і може застосовуватися лише за умови доведення прокурором того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання таким ризикам.

Суд також враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких обмеження свободи можливе лише у передбачених законом випадках та за встановленою процедурою, а також те, що стандарт обґрунтування для найсуворішого запобіжного заходу має бути підвищеним, оскільки застосування тримання під вартою є найістотнішим втручанням у право на свободу.

Разом з тим, вирішуючи питання про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд виходить з того, що такі ризики повинні ґрунтуватися не на загальних посиланнях, а на конкретних даних про можливу поведінку обвинувачених, їх зв`язки, умови життя та інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду, суд враховує дані про правову кваліфікацію інкримінованого діяння за ч. 3 ст. 307 КК України, що належить до категорії особливо тяжких злочинів, і дані про суворість можливої санкції, яка, за змістом клопотання, може передбачати покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Суворість потенційного покарання сама по собі не є автоматичною підставою для застосування тримання під вартою, однак у поєднанні з іншими даними вона може свідчити про наявність стимулу ухилитися від суду. Додатково, ризик переховування у даному провадженні підтверджується даними про відсутність у обох обвинувачених офіційного працевлаштування та постійного джерела доходів, а також даними про відсутність у них сімейних обов`язків у вигляді шлюбу.

Окремо суд враховує щодо ОСОБА_6 дані про наявність іншого кримінального провадження, обвинувальний акт у якому, за наданими відомостями, 26.03.2025 направлено до Солом`янського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 185 КК України, що вказує на наявність у нього додаткових процесуальних ризиків та не сприяє висновку про повну відсутність підстав для занепокоєння стосовно належної процесуальної поведінки.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, суд враховує наведені прокурором дані про те, що обвинувачені отримали персональні дані учасників провадження під час виконання вимог ст. 290 КПК України, а також те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є рідними братами та фактично проживають за однією адресою.

Сукупність цих даних об`єктивно створює можливість узгодження позицій, впливу на показання, схилення до зміни раніше наданих свідчень або уникнення явки учасників у судові засідання, з огляду на доступ до контактної інформації. Водночас, суд оцінює інтенсивність цього ризику як таку, що може бути істотно знижена покладенням процесуальних обов`язків, обмеженням пересування у визначений час доби та забороною спілкування з певними особами у межах судового рішення, оскільки наявні матеріали не містять даних про вже вчинені спроби тиску чи конкретні епізоди впливу, а лише підтверджують можливість такого впливу з урахуванням об`єктивних обставин.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінальної діяльності, суд бере до уваги дані обшуку за адресою фактичного проживання обвинувачених, під час якого, за змістом клопотання, виявлено психотропні речовини у значних кількостях, а також дані про характер вилученого, який у клопотанні пов`язується із зберіганням з метою збуту та попередньою змовою, що у сукупності може свідчити про наявність у обвинувачених можливості і схильності до продовження протиправної поведінки.

Проте, як і у випадку з ризиком незаконного впливу, суд не встановлює за наданими матеріалами таких даних, які б вказували на невідворотність чи високу інтенсивність продовження протиправної діяльності саме у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки прокурором, по суті, наведено загальні міркування, прив`язані до кваліфікації та змісту обвинувачення, без конкретизації фактичних дій обвинувачених після направлення обвинувального акта до суду, які б свідчили про реальні, а не потенційні спроби продовження діяльності або підготовки до неї.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у даному провадженні існують і підтверджуються конкретними даними.

Разом з тим, оцінюючи ступінь цих ризиків у світлі ст. 178 КПК України та принципу винятковості тримання під вартою, суд вважає, що наведені ризики не мають такого рівня інтенсивності, який би об`єктивно вимагав саме тримання під вартою, і що прокурор не довів обставин, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, тобто недостатності застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання зазначеним ризикам.

Суд також враховує, що домашній арешт, як запобіжний захід, прямо передбачений ст. 181 КПК України, і за своєю суттю, у разі встановлення обмежень на залишення житла у визначений період доби, може ефективно забезпечити контроль за місцем перебування обвинувачених, унеможливити їх нічні переміщення, зменшити ризики контактів із учасниками провадження поза процесуальними рамками та сприяти забезпеченню явки до суду.

Суд враховує також те, що застосування тримання під вартою щодо обох обвинувачених за відсутності переконливого доведення неможливості досягнення мети запобіжного заходу іншими засобами суперечило б вимогам ч. 1 ст. 183 КПК України та загальним засадам кримінального провадження щодо пропорційності втручання у права особи.

За таких обставин, керуючись приписами ч. 4 ст. 194 КПК України, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, ніж той, про який просить прокурор, оскільки прокурором доведено наявність обґрунтованості обвинувачення та існування ризиків, проте не доведено, що саме тримання під вартою є єдиним способом їх нейтралізації.

Суд приходить до висновку, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою фактичного проживання щодо кожного з обвинувачених здатний забезпечити належну процесуальну поведінку, виконання процесуальних обов`язків та мінімізувати встановлені ризики до прийнятного рівня, не вдаючись до надмірного обмеження права на свободу, яке є притаманним триманню під вартою.

У цьому контексті суд також бере до уваги, що сам факт тяжкості обвинувачення та значного обсягу вилучених речовин не звільняє сторону обвинувачення від обов`язку доведення пропорційності та необхідності найсуворішого запобіжного заходу, а наведені у клопотанні аргументи у своїй основі зводяться до загальних припущень про можливу поведінку, без конкретизації, чому саме домашній арешт не здатний запобігти ризикам.

За сукупністю наведеного суд вважає тримання під вартою щодо кожного з обвинувачених занадто суворим запобіжним заходом у конкретних обставинах цього провадження, тоді як цілодобовий домашній арешт є достатнім, необхідним та пропорційним засобом досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України.

Виходячи із зазначеного, суд, -

УХВАЛИВ:

Призначити судовий розгляд обвинувального акту в кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 Кримінального кодексу України у відкритому судовому засіданні на 16.00 5 березня 2026 р. у приміщенні Солом`янського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Грушецька, 1

В судове засідання викликати прокурора, обвинувачених, захисника.

Судовий розгляд здійснювати професійним суддею одноособово.

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заборонити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово.

Зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прибувати до Солом`янського районного суду м. Києва за кожною вимогою.

Доручити Солом`янському УП ГУНП м. Києва доставити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до місця відбування домашнього арешту, а саме: АДРЕСА_2 .

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 ,

Строк дії ухвали в частині строку дії запобіжного заходу до 16 березня 2026 р. включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.

Повний текст ухвали оголошується 21 січня 2026 р.

Суддя ОСОБА_1