Справа № 454/1222/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/775/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 01 липня 2024 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хлівчани Червоноградського району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 01 липня 2024 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

У відповідності до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Зараховано у строк відбуття покарання строк перебування ОСОБА_7 під вартою з 08.04.2022 по 19.04.2022 включно.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , визнаний винним у тому, що він, 07.04.2022 року о 22:00 год., керуючи мотоциклом марки "FORTE FT250-CKA" реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним автодорогою по вулиці Івана Франка с. Хлівчани Червоноградського району Львівської області у напрямку до с. Пристань Червоноградського району Львівської області біля будинку № 112, порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001,зокрема: п.1.5, п.п.2.3 б), д), п.п.12.3, 12.4, п.п.31.4.1 а), які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом з технічними невідповідностями гальмівної системи, а саме: заглушування гальмівного циліндру переднього гальма методом закручування болта, а також відсутність гальмівного шлангу приводу та гальмівного механізму, які виникли внаслідок внесення в конструкцію гальмівної системи змін технічного характеру і могли бути виявлені і усунені водієм до ДТП, та рухаючись із швидкістю 65 км/год., чим перевищив максимально дозволену швидкість на вказаній ділянці дороги, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконавшись, що вибрана ним швидкість буде безпечною і не створить небезпеки для інших учасників руху, при проїзді вказаної ділянки дороги та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка стояла нерухомо на проїзній частині дороги, та в результаті наїзду отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці пригоди.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу,у якій просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що вирок Сокальського районного суду від 01.07.2024 є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок експерта №1321/2022-т від 05.05.2022 є недопустимим доказом з тих підстав, що органом досудового розслідування порушено процесуальний порядок відбирання та зберігання біологічних зразків для експертного дослідження.

Зазначає, що у вироку не вказано які саме норми Наказу Міністерства охорони здоров`я №1093 від 17.12.2013 порушено.

Покликається на показання експерта ОСОБА_10 в судовому засіданні, відповідно до яких кров доставили у належним чином закритій пробірці, а порушення температури може вплинути на стан крові не менше ніж через 10 днів, якщо зберігати кров у неналежних умовах.

На думку прокурора є незрозумілим, яким чином той факт, що зразки крові доставлені на дослідження в лабораторію через певний проміжок часу після події ДТП впливає на результат експертного дослідження, якщо врахувати, що в КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» після відібрання зразків крові, такі зберігаються з дотриманням всіх вимог щодо їх зберігання, зокрема і температурного режиму. При цьому апелянт зауважує, що зразок крові доставлено слідчим в КЗ ЛОР «ЛОБСМЕ» 02.05.2022, про що зазначено в описовій частині висновку експерта, а не 03.05.2022, як вказано у вироку.

Також, вважає, що висновок експерта №1322/2022-т від 05.05.2022, жодним чином не спростовує висновок експерта №1321/2022-т від 05.05.2022, оскільки стосується дослідження крові на вміст наркотичних речовин, яке не проводилось, оскільки кров була використана для проведення дослідження на вміст алкоголю.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що порушення органом досудового розслідування Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів № 1452/735 від 09.11.2015, а саме відібрання крові у водія ОСОБА_7 мало місце поза межами двох годин після події ДТП, може будь-який вплив на допустимість чи достовірність висновку експерта, адже як пояснив експерт ОСОБА_10 , зі спливом часу вміст алкоголю у крові зменшується, що і пояснює розбіжність між висновком експерта (0,52‰) та результатом Драгера (1,26‰).

Прокурор звертає увагу, що матеріалами справи спростовується висновок суду про те, що усі свідки підтвердили, що ОСОБА_7 не вживав алкогольних напоїв, адже частина свідків надали показання, що не зауважили, чи перебував ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки перебували у стані шоку, а показання свідка ОСОБА_11 слід оцінювати критично, оскільки він є другом обвинуваченого.

Вважає, що висновок повторної судово-токсикологічної експертизи №738 від 06.09.2022, проведеної експертом Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи, згідно якого у взірці крові ОСОБА_7 не виявлено спиртів, не може бути допустимим і достовірним доказом зважаючи на те, що вказана експертиза призначена на підставі ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 18.07.2022, яка винесена в підготовчому судовому засіданні, в той час як ст. 315 КПК України не передбачає можливості розгляду в підготовчому судовому засіданні клопотання сторони захисту про призначення повторної експертизи.

Окрім цього зауважує, що висновок експерта №738 від 06.09.2022 не можна вважати достовірним, оскільки експертне дослідження розпочато 01.09.2022, тобто після спливу 115 днів після відбору зразка крові.

Звертає увагу, що серед доказів, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 , суд покликається на результат тесту за допомогою приладу «Драгер» (1,26‰), який не спростований судом.

Заслухавши доповідь головуючого, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які вважають вирок законним та обґрунтованим та підстав для його скасування не вбачають, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 інкримінувалося вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та порушення ним вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, відповідно до яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України, місцевий суд, дійшов вірного висновку про те, що органом досудового розслідування не доведено факт керування ОСОБА_7 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, оскільки докази його перебування в такому стані зібрані з недотриманням вимог КПК України, зокрема, статей 241 та 245 КПК України. Також суд вказав, що єдиним належним доказом, який міг би підтвердити стан алкогольного сп`яніння у обвинуваченого ОСОБА_7 це висновок експерта № 1321/2022-т від 05 травня 2022 року про наявність в крові останнього етилового спирту в кількості 0,52% проміле, проте він є недопустимим доказом, оскільки був порушений порядок відібрання та зберігання біологічних зразків крові ОСОБА_7 для експертного дослідження.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Зразки біологічного матеріалу на дослідження були доставлені слідчим з порушенням вимог транспортування крові, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я № 1093 від 17 грудня 2013 року «Про затвердження Інструкції з виготовлення, використання та забезпечення якості компонентів крові» саме 03 травня 2022 року, в той час як сама подія ДТП і факт перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння, згідно обвинувального акта, мали місце 07 квітня 2022 року.

Згідно висновку експерта № 1322/2022-т від 05 травня 2022 року судово-токсикологічне дослідження крові ОСОБА_7 на наркотичні речовини не проводилось через малу кількість доставленої крові.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 18 липня 2022 року в кримінальному провадженні була призначена повторна судово-токсикологічна експертиза. Відповідно до висновку експерта № 738 від 06 вересня 2022 року встановлено, що при газохроматогічному дослідженні взірців крові ОСОБА_7 , відібраних медичними працівниками приймального відділення КЛ "Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради" 08 квітня 2022 року о 02:20 - метилового, етилового, пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України суд першої інстанції зазначив, з чим погоджується і колегія суддів, що органом досудового розслідування не доведено факту керування ОСОБА_7 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, оскільки докази його перебування у стані сп`яніння зібрані з недотриманням вимог закону.

Так у відповідності до п.8 Розділу І Інструкції про виявлення у водіїв алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 1452/735 від 09.11.2015, у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються у дві ємності. Вміст однієї ємності використовується для первинного дослідження, вміст другої ємності зберігається протягом 90 днів. За збереження та транспортування ємностей з біологічним середовищем до іншого закладу охорони здоров`я, цілісність пломбування відповідає заклад охорони здоров`я, у якому проводився відбір біологічного середовища. Предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу. Якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.

Окрім цього, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 17 грудня 2013 року № 1093 «Про затвердження Інструкції з виготовлення, використання та забезпечення якості компонентів крові», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 січня 2014 року за № 30/24807 (чинного на час проведення досудового розслідування) визначено вимоги щодо транспортування компонентів крові, у тому числі і щодо температурного режиму.

Також відповідно до Розділу ІІІ вищевказаної інструкції метою огляду є встановлення наявності чи відсутності стану сп`яніння в обстежуваної особи. Проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове. Метою лабораторного дослідження є виявлення або уточнення наявних речовин, що здатні спричинювати стан сп`яніння. Якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений. За результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акта медичного огляду. Кожний випадок огляду на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я реєструється в журналі реєстрації медичних оглядів осіб з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.

Відповідно до листа директора КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» № 2113 від 26.07.2024, наданого прокурором у суді апеляційної інстанції, відповідно до запису у медичній карті стаціонарного хворого пацієнт ОСОБА_7 був доставлений працівниками поліції 08.04.2022 о 01.50 год. Дані працівників поліції в медичній карті хворого не зазначено. В умовах КП «ЦМЛ ЧМР» ОСОБА_7 надавалася медична допомога: останній був госпіталізований на стаціонарне лікування в нейрохірургічне відділення у зв`язку з отриманими травмами під час ДТП. Пацієнту ОСОБА_7 проводилася дихальна проба за допомогою апарату «Алкофор 307», результат 0,47‰.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що всупереч вищенаведеним вимогам Інструкції № 1452/735 від 09.11.2015, та як зазначено у листі № 2113 від 26.07.2024, записів в Журналі реєстрації медичних оглядів осіб з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» немає, акт огляду та висновок щодо медичного огляду не складався, та в умовах КП «ЦМЛ ЧМР» в період з 08.04.2022 по 02.05.2022 лабораторні дослідження крові на вміст етанолу не проводилися.

З врахуванням вищевказаних порушень, суд першої інстанції підставно задовольнив клопотання сторони захисту про призначення повторної судово-токсикологічної експертизи.

З висновку експерта № 738 від 06.09.2022 встановлено, що при газохроматогічному дослідженні взірців крові ОСОБА_7 , відібраного медичними працівниками приймального відділення КЛ «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» 08.04.2022 о 02.20 год. метилового, етилового, пропілового, бутилового, алілового спиртів та їх ізомерів не виявлено.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що ст. 315 КПК України не передбачає можливості про призначення повторної експертизи.

Так, відповідно до п.5 ч. 2 ст. 315 КПК України з метою підготовки до судового розгляду суд, вчиняє інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду. Тобто, жодних заборон про заявлення клопотань щодо проведення експертизи вказана стаття не містить.

Окрім того, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 були допитані судом безпосередньо, показання давали, будучи попередженими про кримінальну відповідальність, під присягою, а відтак, сумніватися у їх правдивості у суду апеляційної інстанції немає.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що показання ОСОБА_11 слід оцінювати критично, оскільки останній є товаришем обвинуваченого, а його показання відрізняються від показань, наданих під час досудового розслідування.

З урахуванням порушень органом досудового розслідування порядку відбирання та зберігання біологічних зразків для експертного дослідження, а також допущених порушень вимог Інструкції про виявлення у водіїв алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 1452/735 від 09.11.2015 працівниками медичного закладу під час проведення огляду ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння, висновок експерта № 738 від 06.09.2022, відповідно до якого в крові ОСОБА_7 метилового, етилового, пропілового, бутилового, алілового спиртів та їх ізомерів не виявлено, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано беззаперечних належних та допустимих доказів на доведення перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ним ДТП.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а також те, що кримінально-правова кваліфікація прокурором дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286-1 КК України є неправильною, а викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону вважає безпідставними й до уваги не бере.

На переконання апеляційного суду, кримінально протиправні дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України й неправильного застосування кримінального закону допущено не було.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який вину у вчиненому визнав та щиро розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, на обліках у психо-, наркологічному диспансерах не перебуває. Із документів, що долучені у суді апеляційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_7 займається волонтерською діяльністю, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_17 2024 р.н., позитивно характеризується як за місцем праці, так і за місцем проживання та навчання, страждає на розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку, що є наслідком черепно-мозкової травми, яку він переніс у зв`язку із ДТП, йому встановлено третю групу інвалідності ( F 07.8) загального захворювання.

Відтак, на думку колегії суддів, враховуючи зазначене вище, а також добровільне та повне відшкодування обвинуваченим спричиненої злочином шкоди та відсутність будь-яких претензій з боку потерпілого ОСОБА_18 , який підтвердив свою позицію у суді, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду, так як є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Всупереч твердженням прокурора в апеляційній скарзі, у ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404,405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

вирок Сокальського районного суду Львівської області від 01 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4