Провадження №: 1-кп/755/1571/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників- адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 0001840, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 26 травня 2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городня Городнянського району Чернігівської області, громадянина України, неодруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, неодруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

установив:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0001840, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 26 травня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В межах кримінального провадження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 23.10.2025 року включно.

Вимогами ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_4 подано клопотання про зміну запобіжного заходу, де просила змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний період доби, встановити обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України. В обґрунтування послалась на те, що на теперішній час ризики зменшились та перестали існувати, оскільки стороною обвинувачення не надано будь-яких обґрунтувань на реальне існування наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Так, обвинувачений не має наміру переховуватись від суду, має постійне місце проживання, є раніше не судимим, позбавлений можливості знищити будь-які докази, оскільки вони долучені до матеріалів справи. Відсутній ризик і впливу на свідків. Посилання сторони обвинувачення на можливе перешкоджання вважає абстрактним та не доведеним. Безпідставним вважає і існування ризику можливого вчинення іншого кримінального правопорушення. Обвинувачений не становить загрози безпеці учасників даного кримінального провадження, має намір брати участь в судових засіданнях та зобов`язується сумлінно користуватися наданими йому законом процесуальними правами та обов`язками.

Прокурором в судовому засіданні були подані письмові клопотання щодо продовження обвинуваченим, кожному окремо, застосованого до них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що на даний час існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, оскільки обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину та обвинувачені розуміють, що їм загрожує реальне покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років; обвинувачені можуть незаконно впливати на свідків, особисті дані яких їм відомі, з метою останніх схилити до дачі неправдивих показів в судовому засіданні; перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки перебуваючи на свободі можуть не з`являтися за викликами до суду; вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки наразі офіційно не працевлаштовані, не мають джерел фінансування. Більш м`які запобіжні заходи застосувати не можливо, оскільки не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених. Крім того, на адресу слідчого відділу в ході досудового розслідування не надходили письмові звернення від осіб, які б могли поручитися за обвинувачених. Вважав, що м`який запобіжний захід не забезпечить процесуальну поведінку обвинувачених з огляду на наявність вказаних ризиків.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_4 клопотання про зміну запобіжного заходу підтримала, просила його задовольнити, щодо задоволення клопотання прокурора заперечувала, вважала його необґрунтованим, а ризики відсутніми з огляду на особу обвинуваченого та стадію судового розгляду.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання захисника, просив його задовольнити, наявність ризиків заперечував.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу, внесені ним клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримав, наполягав на їх задоволенні, з підстав, викладених в них.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, вважав, що стороною обвинувачення не доведено наявність зазначених ризиків. Крім того, враховуючи стадію судового розгляду, ризики зменшились, та при зміні на м`який запобіжний захід, суд може заборонити спілкуватися зі свідком.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію захисника, просив застосовувати запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

З`ясувавши думку учасників судового процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 178, 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні; оцінити, в тому числі, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до положень Глави 18 КПК, яка визначає порядок вирішення наведеного вище питання, під час вирішення зазначеного вище питання на стадії досудового розслідування встановленню підлягає низка чинників: чи є підозра обґрунтованою; чи є достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

В той же час, Главою 28 КПК визначено, що судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена вина особи поза розумним сумнівом.

При вирішенні питання про необхідність ув`язнення особи вагомою підставою є ризик переховування цієї особи від правосуддя та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. При цьому переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.

Таким чином, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого тримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.

Так, в ході обговорення питання доцільності продовження строків дії застосовуваних до обвинувачених запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою встановлено наступні відомості.

Обвинувачений ОСОБА_6 є раніше не судимою особою, неодружений, непрацевлаштований, має зареєстроване місце проживання в Чернігівській області, та тимчасово проживає в м. Києві.

Обвинувачений ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, неодружений, непрацевлаштований, має зареєстроване місце проживання в Запорізькій області, та тимчасово проживає в м. Києві.

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судом враховується, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжує існувати, а саме щодо можливості переховуватись від суду.

Об`єктивних даних щодо зменшення даного ризику суду не надано. Обставини, на які посилаються обвинувачені та їх захисники, не є достатніми підставами для зміни запобіжного заходу.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Тримання під вартою є виправданим якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи (Рішення «Лабіта проти Італії»).

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжує існувати, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у разі визнання їх винуватими у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вони обвинувачуються, дані про осіб обвинувачених, суд вважає, що застосування відносно них більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинувачених під вартою на строк 60 діб, та відмовити захиснику обвинуваченого ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу.

Даних щодо неможливості продовження дії раніше обраного обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я суду не надано.

Відповідно до ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Відтак, суд приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Не вбачає суд і визначення обвинуваченим застави, з огляду на те, що кримінальне правопорушення вчинено із застосуванням насильства та спричинило загибель людини.

Керуючись ст. 174, 183, 194-196, 291, 309, 315, 376 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу - залишити без задоволення.

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 06 грудня 2025 року включно.

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 06 грудня 2025 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, захисникам, прокурору та направити начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя ОСОБА_8