Провадження № 1-кп/175/1800/25
13 жовтня 2025 року селище Слобожанське Дніпровського
району Дніпропетровської області
Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миколаївка Борзнянського району Чернігівської області,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 408 КК України, -
06.10.2025 року до суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, з відповідними додатками до нього. Під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 20 серпня 2025 року був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого спливає 16 жовтня 2025 року та визначено заставу у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120 гривень 00 коп.
Ухвалою судді від 08 жовтня 2025 року обвинувальний акт був призначений до підготовчого судового засідання.
Прокурор зазначив, що ОСОБА_4 здійснив дезертирство з місця розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалась у АДРЕСА_1 . В зв`язку з цим необхідно вирішити питання щодо підсудності.
Обвинувачений у вирішенні питання підсудності поклався на розсуд суду.
Захисник підтримав позицію прокурора, зазначив, що дезертирство завершене з моменту нез`явлення на військову службу, отже справа не підсудна Дніпровському районному суду Дніпропетровської області.
Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, дійшов наступного висновку.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Законом України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», визначено, що інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.
Порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування судового рішення у будь-якому разі (п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинене більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однакові за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.
Відповідно до положень п. 3-1 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.
Верховний Суд в постанові від 30.01.2024 у справі №336/5209/22 висловив думку, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України (дизертирства) полягає у: 1) самовільному залишенні військової частини або місця служби; 2) нез`явленні на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк. Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.
Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в ухвалі від 07.10.2024 у справі №157/1049/24, з обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_5 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, тобто нез`явлення на службу з відпустки до військової частини НОМЕР_2 , яка знаходилася в населеному пункті АДРЕСА_2 , з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану, що відноситься до територіальної юрисдикції Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Враховуючи наведене, місцем вчинення дезертирства, яке інкримінується обвинуваченому є підрозділ військовий частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 . Місто Дружківка Краматорського району Донецької області відноситься до територіальної юрисдикції Дружківського міського суду Донецької області, підсудність справ якого рішенням Вищої ради правосуддя від 19.12.2024 року № 3707/0/15-24 змінено на Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Згідно з ч. 2 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.
Також прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, посилаючись на те, що під час досудового розслідування до обвинуваченого був застосований такий запобіжний захід, дія якого під час досудового провадження була продовжена, але цей строк спливає, тому вважає, що необхідно продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів, підстави для зміни міри запобіжного заходу відсутні, ризики, які виправдовують утримання обвинуваченого під вартою нікуди не зникли, є реальними та дійсними.
В підготовчому судовому засіданні обвинувачений заперечував проти клопотання прокурора щодо продовження строку тримання.
Захисник щодо заявленого прокурором клопотання про продовження тримання під вартою заперечував та просив змінити на більш м`який запобіжний захід.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, доходить висновку про можливість продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, з таких підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд, за клопотанням учасників судового провадження, має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 331 КПК України встановлено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.
Вирішуючи питання щодо заявленого прокурором клопотання щодо продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд виходить з такого.
16 жовтня 2025 року спливає строк застосування вказаного запобіжного заходу. Також наявні достатні дані, які свідчать, що ризики, які виправдовують утримання обвинуваченого під вартою не зменшилися.
Згідно ч. 8 ст. 176 КК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405,407,408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.
Суд враховує, що ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за який передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 12 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу до судового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання. ОСОБА_4 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином що підтверджується тим, що обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, при цьому як військовослужбовець маючи певну підтримку серед інших військовослужбовців може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Крім цього, обвинувачений перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, в якому підозрюється, як військовослужбовець може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення досудового розслідування.
Ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений умовно-достроково звільнений від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом. Крім того, бажання обвинуваченого уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі обвинуваченого.
Відомості про особу обвинуваченого в сукупності із обсягом обвинувачення та встановленими ризиками, передбаченими ч. 1 ст. 177 КПК України, дають достатні підстави вважати, що альтернативні запобіжні заходи не здатні запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Нові обставини, які б надавали можливість вирішення суддею питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який не виявлено.
Таким чином, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.
Разом з тим, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, що відповідає і є співрозмірним тяжкості і характеру діяння, яке інкримінується останньому, та більш м`які запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
До обставин (ризиків), які враховуються при вирішенні питання про запобіжний захід, безумовно належить військова агресія проти України, що суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.
Таким чином, суд вважає за доцільне продовжити строк обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів.
Крім того, суд вважає доцільним залишити без змін раніше визначений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Дніпра від 20.08.2025 розмір застави та обсяг обов?язків, пов?язаних з її внесенням. Підстави для зменшення розміру застави відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32-34, 177, 178, 194, 314 КПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою задовольнити.
Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 11 грудня 2025 року включно, із раніше визначеним розміром застави.
Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою діє до 11 грудня 2025 року включно.

Ухвала щодо запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1