Справа №592/8582/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/801/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Погроза або насильство щодо працівника правоохоронного органу
УХВАЛА

Іменем України

08 жовтня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/8582/24 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.02.2025, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тьоткіно Глушковського району Курської області рф, громадянина рф, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 положення ст. 75, 76 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік і поклавши обов`язки, оскільки ОСОБА_9 одружений, має повноцінний склад сім`ї, сина, який навчається, доглядає двох непрацездатних осіб, які потребують стороннього догляду, після вчинення злочину сам повернувся до поліцейських і вибачився за скоєне, вину визнав повністю, щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем мешкання, на обліку у лікарів не перебуває, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду.

Вироком Ковпаківського районного суду Сумської області від 26.02.2025 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, і йому призначене покарання у виді одного року обмеження волі. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

Згідно вироку суду, 24.04.2024 о 14:36 інспектор взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Сумській області ОСОБА_11 разом з рядовим поліції взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Сумській області ОСОБА_12 , перебуваючи на службі по охороні громадського порядку та контролю безпеки дорожнього руху на території м. Суми, виконуючи свої службові обов`язки під час патрулювання вул. Шевченка поблизу буд. № 10 неподалік від центрального входу до «Селянського ринку», виявили т/з «GEELY MR7151», д. н. з. НОМЕР_1 у зоні дії п. 15.9 (зупинка забороняється) ПДД (ближче 10 м від позначеного місця виконання дорожніх робіт і в зоні їх виконання, де це створить перешкоди технологічним т/з, що працюють), за кермом якого перебував ОСОБА_9 . Представившись, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 повідомили водієві про вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. ОСОБА_11 роз`яснив ОСОБА_9 положення ст. 126 КУпАП і п. 2.4а ПДР і запропонував останньому пред`явити для перевірки посвідчення водія та реєстраційний документ на т/з. ОСОБА_9 через опущене скло водійських дверей пред`явив документи на т/з та ті, що підтверджують його особу, але досить швидко, внаслідок чого поліцейські не встигли їх оглянути. ОСОБА_12 повторно запропонував ОСОБА_9 пред`явити документи, але останній знову через опущене скло водійських дверей показав їх досить швидко. Коли ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вирішили перевірити т/з «GEELY MR7151» та водія по базі ІП НП, то ОСОБА_9 увімкнув двигун та здійснив рух на задній передачі з місця зупинки. Щоб перешкодити руху т/з, ОСОБА_11 став попереду автомобіля та запропонував ОСОБА_9 вимкнути двигун та вийти з салону, але останній ніяк на це не відреагував і рушив з місця, здійснивши наїзд на поліцейського. ОСОБА_9 зачинив вікно автомобіля, в якому знаходився, і з метою уникнення відповідальності раптово розпочав рух, а ОСОБА_11 впав на капот автомобіля, намагаючись таким чином зупинити т/з. ОСОБА_9 продовжив рух в бік вул. Ярослава Мудрого в м. Суми, тим самим створюючи загрозу життю та здоров`ю поліцейського. Проїхавши близько 100 метрів та, повертаючи з вул. Засумської на вул. Ярослава Мудрого, на повороті ОСОБА_11 впав на проїзну частину дороги, а т/з зник з місця пригоди, внаслідок чого інспектору поліції ОСОБА_11 були спричинені легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скарги та просили її задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_8 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисником не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про суворість призначеного покарання і застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі його захисника.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоч це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який є не судимою особою, має сім`ю, сина, який навчається, родичів, які потребують його допомоги, а також обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, сприяння розкриттю злочину, і відсутність обставин, що обтяжують покарання, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді обмеження волі у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 345 КК, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання захисника на те, що ОСОБА_9 має повноцінний склад сім`ї, одружений, має сина, який навчається, доглядає двох непрацездатних осіб, які потребують стороннього догляду, після вчинення злочину сам повернувся до працівників поліції та вибачився за скоєне, відшкодував шкоду, вину визнав повністю і щиро розкаявся, хоч і мають місце, але вже були судом враховані та взяті до уваги при призначенні покарання у сукупності також і з іншими фактичними обставинами провадження, враховуючи зухвалість його протиправних дій під час вчинення кримінального правопорушення, направлених в тому числі на підрив авторитету правоохоронних органів, їх нормальну діяльність.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.02.2025 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на вказаний вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4