КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/5471/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

09 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2025 року,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2025 року клопотання прокурора задоволено, продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 01 листопада 2025 року. Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України розмір застави ухвалено не визначати.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 суд врахував тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не судимий, доказів про перебування у нього на утриманні дітей чи інших осіб не надано, та дійшов висновку про те, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на свідків.

При цьому, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 суд не визначив застави у кримінальному провадженні: щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03.09.2025 скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити. У випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про необхідність обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід такий, що не пов`язаний із триманням під вартою, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт та покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що клопотання прокурора не містить викладу обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилань на матеріали, що підтверджують ці обставини. Також апелянт зазначає, що клопотання не містить обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, проте суддею не надано оцінку такому порушенню процесуальних вимог.

Апелянт вважає, що прокурором не було доведено та підтверджено жодним належним та допустимим доказом формально озвучені ним ризики, відповідно вони є виключно припущеннями та не можуть враховуватись судом при вирішенні поставленого питання, а також спростовуються позитивною поведінкою ОСОБА_6 , починаючи з дати повідомлення йому про підозру.

Як зазначає апелянт, сторона захисту надала докази зразкової процесуальної поведінки ОСОБА_6 протягом досудового розслідування та судового розгляду, без жодних фактів переховування, знищення доказів чи впливу на свідків, однак суд не обґрунтував конкретні ризики доказами, покладаючись на абстрактні припущення щодо тяжкого обвинувачення.

Крім того, апелянт звертає увагу на порушення принципу пропорційності та ігнорування менш суворих заходів. Апелянт вказує, що сторона захисту запропонувала особисте зобов`язання відповідно до ст. 179 КПК України, який передбачає покладення обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України для забезпечення процесуальних вимог, втім суд відхилив цю альтернативу без обґрунтованого пояснення, чому менш суворий захід є недостатнім, як того вимагає ч. 1 ст. 183 КПК України.

Апелянт наголошує, що судом проігноровано зразкову поведінку ОСОБА_6 , відсутність судимостей та наявність міцних соціальних зв`язків (постійне місце проживання, позитивна репутація, попереднє навчання/робота) є порушенням цих принципів. Більш того, судом було неналежно прийнято до уваги стан здоров`я обвинуваченого. Крім того, ухвалою суду не враховано зміни обставин після первинного застосування тримання під вартою. Так, ОСОБА_6 не утримувався під вартою під час досудового розслідування та дотримувався менш суворого запобіжного заходу (домашнього арешту), застосованого 29 липня 2021 року. Рішення Київського апеляційного суду про скасування вироку та призначення нового розгляду ще більше послаблює підстави для тримання під вартою, оскільки первинні підстави втратили актуальність.

В доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_7 посилається на наявність у матері його підзахисного захворювання, яке потребує оперативного втручання та подальшого післяопераційного догляду, яку здатен забезпечити лише ОСОБА_6 , який є єдиним близьким родичем.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадженнявнесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001376 від 27.07.2021 щодо ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченої на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність та зменшення ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин у великих та особливо великих розмірах, що свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не судимий, на утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб не має, що свідчить про відсутність сталих соціальних зв`язків такого ступеню, які були б стримуючим фактором для запобігання його втечі від суду, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальностіможе переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника на наявність у ОСОБА_6 матері, яка потребує оперативного втручання, постійного місця проживання, відсутність судимостей, то колегія суддів зауважує, що дані обставини,зважаючи на обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, які інкриміновано обвинуваченому, не є достатніми стримуючими факторами та не можуть свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України

Те, що обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування, дотримувався умов домашнього арешту, що на переконання захисника, свідчить про його зразкову процесуальну поведінку під час досудового розслідування, неспроможні слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 під загрозою можливого призначення покарання, не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Щодо стану здоров`я обвинуваченого, на який посилався захисник, то жодних належних доказів щодо неможливості перебування ОСОБА_6 за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятораапеляційна скарга захисника не містить. Також, не було встановлено і судом першої інстанції в провадженні якого знаходиться дане кримінальне провадження, того, що ОСОБА_6 має такий стан здоров`я, який унеможливлює його перебування в умовах СІЗО.

Як правильно звернув на це увагу суд першої інстанції, відповідно до п.2.6. Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України 10.02.2012 №239/5/104 (надалі Порядок), особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. Докази про порушення цього права не надано.

Крім того, відповідно до п.2.8. Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на свідків, заради зміни або відмови від раніше наданих ними показів.

Стосовно тверджень захисника щодо невідповідності клопотання прокурора вимогам кримінального процесуального закону, то такі твердження є непереконливими, оскільки клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що наведені в клопотанні ризики є лише припущенням прокурора, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою.

З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність/ зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, зокрема у виді домашнього арешту, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 -залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2025 року в частині продовження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 01 листопада 2025 року - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4