Рівненський апеляційний суд
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 листопада 2025 року м. Рівне

Справа № 569/23856/25

Провадження № 11-сс/4815/338/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

слідчого ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0008730 від 11.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року задоволено клопотання старшого слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією в м. Рівному) ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому, ОСОБА_6 та обрано щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 днів до 02 січня 2026 року.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вказує, що слідчим суддею жодним чином не перевірено доводи сторони захисту як щодо необґрунтованості підозри, пред`явленої ОСОБА_7 , так і безпідставності такого виду заходу забезпечення кримінального провадження, як тримання під вартою. Зазначає, що ОСОБА_7 , як Свідок Єгови, не є особою, яка за своїми релігійними переконаннями може бути призвана на військову службу, тому не може бути і суб`єктом передбаченого ст.407 КК України кримінального правопорушення, оскільки виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням його віри, що було встановлено на законодавчому рівні та підтверджено прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Наголошує, що ризики, зазначені в клопотанні слідчого, є лише загальними фразами, які не містять жодного ні юридичного, ні фактичного підтвердження, не містять конкретики та свідчать про формальний підхід слідчого до формування такого клопотання з єдиною метою утримувати ОСОБА_7 під вартою без будь-яких ризиків і належних правових підстав. Доводить, що ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проживає постійно у с. Березівка, Шептицького району Львівської області, має позитивну репутацію, будь-які негативні характеристики щодо підозрюваного відсутні, є віруючою особою, має міцні та сталі соціальні зв`язки, тому ухвала суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає скасуванню. Крім того вважає, що судом безпідставно не застосовано альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, оскільки ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має право визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема, ст.407 КК України.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді від 05 листопада 2025 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання органу досудового розслідування. В разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без змін визначити для ОСОБА_7 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного і його поведінки.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 інкримінується те, що будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, за відсутності поважних причин, близько 05 год. 00 хв. 25.06.2025 року (точніше досудовим розслідуванням не встановлено, однак саме в цей час виявлено його відсутність на військовій службі), без жодних поважних причин самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться у АДРЕСА_1 , після чого перебуваючи поза межами вказаної військової частини, почав проводити службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

03 листопада 2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Вимогами ст.177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченимпокладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Апеляційний суд вважає, що рішення про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою постановлене слідчим суддею з дотриманням вимог зазначених статей.

Так, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується доказами, зібраними органом досудового розслідування, а саме: актом службового розслідування військової частини за фактом вчинення вищевказаного правопорушення; протоколами допиту свідків та іншими матеріалами справи в їх сукупності.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Отже, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду, тому доводи захисника про необґрунтованість підозри є безпідставними.

Також слідчим суддею враховано те, що в разі визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення йому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того ОСОБА_7 проживає на значній відстані від органу досудового розслідування та суду, а саме у Львівській області, ніде не працевлаштований, не одружений, не має стійких соціальних зв`язків, що лише підтверджує наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

На думку апеляційного суду, на даному етапі досудового розслідування доведеним є й ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, в якому підозрюється, оскільки він до військової частини не повернувся, до виконання обов`язків військової служби не приступив та не виявляє бажання продовжувати військову службу.

Твердження підозрюваного та його захисника про те, що він має постійне місце проживання, є мирною людиною, за релігійними переконаннями не може бути призваний на військову службу у зв`язку з тим, що належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови є необґрунтованими, оскільки з постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 28 жовтня 2025 року вбачається, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

Об`єднана палата вважає, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава, оскільки українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20). У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

З огляду на викладене, матеріали судового провадження свідчать про те, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також колегією суддів не враховуються доводи захисника щодо можливості визначення підозрюваному альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки відповідно до абз.8 ч.4 ст.183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема, ст.407 Кримінального кодексу України. І хоч можливість не визначати заставу є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, особу підозрюваного вважає, що саме запобіжний захід у вигляд тримання під вартою без визначення розміру застави буде достатнім для виправлення останнього.

Крім того, згідно з ч.8 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, тому даний запобіжний захід є безальтернативним, у зв`язку з чим доводи захисника ОСОБА_8 про можливість застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу або визначення розміру застави є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах Закону.

Таким чином, під час розгляду клопотання слідчого з`ясовані всі обставини, які мають значення для вирішення питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу, які були оцінені в сукупності та стали підставою для прийняття законного судового рішення, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції,а відтак і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0008730 від 11.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3