ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №643/4285/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2354/25
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові провадження за спільною апеляційною скаргою захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2025 року, -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , 1983 року народження, строком на 60 днів, тобто до 21 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В спільній апеляційній скарзі, в редакції внесених доповнень, захисники просять ухвалу скасувати, обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на відсутність належних доказів на підтвердження існування передбачених ст.177 КПК України ризиків:

-переховуватись від суду, оскільки не доведено такого наміру обвинуваченого, а сам ризик ґрунтується на абстрактних припущеннях, посиланнях сторони обвинувачення про відсутність у останнього офіційних джерел доходу та загальній тяжкості обвинувачення;

-незаконно вливати на потерпілого та свідків, оскільки докази про такі наміри обвинуваченого відсутні;

-вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки у обвинуваченого відсутні будь-які реальні мотиви чи об`єктивні передумови для протиправної поведінки.

Наголошують, що судом першої інстанції встановлено ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, який не було заявлено в клопотанні про продовження строків тримання під вартою, що є самочинним виходом за межі клопотання, порушенням принципу змагальності сторін.

Вказують, що суд першої інстанції не взяв до уваги наступні аргументи сторони захисту: наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, заробітку, членів родини, які про нього піклуються, ОСОБА_8 не зловживає алкоголем, не вживає наркотиків, не веде антисоціальний спосіб життя, позитивно характеризується, перебуваючи під вартою, страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизотипового розладу, що заважає йому мати більш стійкі соціальні зв`язки, але бажає пройти лікування та повернутись до нормального життя.

Зазначають, що під час подій, які мали місце 22.03.2024 року перебував у стані психічного розладу, не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Наголошують, що на час доставлення до ДУ « Харківський слідчий ізолятор» мав тілесні ушкодження, про що адміністрація установи повідомила письмово Салтівську окружну прокуратуру, про результати розгляду якого сторона захисту не повідомлялась.

На думку сторони захисту, той факт, що інтереси обвинуваченого представлені двома адвокатами, свідчить про бажання обвинуваченого довести відсутність його вини.

Посилаються на те, що суд першої інстанції формально розглянув можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, таких, як домашній арешт або застава, і вважає не доведеним прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти заявленим ризикам.

Вказують, що у даному кримінальному провадженні №0001126 від 22.03.2024 року слідчим складено та затверджено процесуальним керівником два різні за змістом, але за одною датою, обвинувальні акти. Один було вручено слідчим підозрюваному, на той час, ОСОБА_8 , а інший, в іншій редакції, передано прокурором до суду першої інстанції.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні захисники підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засіданняне з`явився, просив проводити судове засідання без його участі.

Обвинувачений, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надав.

Тому апеляційний розгляд проведено за їх відсутності.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.178 КПК України, При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_9 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 10 років, на що обґрунтовано послався суд у своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Додатково підтверджують наявність ризику переховування від суду ті обставини, що у обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки та особи на утриманні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працює, постійного доходу немає, що додатково підтверджує наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Щодо посилань в апеляційній скарзі захисників на те, що судом першої інстанції встановлено ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, на який не було посилань в клопотанні про продовження строків тримання під вартою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор.

Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Як слідує із матеріалів провадження, у клопотанні прокурора не було посилань на наявність ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, визнав наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, незаконно впливати на потерпілого і свідків в цьому ж кримінальному провадженні, чим фактично вийшов за межі клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, оскільки в порушення вимог п.2 ч.1 ст. 194 КПК України визнав наявним ризик, який не вказував прокурор у клопотанні.

Тому, колегія суддів виключає із мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції посилання на доведеність ризику незаконного впливу на потерпілу і свідків у цьому ж кримінальному провадженні, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Однак виключення зазначеного ризику не спростовує правильності висновків суду першої інстанції про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 .

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено наявність в даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Посилання захисників в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, заробітку, членів родини, які про нього піклуються, що обвинувачений не веде антисоціальний спосіб життя, позитивно характеризується, перебуваючи під вартою, в давному випадку не можуть бути визнані такими, що істотно знижують ризики встановлені судом та слугувати підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи те, що останній обвинувачується у грабежі.

Щодо доводів спільної апеляційної скарги захисників про те, що під час подій, які мали місце 22.03.2024 року обвинувачений перебував у стані психічного розладу, не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, то зазначені обставини підлягають встановленню під час судового розгляду для з`ясування стану осудності чи обмеженої осудності обвинуваченого і не вирішуються під час розгляду питання про продовження запобіжного заходу.

Колегія суддів сприймає критично доводи в апеляційній скарзі захисників про те, що представлені двома адвокатами інтереси обвинуваченого в суді, свідчить про бажання обвинуваченого довести відсутність його вини, оскільки апеляційний розгляд в даному випадку обмежений рамками питання продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого.

Посилання захисників про неврахування судом наявності у обвинуваченого хронічного психічного захворювання у формі шизотипового розладу, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відомостей про неможливість перебування останнього в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», не надано.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Посилання захисників в апеляційній скарзі про, що у даному кримінальному провадженні №0001126 від 22.03.2024 року слідчим складено та затверджено процесуальним керівником два різні по змісту, але за одною датою, обвинувальні акти, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи, оскільки копія обвинувального акту, який був спрямований до районного суду для розгляду справи по суті і долучена захисниками копія обвинувального акту, яка була вручена обвинуваченому, є ідентичними за змістом.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 і відсутності підстав для скасування судового рішення за доводами спільної апеляційної скарги захисників.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а спільну апеляційну скаргу захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: