Справа № 126/3085/24
Провадження № 1-кп/135/31/26
У Х В А Л А

іменем України

13.01.2026 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

прокурора: ОСОБА_5

потерпілих: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого: ОСОБА_10

розглянувши в режимі відеоконференції у судовому засіданні в залі суду в місті Ладижин кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000281 від 20.05.2024, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000281 від 20.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України.

07.01.2026, через канцелярію суду (вх.№84/26), від Гайсинської окружної прокуратури надійшло клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 строком на 60 діб.

13.01.2026, у судовому засіданні, прокурор підтримала клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб, мотивуючи тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які наразі продовжують існувати. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені тим, що обвинувачений утримується під вартою, а не його високими моральними якостями, тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та може призвести до подальшого затягування судового розгляду. Зауважено, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Крім того, зазначено, що у судовому засіданні 01.04.2025 ОСОБА_10 не визнав вини у пред`явленому обвинуваченні, не визнав позовні вимоги неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , його представника та законного представника неповнолітнього, що свідчить про відсутність щирого каяття зі сторони обвинувачення. Станом на 19.09.2025 враховуючи весь період часу розгляду обвинувального акту, обвинуваченим чи довіреною ним особою, не було вчинено жодних дій на усунення шкоди заподіяної злочином, що також свідчить про відсутність щирого каяття зі сторони обвинуваченого до потерпілих осіб. Також зауважено, що невиключена можливість, що обвинувачений, не будучи обмежений у спілкуванні із потерпілими, може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання або спотворення обставин, чи іншим чином, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 ..

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисники адвокати: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , просили визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Дослідивши клопотання про застосування запобіжного заходу, заслухавши думки учасників кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

В силу ст.ст. 131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Тримання під вартою, за нормами ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

21.11.2024, ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні встановлені ризики переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків чи інших учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України).

05.12.2024, дане судове рішення, ухвалою Вінницького апеляційного суду, залишено без змін.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.01.2025 клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою задоволено.

24.02.2025, 15.04.2025, 04.06.2025, 29.07.2025 та 18.11.2025 ухвалою суду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою задоволено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 24.04.2025, 13.06.2025, 02.08.2025, 26.09.2025 та, відповідно до 16.01.2026 включно.

При розгляді питання про доцільність продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 , суд приймає до уваги, що він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років і який становить значну суспільну небезпеку.

Суд зазначає, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_10 , та покарання, яке йому загрожує, у своїй сукупності свідчать про суспільну небезпечність цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, високим є ризик уникнення обвинуваченого від правосуддя з метою уникнути можливого покарання.

Крім того, допит учасників кримінального провадження під час судового розгляду кримінального провадження не завершено, тому не виключена ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_10 , не будучи обмежений у спілкуванні із свідками чи іншими учасниками кримінального провадження, яким відомі обставини вчинення злочину, у якому останній обвинувачується, може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до відмови від дачі показань в суді, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Отже, встановлені раніше у даному кримінальному провадженні ризики переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду та незаконного впливу на свідків обвинувачення у кримінальному провадженні (п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України) продовжують існувати.

Суд застосовує обмеження права на свободу обвинуваченого ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою виходячи з потреб цього судового розгляду, який несе за собою великий суспільний інтерес, як суворий виняток із загального правила презумпції на користь свободи та гарантій недопущення свавільного затримання і тримання під вартою, які з огляду на практику Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України») для суду залишається домінантним керівним принципом і в цьому випадку, враховуючи мету застосування запобіжного заходу до провадження обвинуваченого до компетентного судового органу, як того вимагають справжні інтереси суспільства щодо повного, неупередженого та як можливо швидкого у продовж розумного строку проведення цього судового розгляду.

Таким чином, враховуючи мету застосування запобіжного заходу, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_10 , наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, враховуючи доведеність обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, тяжкість покарання яке йому загрожує у разі визнання винуватим, даних про його особу, наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, а також те, що для запобігання зазначених ризиків застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження, суд вважає необхідним продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 13.03.2026 включно.

Суд вважає, що сукупна тривалість застосування обраного під час досудового розслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, ухиленню обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків обвинувачення чи інших учасників кримінального провадження, ризики чого є реальними та дійсними.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо можливості застосування обвинуваченому ОСОБА_10 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд окремо підкреслює виключну тяжкість інкримінованого ОСОБА_10 злочину, який полягає у вчиненні замаху на умисне вбивство вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, де потерпілими є також неповнолітні діти.

Саме посягання на життя людини свідчить про особливий ступінь суспільної небезпечності діяння, а також про можливу непередбачуваність поведінки обвинуваченого.

Умисне посягання на життя людини, тим більше щодо дітей, належить до категорії найбільш тяжких злочинів проти життя і за своїм характером потребує застосування найбільш суворих заходів процесуального примусу, зокрема тримання під вартою без визначення застави.

Отже, у відповідності до положень п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи обставини кримінального правопорушення, суд не визначає розмір застави при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.177, 178, 183, 194, 331, 372 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 13.03.2026 включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали суду складено та оголошено 15.01.2026 о 16 год. 45 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3