Провадження №: 1-кс/755/313/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2026 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0003823 від 06.12.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2026 року в справі № 755/24854/25, а саме на: блокнот з чорновими записами, ноутбук «LENOVO» сірого кольору.

Клопотання мотивоване тим, слідчими СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0003823 від 06.12.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні забезпечується прокурорами Дніпровської окружної прокуратури міста Києва.

У клопотанні адвокатом зазначено, що арешт було накладено необґрунтовано та з порушенням вимог КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що відсутні дані про подію кримінального правопорушення, у матеріалах кримінального провадження не наведено конкретних відомостей про факт вчинення шахрайства, не визначено потерпілу особу, не зазначено розмір шкоди, а також не конкретизовано спосіб, час, місце та обставини вчинення кримінального правопорушення.

Важливою підставою для скасування арешту на вказане майно представник зазначає, і те, що не доведено зв`язок вилученого майна із кримінальним правопорушенням. Оскільки, стороною обвинувачення не надано доказів того, що вилучене майно є знаряддям вчинення злочину, зберегла на собі його сліди, було набуто кримінально протиправним шляхом або містить відомості, які мають доказове значення.

Що на думку представника, вказує на те, що арешт накладено формально, без належного обґрунтування. У клопотанні прокурора відсутня конкретизація, яку саме інформацію планується відшукати в кожному з вилучених предметів та чому їх збереження шляхом арешту є необхідним. Оскільки відсутні підстави для проведення експертизи.

Поза тим, арешт триває понад місяць, при цьому орган досудового розслідування мав достатній час для копіювання інформації та проведення необхідних процесуальних дій. Подальше утримання майна свідчить про безпідставне обмеження права власності та є зловживанням процесуальними правами стороною обвинувачення та відсутність реальної необхідності у продовженні обмеження.

З огляду на викладене, сторона захисту вважає, що потреба у подальшому застосуванні арешту відпала, а сам арешт накладено необґрунтовано, у зв`язку з чим просить його скасувати відповідно до ст. 174 КПК України.

У судовому засіданні представник власника майна підтримав клопотання, просив його задовольнити, оскільки вважає підстави через які було накладено арешт на вищевказане майно є необґрунтованими. Зазначив, що взагалі є питання щодо кваліфікації кримінального правопорушення. Щодо обшуку зазначив, що було вилучено ряд особистих речей, крім того пройшло вже достатньо часу, і можна було провести всі необхідні слідчі дії.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала щодо даного клопотання, зазначила, що у даному кримінальному провадження, попри доводи сторони захисту, є потерпіла сторона. Просила долучити відповідні документи, щодо проведень експертиз та супровідні листи. Зазначила, що досудове розслідування триває, тому зарано надавати оцінку доцільності продовження такого забезпечувального заходу. Крім того, додала, що блокнот знаходився на місці обшуку, тому його було вилучено, а також те, що він має доказову базу, оскільки стосується кримінального провадження.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, вислухавши думку прокурора, представника власника майна, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 та накладено арешт на вищевказане майно, із забороною відчуження, використання, розпорядження.

Як підставу для накладення арешту слідчий суддя зазначив про необхідність забезпечення збереження речових доказів у кримінальному проваджені.

Крім того, зі змісту ухвали вбачається, що слідчий суддя виходив з того, що на час розгляду клопотання про арешт майна потреби органу досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а сукупність отриманих судом даних, була достатньою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.

Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак, слідча суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчій судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У судовому засіданні прокурором наведено доводи щодо необхідності продовження такого забезпечувального заходу як арешт майна, які на думку слідчої судді, є переконливими, підтверджують, що піддане арешту майно є предметом дослідження у межах досудового розслідування, має доказове значення у кримінальному провадженні, а тому скасування арешту на цій стадії розслідування може призвести до втрати речового доказу.

З огляду на вищевикладене, слідча суддя вважає, що при ухваленні рішення слідчим суддею належним чином враховані як фактичні обставини кримінального провадження, так і вимоги КПК, у зв`язку з чим слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що вищезазначене майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК, та наклав арешт на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів клопотання та долучених до нього документів, вони не містять належного обґрунтування та доказів того, що на даній стадії розслідування вищезазначений захід забезпечення втратив свою актуальність та які б спростували висновки, викладені в ухвалі слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06.01.2026, якою накладено арешт на вказане майно, що дає слідчій судді підстави дійти висновку, що необхідність арешту на зазначене в клопотанні майно на теперішній час не відпала.

За таких обставин, слідча суддя вважає, що у задоволенні клопотання представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.01.2026 слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,

п о с т а н о в и л а:

у задоволенні клопотання представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0003823 від 06.12.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 40 хв 17 лютого 2026 року.

Слідча суддя ОСОБА_1