Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8069/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/924/25
Категорія .1 ст. 122, ч.4 ст.296 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

прокурора: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 10 вересня 2025 року, яким засуджено

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

-за ч.4 ст.296 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі

-за ч. 1 ст.122 КК України на 2 (два) роки позбавлення волі;

На підставі ст. 70 ч.1 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 ч.1 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі, термін випробування встановлено на два роки. Зобов`язано засудженого: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 :

- на користь держави 1893 грн 20 коп. процесуальних витрат за проведення судових експертиз;

- на користь потерпілого ОСОБА_10 - 20 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 : 20 000 грн. моральної шкоди. В решті позов залишено без задоволення за його безпідставністю.

Питання про речові докази вирішено згідно до ст. 100 КПК України і у апеляційному порядку не оскаржується.

встановила:

Як встановив суд, ОСОБА_7 24.07.2024 року близько 08 години 30 хвилин припаркував автомобіль марки «Ореl», модель «Astra», д.н.з. НОМЕР_1 в кузові сірого кольору поблизу будинку №3, що розташований за адресою: м. Житомир, майдан Привокзальний, тобто у громадському місці, після чого у нього виник конфлікт з раніше незнайомим ОСОБА_10 , який також перебував поруч з вказаним будинком у автомобілі марки «Nissan» моделі «Leaf», д.н.з. НОМЕР_2 , з приводу порушень правил безпеки дорожнього руху.

В цей же день, час та місці у ОСОБА_7 на ґрунті конфлікту з приводу порушень правил безпеки дорожнього руху в громадському місці, раптово виник злочинний умисел, направлений на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.

Реалізуючи свій злочинний умисел в цей же день, час, місці та за вказаних обставин, ОСОБА_7 , розуміючи, що він перебуває у громадському місці, демонструючи зневажливе ставлення до існуючих норм поведінки і моральності у суспільному житті, правил співжиття та взаємної поваги, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вийшов з салону автомобіля, підійшов до ОСОБА_10 та наніс правою рукою один удар в область обличчя останньому, в результаті чого виникла бійка, в ході якої ОСОБА_7 дістав з кишені шортів, в які був одягнений, мисливський ніж спеціального призначення - різновид господарсько-побутових ножів, та наніс ним тілесні ушкодження ОСОБА_10 в область обличчя та правого передпліччя.

Таким чином, ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 у вигляді колото-різаної рани в ділянці гайморової пазухи зліва з переломом внутрішньої її стінки та кісток носу, поверхневої різаної рани в ділянці суглобового паростка нижньої щелепи зліва, колото-різаної рани на правому плечі, які утворилися від дії гострого предмету і травмуючим механізмом їх утворення була сукупна колото-ріжуча та ріжуча дія гострого предмету, яким могло бути лезо ножа, могли виникнути 24.07.2024 та потягли за собою тривалий розлад здоров`я, але не були небезпечними для життя, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить вирок змінити, визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 296 ч. 4, 122 ч. 1 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.4 ст. 296 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 122 КК України у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч.1 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання чотири роки позбавлення волі.

Даний вирок сторона потерпілого вважає занадто м`яким та таким, що не призведе до виправлення обвинуваченого, що свідчить про недосягнення мети кримінального переслідування.

Зазначає, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим 24.07.2024р. Ні за час стаціонарного лікування потерпілого, ні за час досудового слідства, ні більше ніж за рік після вчинення правопорушення, обвинувачений навіть не вибачився за скоєне перед потерпілим. Лише в серпні 2025р. за підказкою сторони захисту за трибуною сказав перед судом формальне «Я дуже вибачаюсь...».

На думку потерпілого, така поведінка не може бути розцінена судом як щире каяття.

Також зазначає, що обвинувачений покинув місце події та залишив його стікаючого кров`ю, в небезпеці, що могло стати наслідком його смерті від втрати крові.

Обвинуваченого було затримано оперативними працівниками у своєму домоволодінні в стані наркотичного сп`яніння.

Викладене не стверджує, що обвинувачений сприяв у розкритті злочину, який вчинив.

Саме лише виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків перед слідством не може розцінюватись судом як сприяння у розкритті правопорушення.

Крім того, обвинувачений тричі не з`являвся за викликами у судові засідання з розгляду справи, до обвинуваченого було застосовано судом привід.

Посилається і на те, що обвинувачений здійснив часткове відшкодування завданої шкоди через один рік після вчиненого правопорушення з метою створення формальної обставини для пом`якшення відповідальності.

Зазначає, що судом не надано належної оцінки при призначенні покарання тим обставинам, що обвинувачений перебуває на обліку в лікаря нарколога з 15.02.2021 року з приводу: «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Контрольована залежність, у даний час на замісній терапії», за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працює, хоча має на утриманні 1 неповнолітню дитину.

Вказує, що обвинувачений систематично притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі і за хуліганство.

На думку потерпілого, у суду були підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Потерпілий та представник до апеляційного суду не з`явилися, були повідомлені про судовий розгляд, клопотання про відкладення розгляду не заявляли, а тому апеляційний суд зважаючи на те, що їх участь не є обов`язковою апеляційний суд вважає за можливе проводи розгляд апеляційної скарги у їх відсутність (а.с. 203, 204).

Заслухавши доповідача, заперечення обвинуваченого, захисника, прокурора, щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не оспорюються в апеляційному порядку.

Розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України.

Не оспорюється в апеляційній скарзі також правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122, ч.4 ст.296 КК України.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ОСОБА_7 було призначено покарання за ч.4 ст.296, ч.1 ст.122, ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки та відповідно до положень ст.75 КК України його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки.

Так, статтею 75 КК України передбачено, що у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років (за виключенням певної категорії кримінальних правопорушень), враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином мотивовано.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Однак наведених вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, не дотримався.

Як зазначено у вироку суду, суд першої інстанції, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання врахував, що останній вчинив тяжкий та нетяжкий злочини, визнав вину, на психіатричному обліку не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працює, має на утриманні одну неповнолітню дитину.

Також, суд зважив на наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої шкоди, досудову доповідь органу пробації, про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання зосередився на пом`якшуючих покарання обставинах та позитивних даних про особу обвинуваченого, однак залишив без належної оцінки інші обставини, які враховуються при призначенні покарання.

Так, застосовуючи положення ст.75 КК України, суд належним чином не врахував конкретних обставин кримінального правопорушення, а зокрема те, що обвинувачений був ініціатором конфлікту, вчинив хуліганство, для нанесення тілесних ушкоджень використав мисливський ніж, яким наніс удари в обличчя та спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 у вигляді колото різаної рани в ділянці гайморової пазухи зліва з переломом внутрішньої стінки та кісток носу, поверхневої різаної рани в ділянці суглобового паростка нижньої щелепи зліва, колото-різаної рани на правому плечі, які потягли за собою тривалий розлад здоров`я, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, поведінку обвинуваченого після спричинення тілесних ушкоджень, який покинув місце події та допомоги потерпілому не надав.

Також, судом не враховану думку потерпілого, який просив покарати обвинуваченого суворо, зазначив, що обвинувачений перед ним не вибачився.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень статей 75, 76 КК України, оскільки застосування судом такого заходу примусу очевидно не відповідає меті покарання та не зможе виправити обвинуваченого, запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим так і іншими особами, оскільки фактично залишив безкарними дії обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання та постановити в цій частині новий вирок, яким визначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч.4 ст. 296, ч.1 ст.122 КК України.

Зважаючи на встановлені судом пом`якшуючі покарання обставини, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу потерпілого частково та вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за мінімальною межею санкції ч.4 ст. 296 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 10 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

Постановити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим - за ч.4 ст. 296 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 122 КК України на 2( два) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання - 3 (три) роки позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: