Справа № 450/1333/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/619/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року олегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження №000299 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисникаадвоката ОСОБА_7 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2025 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, за ч.1 ст. 162, ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, щодо закриття кримінального провадження,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинувачено - ОСОБА_6 ,

встановила:

Обвинувачений та його захисник подали апеляційні скарги на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 29.04.2025 року, якою клопотання ОСОБА_6 , про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000299 від 23.02.2016, щодо обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 162, ч.1 ст115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України задоволено частково.

ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.162 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України закрито, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Продовжено розгляд справи по обвинуваченню ОСОБА_6 , за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Дану ухвалу оскаржив обвинувачений ОСОБА_6 , який просить ухвалу суду першої інстанції, якою відмовлено у закритті всього кримінального провадження скасувати та закрити кримінальне провадження в цілому. Вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, постановленою з підтасуванням фактів та всупереч попередньому рішенню цієї ж колегії суддів від 18.03.2024.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що не має в природі ніякого кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за фактом вчинення суспільно небезпечних діянь. У ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження за фактом вчинення кримінальних правопорушень. Різниця між кримінальними правопорушеннями та суспільно небезпечними діяннями та у яких випадках вони застосовуються повинні знати вже студенти юрфаку. Також не існує в природі жодного клопотання про застосування ПЗМХ і не зрозуміло на яких підставах суд постановив ухвалу від 02.07.2020 про їх застосування.

Отже відбулося грубе порушення ст.61 Конституції України, оскільки його знову притягнули до юридичної відповідальності одного типу за одне й те саме правопорушення.

Тому апелянт вважає, що судді самі створили проблему, яку вирішили виправити і проводження про застосування ПЗМХ було закрито на підставі ч.4 сг.515 КПК ( по строку давності).

Тому ОСОБА_6 подав у квітні 2024 р. заяву про закриття кримінального провадження в цілому, аргументуючи її двома обставинами: перше - це розрахунок строку зазначеного в ухвалі Львівського апеляційного суду від 23.02.2023 р., а друге - це саме ухвала колегії Франківського районного суду м. Львова від 18.03.2024 р., де суд зазначив підставою закриття провадження про ПЗМХ ч.4 ст.515 КПК (по строку давності).

Всі умови зазначені судовою практикою повністю дотримані при розгляді справи стосовно ОСОБА_6 . Залишилось тільки встановити правильність та методику обрахування строку.

Апелянт покликається, що оскільки Франківським районним судом м. Львова вже було закрито справу стосовно ОСОБА_6 за тими ж статтями обвинувачення у кримінальному правопорушенні щодо застосування ПЗМХ на підставі ч.4 ст.515 КПК (по строку давності), то він і посилається на думку трьох суддів, які вказали, що строк минув.

Крім того він врахував думку суддів Львівського апеляційного суду, зазначеній у мотивувальній частині ухвали від 23.02.2023 р.: «При цьому апеляційний суд звертає увагу, що злочини, які інкримінують ОСОБА_6 вчинені ним 23.02.2016 р., а саме під час дії Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» №838-VIII від 26.11.2015р., відповідно до якого у строк покарання зараховується строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі» (отже станом на 23.02.23 р. це вже було - 14 років).

При чому врахування такого строку і було однією із підстав звільнення його з під варти - «тобто зважаючи на те, що на сьогодні ОСОБА_6 знаходиться під вартою протягом семи років, а саме з 23.02.2016 р. з врахування положень Закону№838-УПІ від 26.11.2015 р., а також з метою не допущення перебування обвинуваченого під вартою більш тривалий строк, ніж допустиме максимальне покарання, що може бути призначеним у разі визнання ОСОБА_6 винуватим, колегія суддів вважає за можливе змінити запобіжний захід».

Оскільки мова йде про обрахунок строку, а строки покарання, перебування під вартою, давності є взаємопов`язані строки та відповідно до прийнятих законів чинних відносно нього призвело до номінального (календарного) та реального (встановленого нормою закону) обрахування строків.

Апелянт не заперечує, що номінально (календарно) йде десятий рік з часу скоєння злочину, проте реальне обрахування строку має відбуватися з урахуванням так званого Закону «Савченко», тобто реальний строк 14 років перебування під вартою плюс календарні роки починаючи з 23.02.2023 р., що разом вже більше 15 років, які необхідні.

Але крім вище вказаних двох підстав, апелянт вказує третю: у судовому засіданні 18.03.2024 р. ним була виголошена ще одна заява (додається) про закриття справи в цілому, яка була долучена до матеріалів справи, яку суд першої інстанції повністю зігнорував і не розглянув зовсім, тобто порушив вимогу ч.4 ст.286 КПК.

Апелянт звертає увагу на те, що у Постанові Верховного Суду від 24.01.2023 р. визнано порушення норм закріплених ст.59, ч.2 ст.63, п.5 ч.3 ст.129 Конституції України через неефективну діяльність захисника, що з огляду на це є істотним порушенням вимог КПК. А відповідно це поширюється на всі стадії розгляду кримінального провадження включно із досудовим слідством, то тягне за собою порушення ч.3 ст.62 Конституції України, оскільки обвинувачення ґрунтуються на доказах отриманих незаконним шляхом через недотримання вимог вищенаведених норм Конституції України, адже обов`язкова участь захисника, неефективність дій (бездіяльність) якого визнано вищою судовою інстанцією, а отже відсутність належної правової допомоги і захисту.

Апелянт зазначає, що на його думку на даний час суд не має можливості повернути справу на повторне слідство і не може змінити обставини, які склалися - забезпечення виконання ухвали Пустомитівського районного суду від 25.02.2016 р., забезпечення виконання норм Конституції України та КПК щодо забезпечення належної правової допомоги та захисту на стадії досудового слідства, а отже повноцінного і правосудного судового розгляду справи, оскільки виникло питання про визнання недопустимими доказами матеріали справи через відсутність правової допомоги та захисту.

Дану ухвалу оскаржив захисник адвокат ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , який просить ухвалу суду першої інстанції, скасувати та визнати, що ухвалою від 18.03.2024 провадження було закрито повністю. Припинити кримінальне провадження у справі №450/1333/16-к як таке, що закрите, та не підлягає подальшому розгляду.

Апелянт вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, винесена з істотними порушеннями кримінального процесуального законодавства, яка суперечить попереднім ухваленим рішенням, фактично ігнорує правові наслідки попереднього закриття справи на підставі ч. 4 ст. 515 КПК України.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що ухвалою суду від 18.03.2024 року було закрито провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку із застосуванням ч. 4 ст. 515 КПК України. Підставою закриття справи була визнана неможливість подальшого провадження через відсутність підстав для застосування ПЗМХ.

Провадження № 450/1333/16-к включає в себе об`єднані два провадження: про поновлення судового провадження і про застосування ПЗМХ, які ухвалою від 11.12.2023 р. були об`єднані. Жодна з ухвал не передбачала виокремлення чи подальшого розгляду лише однієї частини провадження. З урахуванням постанови Верховного Суду від 24.01.2023 р. ухвала про ПЗМХ була скасована і призначено новий розгляд. Цей розгляд завершився ухвалою від 18.03.2024 р., яка фактично закрила провадження в цілому.

Клопотання обвинуваченого від 17.04.2024 р. про звільнення від відповідальності за ст. 49 КК України виникло як наслідок правової невизначеності після закриття провадження 18.03.2024 р. Прокурор, подавши заяву про «виправлення описки» (29.11.2024 р.), насправді намагався змінити сутність закриття справи, замінивши ч. 4 на ч. 1 ст. 515 КПК України, що є неприпустимим.

Апелянт звертає увагу, що суд, розглядаючи клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, проігнорував факт попереднього закриття провадження, тим самим фактично визнав недійсним попереднє рішення без дотримання вимог щодо перегляду судових рішень.

Крім того, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 вже розглядається тривалий час, включаючи слухання за участю присяжних, що додатково свідчить про глибину процесуального етапу.

Суд першої інстанції зазначив, що із скерованих матеріалів вбачається, що злочини у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, згідно ст. 12 КК України є особливо тяжкими.

Як встановлено судом, кримінальні правопорушенні, інкриміновані ОСОБА_6 , передбачені ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України мали місце 23.02.2016 року, тобто з часу подій пройшло більше 9 років, а відтак строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вказані особливо тяжкі кримінальні правопорушення, на даний час, не завершились, а тому клопотання обвинуваченого в цій частині задоволенню не підлягає.

Проте, як вбачається з обвинувального акту, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 162 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , було вчинено 23.02.2016.

Інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 162 КК України, з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, відповідно, до нього застосовується визначений у ч.1 ст. 49 КК України дворічний строк давності, який, враховуючи, що такий проступок вчинено 23.02.2016 року, сплив. Обвинувачений ОСОБА_6 самостійно звернувся до суду із клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, дав згоду на закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, вказуючи на розуміння наслідків такого закриття. Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 28, ч.1 ст. 162 КК України, не відноситься до переліку злочинів, визначених у ч.5 ст. 49 КК України, до яких давність не застосовується. Підстав для зупинення чи переривання строків давності за кримінальним правопорушенням, у вчиненні якого ОСОБА_6 обвинувачений, немає.

Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 судом апеляційної інстанції була належним чином повідомлені про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибули з невідомих причин, клопотань про відкладення не подавали.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника- адвоката ОСОБА_7 , які, кожен окремо, просили задовольнити апеляційні скарги подані ними в повному обсязі, думку прокурора ОСОБА_8 , який вважає, що відбулася технічна описка, а тому відмовити у задоволені апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг в межах апеляційних вимог, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Як вбачається з ухвали, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Колегія суддів звертає увагу на те, що покликання обох апелянтів на зміст Постанови Верховного Суду від 24.01.2023 винесеній в межах справи «№ 450/1333/16-к є обгрунтованим, однак їх трактування змісту даної постанови, та в подальшому ухвал суду першої інстанції, не відповідає фактичним обставинам справи та наявним в кримінальному провадженні доказам, які суд першої інстанції має надати належну правову оцінку під час розгляду справи по суті пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України .

Суд першої інстанції в законному порядку звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.162 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України закрито, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

У подальшому суд постановив продовжити розгляд справи по обвинуваченню ОСОБА_6 , за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 помилково сприймає, що строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності за скоєння особливо тяжкого кримінального правопорушення, на даний час, завершився, мотивуючи висновком ухвали Львівського апеляційного суду від 23.02.2023, якою обвинуваченому ОСОБА_6 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, та перераховано його час перебування під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку з вступом в дію Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» №838-VIII від 26.11.2015 р., відповідно до якого у строк покарання зараховується строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі» ( відповідно станом на 23.02.23 р. це вже було - 14 років).

Однак навіть з назви закону чітко зрозуміло, що такий строк враховується виключно при обрахуванні строку покарання.

На даний час стосовно ОСОБА_6 ще не було винесено вироку по жодній зі статей обвинувачення, а відтак він ще не відбув жодного дня покарання.

Стаття 49 КК України передбачає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Злочини у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України згідно ст. 12 КК України є особливо тяжкими.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, кримінальні правопорушенні, інкриміновані ОСОБА_6 , передбачені ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України мали місце 23.02.2016 року, тобто з часу подій пройшло більше 9 років, а відтак строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вказані особливо тяжкі кримінальні правопорушення, на даний час, не завершились.

Ухвала Франківського районного суду м. Львова від 18.03.2024 року була прийнята на законних підставах, після повернення справи з Верховного Суду з врахуванням вимог зазначених в постанові від 24.01.2023. Об`єднання проваджень в одне судом першої інстанції вчинено у відповідності діючого законодавства.

Тобто суд першої інстанції після скасуванні судом касаційної інстанції рішень першої та апеляційної інстанції розпочав роботу по суті пред`явленого обвинувачення та розгляду клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру, які були необхідні йому та виявлені, після того, як кримінальне провадження надійшло в суд першої інстанції

Слід звернути увагу також на опис у постанові ВС суті обставин справи та руху матеріалів кримінального провадження, який надійшов в суд першої інстанції з обвинувальним актом стосовно ОСОБА_6 01.06.2016 року.

«Так, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, надійшов до суду 1 червня 2016 року.

Розгляд цього провадження здійснювався в загальному порядку, так як висновком судово-психолого-психіатричної експертизи від 13 квітня 2016 року № 48, проведеної під час досудового розслідування, констатовано, що ОСОБА_6 на час проведення дослідження психічною хворобою не страждав, виявляв ознаки шизотипового розладу, що не позбавляє його здатності у даний час усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій він хронічним психічним захворюванням, недоумством, іншим хворобливим розладом психіки не страждав, виявляв ознаки шизотипового розладу. Через наявний у нього психічний розлад він не був здатний повного мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, проте застосування примусових заходів медичного характеру не потребував (т. 2, а.п. 66).

Однак під час судового розгляду провадження за клопотанням захисника місцевим судом було призначено комісійну судово-психіатричну експертизу, за висновком якої від 11 жовтня 2017 року № 147 було встановлено, що ОСОБА_6 на час проведення експертизи страждає тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності у формі поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і до виходу із хворобливого стану потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом (т. 4, а.п. 31-37).

У зв`язку з цим суд змінив порядок розгляду провадження та в подальшому здійснював його відповідно до глави 39 КПК. (т. 5, а.п. 75).»

Отже застосування до ОСОБА_6 були вчинені саме завдяки клопотанням сторони захисту.

Апеляційні вимоги обвинуваченого та його захисника не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції та не спростовують правильність висновків викладених в ухвалі суду першої інстанції .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не виявлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисникаадвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 29.04.2025 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, за ч.1 ст. 162, ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: