У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000106 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Єланецького районного суду Миколаївської області від 3 лютого 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Єланець Єланецького району Миколаївської області, громадянина України, пенсіонера, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду скасувати. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України закрити. Повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження судом першої інстанції.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник стверджує, що обвинувачений категорично заперечує нанесення будь-яких ударів руками або ногами потерпілому ОСОБА_8 . Пояснює, що між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 виник конфлікт через те, що ОСОБА_8 обізвав останнього нецензурними словами за його етнічним походженням, що було дуже образливим для обвинуваченого, через що він підійшов до потерпілого та рукою прикрив потерпілому рота, щоб припинити образливі висловлювання у бік обвинуваченого, внаслідок чого потерпілий зачепився за камінь та впав на землю, бажаючи допомогти потерпілому піднятись обвинувачений нахилився, однак через свій похилий вік обвинувачений не зміг цього зробити. Обвинувачений ОСОБА_6 не завдавав будь-яких ударів руками або ногами потерпілому ОСОБА_8 , легкі тілесні ушкодження потерпілий отримав внаслідок падіння з висоти власного зросту.

Зауважує, що із журналу судового засідання від 09.11.2023р вбачається що на допиті потерпілий ОСОБА_8 повідомив, зокрема, що зачепився за камінь та впав, оскільки обвинувачений вхопив його за лице. Також матеріали справи не містять доказів, що обвинувачений штовхав потерпілого, або ж бив його руками чи ногами, що могло б стати причиною падіння потерпілого.

Вказує, що суб`єктивна сторона кримінального проступку за ч. 1 ст. 125 КК України характеризується прямим або непрямим умислом. Водночас у діях обвинуваченого був відсутній умисел на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , оскільки в діях обвинуваченого вбачається скоріше необережна форма вини у виді протиправної недбалості. Так, обвинувачений ОСОБА_9 не передбачав можливості того, що потерпілий ОСОБА_8 зачепиться за камінь та впаде, отримавши легкі тілесні ушкодження, внаслідок закриття йому рота, хоча міг і повинен був це передбачити.

Щодо сварки з потерпілою ОСОБА_10 апелянт вказує, що сварка була ініційована самою потерпілою, яка підійшла до обвинуваченого та почала розмахувати руками, кричати на нього та принижувати, не висловлюючи образ у бік потерпілої обвинувачений був обурений образливими словами у його бік від потерпілої та її намаганням його вдарити, внаслідок чого обвинувачений однією рукою схопив потерпілу за лице, з метою закрити їй рота у зв`язку з висловлюванням образ у його бік, однак з необережності подряпав їй щоку, про що шкодує.

Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 погоджується з тим, що не повинен був закривати рота потерпілому ОСОБА_8 та потерпілій ОСОБА_10 , разом з цим у обвинуваченого не було умислу на спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим обвинувачений не завдавав ударів потерпілим, що на думку сторони захисту, узгоджується з матеріалами справи, а усі докази щодо доведеності вини обвинуваченого тлумачаться на його користь відповідно до ст. 62 Конституції України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 21.07.2023 року о 19:15 годині ОСОБА_6 прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де в цей час ОСОБА_8 грав у доміно. ОСОБА_6 висловив своє невдоволення поведінкою ОСОБА_8 , на що останній роздратувавшись виразився в адресу обвинуваченого образливими словами, після чого підвівся та пішов у бік свого автомобіля. ОСОБА_6 будучи ображеним підійшов до ОСОБА_8 , який знаходився біля свого автомобіля та діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , з метою заподіяння останньому шкоди його здоров`ю, обома руками вхопився за обличчя потерпілого, внаслідок чого останній впав лівою стороною тулуба на землю.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 ногами близько трьох ударів в область голови та обличчя, один удар в область правого плеча. Після цього відійшов від ОСОБА_11 , але будучи сильно розгніваним на останнього, повернувся та наніс ще близько двох ударів в область голови ОСОБА_8 , таким чином спричинивши потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді забою з набряком м`яких тканин в ділянці правого плечового суглобу та обличчя, саден в ділянці обличчя, лівого вуха, тім`яної та скроневої ділянок.

Крім цього, 21.07.2023 року о 19:25 годині потерпіла ОСОБА_10 попрямувала за адресою: АДРЕСА_2 для з`ясування обставин, при яких були спричинені тілесні ушкодження її чоловіку ОСОБА_8 . Прийшовши за вищевказаною адресою, між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 виник конфлікт на ґрунті нещодавніх непорозумінь, внаслідок якого у останнього виник раптовий злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи прямий умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 , з метою заподіяння останній шкоди її здоров`ю, правою рукою схопив її за шию та одним махом лівої руки подряпав праву частину обличчя, спричинивши потерпілій легкі тілесні ушкодження у вигляді саден в ділянці правої щоки.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 , судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи, викладені в апеляційній скарзі, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1. ст.125 КК України є правильною.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі та які перешкодили б суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, не визнав. Пояснив суду, що21.07.2023 року близько 18:00 години він разом з ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 грали в доміно біля будинку № 16 по вул. Шосейна в смт. Єланець. В цей час між ним та ОСОБА_8 з приводу гри виник раптовий конфлікт. Потерпілий почав з ним сваритися, принижував, після чого відійшов до свого автомобіля. Він обурившись підійшов до нього та схопивши рукою за обличчя пригрозив фізичною розправою. ОСОБА_8 впав на землю. Він хотів його підняти, проте не зміг. На цьому їх сварка закінчилася і ОСОБА_8 поїхав додому. Ударів руками та ногами він йому не наносив. Проте, близько через 30 хвилин прийшла його дружина ОСОБА_10 та вчинила з приводу попередніх подій з ним сварку, хапала його за руки, звинувачувала та ображала. Він лівою рукою лише схопив її за обличчя. ОСОБА_10 після цього продовжуючи кричати на нього пішла з місця події.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, така повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами, зокрема: показаннями потерпілих ОСОБА_8 , та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 ОСОБА_14 ,висновками експерта №261 та № 262 від 24.07.2023 року,довідками т.в.о. головного лікаря КНП «Єланецька лікарня» № 265 та № 266 від 25.07.2023 року, протоколами проведення слідчих експериментів за участі потерпілих та свідків, та іншими доказами дослідженими в судовому засіданні.

Апеляційні доводи захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними, оскільки вони спростовуються відомостями безпосередньо дослідженими судом першої інстанції в судовому засіданні, в тому числі за участю обвинуваченого, на які суд обґрунтовано та вмотивовано послався в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, як на докази винуватості ОСОБА_6 у нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень.

Фактично обвинуваченим заперечується факт нанесення ним потерпілим будь-яких тілесних ушкоджень, а відтак і відсутність умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень, однак, захисник в апеляційній скарзі висловлює думку про те, що в діях ОСОБА_6 вбачається необережна форма вини у виді протиправної недбалості, оскільки обвинувачений не передбачав, що зможе подряпати щоку потерпілій внаслідок спроби закрити їй рота рукою.

Однак, на думку суду апеляційної інстанції, такі твердження обвинуваченого та його захисника, спростовуються дослідженими судом доказами.

Так, за змістом ч.2 ст.25 КК України, необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховувала на їх відвернення. При цьому передбачення винуватим суспільно небезпечних наслідків не свідчить про наявність (у момент вчинення діяння) обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку відвернути настання наслідків, що виключає психічне ставлення до заподіяних наслідків у виді протиправної самовпевненості.

За ч. 3 ст. 25 КК України необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. За змістом вироку, підстав до визнання психічного ставлення ОСОБА_6 до своїх дій і заподіяних наслідків злочинною недбалістю колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що дії ОСОБА_6 щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існує прямий причинний зв`язок, а самі наслідки у виді легких тілесних ушкоджень були спричинені потерпілим в результаті нанесення ударів ОСОБА_8 та подряпин обличчя ОСОБА_10 . Сила та кількість ударів, їх спрямування свідчать про те, що ОСОБА_6 об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілим, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода.

В судовому засіданні суду першої інстанції, було встановлено, що ОСОБА_6 наніс численні удари ОСОБА_8 в область життєво-важливих органів, зокрема голови, що свідчить про бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися, помститися), після чого знову продовжував свої дії, спрямовані на завдання тілесних ушкоджень потерпілому. При цьому ОСОБА_6 бачив, що ОСОБА_8 впав на землю та не міг підвестися після його першого нападу, але не припинив свої дії та продовжував наносити удари. Вхопившись в обличчя потерпілої ОСОБА_10 та подряпавши його, обвинувачений ОСОБА_6 хоча і мав об`єктивну можливість не вчиняти цих дій, не зупинився, оскільки бажав настання наслідків від завдання потерпілій тілесних ушкоджень.

Підстав вважати заподіяння тілесних ушкоджень випадковим наслідком, коли особа не передбачала, не повинна була і за обставинами справи не могла їх передбачити (казусом), за матеріалами кримінального провадження не вбачається. За встановлених судом обставин діяння, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнаний винуватим, з урахуванням його характеру та об`єктивно-предметних умов його вчинення, містили реальну загрозу здоров`ю потерпілих і не є результатом випадкового перетинання причинно-наслідкових ланцюжків із діяннями інших осіб.

За такого, судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів обґрунтовано встановлено наявність у діях ОСОБА_6 умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілим, отже правильно кваліфіковано його дії за ч. 1 ст. 125 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України, врахував особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його ставлення до вчиненого кримінального проступку, наявність обтяжуючої покарання обставини, а також ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, суспільну небезпечність даного кримінального проступку, обставини за яких було вчинено кримінальний проступок, наслідки, що настали від кримінального проступку, думку потерпілих щодо покарання, яке необхідно призначити, суд вважав доцільним призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинений ним кримінальний проступок, у вигляді штрафу.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 інкримінується вчинення 21.07.2023 р. кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, за який передбачено покарання у виді штрафу, громадських робіт, або виправні роботи на строк до одного року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК України, закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує.

За положеннями ч. 5 ст. 74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

За наведеного, враховуючи, що з дня вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, минуло більше двох років, сплинув строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, визначений у п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність зміни оскаржуваного вироку в частині призначення покарання, звільнивши ОСОБА_6 від покарання за ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, як така, що містить вимогу про скасування вироку.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 409, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Єланецького районного суду Миколаївської області від 3 лютого 2025 року, стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання змінити.

На підстав ст. 49, 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання, призначеного за ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді