ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/717/25 Справа № 697/252/25 Категорія: ч. 1 ст. 286-1 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9

(в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000335 від 01.11.2024 за апеляційними скаргами прокурора Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Керецьки Свалявського району Закарпатської області, громадянка України, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , одружена, маюча чотирьох малолітніх дітей, раніше не судима,

засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України на 1 (один) рік позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок відбування покарання ОСОБА_7 вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та зараховано в строк відбутого покарання 32 дні, з яких: 1 день попереднього ув`язнення 01.11.2024 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України; 93 дні домашнього арешту з 02.11.2024 по 02.02.2025 на підставі ч. 7 ст. 72 КК України, що відповідає 31 дню позбавлення волі.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь:

- держави процесуальні витрати за проведення експертиз у сумі 19921 грн;

- потерпілої ОСОБА_11 80000 грн моральної шкоди, 13331 грн матеріальної шкоди та 20000 грн витрат на правову допомогу.

У порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

У с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона 01.11.2024 близько 11 год 20 хв, керуючи, відповідно до висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № CE-19/124-24/15731-IТ від 13.11.2024, технічно справним автомобілем марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відповідно до висновків судово-медичних експертиз № 05-3-08/2502 від 08.11.2024; № 05-3-08/2503 від 08.11.2024; № 02-01/1041 від 20.11.2024 у крові ОСОБА_7 , виявлено етиловий алкоголь (етанол) в концентрації 0,63 проміле та 0,67 проміле, вказана концентрація алкоголю в крові зумовлює легкий ступінь алкогольного сп`яніння, грубо порушуючи вимоги п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, рухаючись автодорогою РО9 сполученням «Миронівка-Канів-Софіївка» в с. Степанці Черкаського району Черкаської області по проїзній частині вул. Київська зі сторони вул. Ткаченка в напрямку до вул. Плисюка, поблизу будинку № 57, проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та, відповідно не реагувала на її зміну, а саме, будучи заздалегідь об`єктивно проінформованою про наближення до ділянки проїзної частини з радіусом заокруглення ліворуч по напрямку руху автомобіля, що позначена дорожніми знаками 1.2, 1.4.1, 1.4.2 Правил дорожнього руху України, не впевнилася в безпеці свого руху та не обрала безпечну швидкість керованого нею транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, втратила керування транспортним засобом, виїхала за межі правого краю проїзної частини вул. Київська, де допустила наїзд на нерухому перешкоду у вигляді дерева, внаслідок чого пасажир автомобіля ОСОБА_11 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: травми грудної клітки з переломами з першого, другого, третього, четвертого, п`ятого, шостого, сьомого, восьмого ребер справа, першого зліва, з правобічним пневмотораксом (вихід вільного повітря в плевральну порожнину), двобічним гідротораксом (вихід вільної рідини в плевральні порожнини), перелом поперечного відростка сьомого шийного хребця, перелом правої ключиці, які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/1049 від 22.11.2024, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; рани волосистої частини голови, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дорожньо-транспортна пригода та отримання потерпілою ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 02-01/1049 від 22.11.2024, перебувають у прямому причинному зв`язку із порушенням водієм автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимог: п. 2.9 а) ПДР, відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до висновків судово-медичних експертиз № 05-3-08/2502 від 08.11.2024, № 05-3-08/2503 від 08.11.2024, № 02-01/1041 від 20.11.2024; п. 12.1 ПДР, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п. 12.4 ПДР, відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год, згідно з висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 703/24-23/706/24-23 від 10.12.2024.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.08.2025 в частині призначеного покарання через його невідповідність ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості. Просить, дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченої, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою та засудити за ч. 1 ст. 286-1 КК України на 2 (два) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 5 (п`ять) років.

Прокурор, не заперечуючи доведеності вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, вказує про недотримання місцевим судом при призначенні ОСОБА_7 покарання вимог ст. 50, 65 КК України та роз`яснень постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, зазначає про те, що судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину проти безпеки руху та експлуатації транспортного засобу, особу обвинуваченої, яка винуватість у вчиненому в повному обсязі не визнала, не виявляла жодних ознак каяття, не вжила заходів до відшкодування спричинених збитків, не визнала заявлений потерпілою цивільний позов, а також позицію потерпілої про призначення винній найсуворішого покарання.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, чим наражала себе та інших учасників дорожнього руху на небезпеку, грубо порушила ПДР допустивши ДТП в результаті якої пасажир ОСОБА_11 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я. На думку прокурора, наведеним обставинам суд не надав належної оцінки та прийшов до помилкового висновку, що мінімальне покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки буде цілком достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нових злочинів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок від 13.08.2025 в частині призначеного ОСОБА_7 покарання через його невідповідність ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді пробаційного нагляду на строк в 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, уважаючи що її виправлення можливе без ізоляції від суспільства. З огляду на наведене зазначає про доцільність покладання на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України. Крім того порушує питання про зменшення розміру стягнутої на користь потерпілої з ОСОБА_7 моральної шкоди до 10000 грн та до 6000 грн витрат на правову допомогу.

Стверджує, що обвинувачена повністю визнала свою провину, щиро покаялася, усвідомила вчинене, відшкодувала фактичні збитки, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, має чотирьох дітей, які потребують її підтримки, характеризується представниками органів місцевого самоврядування та відповідного навчального закладу виключно позитивно тому, на думку захисника, наведене, за відсутністю обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , є достатнім для призначення їй більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України у виді пробаційного нагляду.

Звертає увагу на те, що обвинувачена безумовно відшкодувала би в добровільному порядку затрати комунальних лікувальних закладів де проходила лікування потерпіла, однак прокурором таких витрат не встановлено.

Вказує, що дійсно потерпіла отримувала лікування у закладах охорони здоров`я, однак відповідний позов до обвинуваченої не подано, лікувальними закладами відповідні рахунки не підтверджено. При цьому просить врахувати, що роботодавець та відповідний державний фонд відшкодували потерпілій середній заробіток під час вимушеного прогулу.

Крім того вказує про те, що представником потерпілої не доведено перед судом витрати на правову допомогу в заявленій сумі, яка на думку захисника, є завищеною. При цьому зазначає, що: представник ОСОБА_9 брав участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, однак їх тривалість не засвідчив; у додатку до договору № 56 від 24.12.2024 не міститься посилання на номер судової справи в якій адвокатом ОСОБА_9 надається правнича допомога; в акті приймання-передачі виконаних робіт до договору № 56 від 24.12.2024 та додатку № 1 не наведено конкретного переліку наданих послуг (час, назва, тривалість часу витраченого адвокатом); розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу станом на 20.07.2025 містить завідомо не реальні часи, які витрачені адвокатом та роботи (10 годин на консультацію, 5 годин на правовий аналіз, підготовка позовної заяви 5 годин), за відсутності доказів проведення таких робіт, кількості та дат судових засідань, в яких адвокат приймав участь. Уважає, що доведеними є понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Щодо заявленої потерпілою моральної шкоди зазначає, що з урахуванням положень ч. 5 ст. 128, ч. 1 ст. 129 КПК України, ст. 1167, 1168 ЦК України, ст. 23 ЦК України та роз`яснень постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», є достатньою до відшкодування сума в 20000 грн і, з огляду на сплату потерпілій 10000 грн, до відшкодування належить лише 10000 грн.

Додатково вказує, що під час дебатів прокурор надав суду не вірну інформацію щодо застосованого до обвинуваченої запобіжного заходу, його термінів та продовження.

В обгрунтування апеляційних вимог до скарги захисником долучено, у тому числі, відповідь на запит адвоката КЗ «Степанецький ліцей-опорний заклад загальної середньої освіти» від 26.08.2025 № 120/01-27, акт обстеження умов проживання, висновок оцінки потреб сім`ї, а 03.12.2025 - указ Президента України «Про додаткові заходи щодо захисту прав дітей в умовах збройної агресії проти України» від 26.11.2025 №859/2025.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явилась потерпіла ОСОБА_11 , що, з огляду на приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених апеляційних вимог. При цьому враховується, що в судовому засіданні присутній представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 , який не заперечував проти проведення апеляційного розгляду за відсутності останньої.

08.12.2025 на адресу суду надійшла відмова прокурора Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_10 від поданої ним апеляційної скарги на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.08. 2025 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, в порядку ч. 1 ст. 403 КПК України.

З огляду на те, що прокурор Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_10 відмовився від поданої ним апеляційної скарги і така відмова підтримана прокурором ОСОБА_6 , за відсутності заперечень решти учасників судового провадження, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційне провадження за апеляційною скаргою сторони обвинувачення підлягає закриттю, на виконання ч. 2 ст. 403 КПК України.

Апеляційний розгляд продовжується в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, думки: обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги сторони захисту з наведених в ній доводів; прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника як необґрунтовану; представника потерпілої ОСОБА_9 , який у вирішенні апеляційних вимог щодо покарання обвинуваченої поклався на розсуд суду, а в решті вимог просив відмовити, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 до задоволення не підлягає.

Частинами 1 та 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вона засуджена, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом у повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та учасниками судового провадження не заперечується.

Кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, колегія суддів визнає правильною, такою, що узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону щодо меж судового розгляду, передбачених ст. 337 КПК України.

Вирішуючи доводи захисника ОСОБА_8 про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої ОСОБА_7 внаслідок надмірної суворості, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, обставини його вчинення, дані про особу винуватої, яка за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, має чотирьох неповнолітніх дітей, визнавши обставиною, що пом`якшує її покарання - часткове відшкодування матеріальної шкоди, при відсутності обставин, що його обтяжує.

На переконання суду апеляційної інстанції, за наведених вище обставин, призначене ОСОБА_7 покарання в межах передбачених санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі з обов`язковим додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченої, попередженню вчинення нею нових кримінальних правопорушень, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Те, що обвинувачена ОСОБА_7 визнала винуватість у вчиненому, частково відшкодувала заподіяні збитки, позитивно характеризується та має чотирьох дітей, на що посилається сторона захисту, в повному обсязі враховано судом при призначенні покарання, яке є мінімальним основним покаранням, передбаченим ч. 2 ст. 63 КК України у виді позбавлення волі та додатковим обов`язковим покаранням, передбаченим санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Щодо наявності активного сприяння ОСОБА_7 слідству у розкритті кримінального правопорушення, на що в апеляційній скарзі посилається захисник, колегія суддів наголошує, що під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення розуміється активна, ініціативна та добровільна допомога слідству у розкритті злочину, в установленні невідомих їм обставин справи.

Те, що обвинувачена ОСОБА_7 брала участь у слідчих діях і будь якими діями не заважала проведенню досудового розслідування, не охоплюється поняттям активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, а надання показань та визнання вини під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, яка вже встановлена компетентними органами з інших джерел, не утворює наявності такої пом`якшуючої обставини. На її відсутність також вказує і зміст обвинувального акта в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , де не міститься посилання органу досудового розслідування на активне сприяння останньою розкриттю кримінального правопорушення.

З приводу посилання захисника про неврахування місцевим судом тих обставин, що ОСОБА_7 у скоєному щиро розкаялася, просила вибачення у потерпілої та відшкодувала їй завдану шкоду, то колегія суддів зазначає наступне.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття свідчить і поведінка особи після вчинення злочину, якщо вона сприяє його розкриттю, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду.

Дійсно, ОСОБА_7 визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та частково відшкодувала заподіяну потерпілій шкоду в сумі 10 000 грн, що місцевим судом визнано обставиною, яка пом`якшує призначене покарання, однак наведене свідчить лише про усвідомлення обвинуваченою невідворотних наслідків у вигляді понесення покарання за вчинене та уникнення небажаного покарання, за відсутності конкретних дій, що вказували б на те, що вона критично оцінила свою протиправну поведінку, що призвела до отримання потерпілою середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які спричинили тривалий розлад здоров`я останньої, її осуді та бажанні залагодити провину задля виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Тому, наразі у колегії суддів відсутні підстави стверджувати про наявність у ОСОБА_7 щирого каяття, як обставини, що пом`якшує її покарання.

Також колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, про що просить сторона захисту та зауважує про таке.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. На цих же підставах суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове, за винятком призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад 3 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а, з урахуванням особи винного, умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

Такі обставини у своїй сукупності, повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. У будь-якому випадку, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, суд має належно обгрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Наразі апеляційним судом не встановлено таких пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин, що, з урахуванням характеризуючих даних на останню, істотно б знижували ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення і давали підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Ураховується, що відшкодування заподіяної потерпілій шкоди є обов`язком обвинуваченої, дії якої перебувають у прямому причинному зв`язку із отриманими потерпілою внаслідок ДТП ушкодженнями і, на думку колегії суддів, істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням того, що така пригода ОСОБА_7 вчинена в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на наведене, установлені у кримінальному провадженні обставини, в тому числі і ті, на які посилається сторона захисту в апеляційній скарзі, за своєю суттю та соціальною вагомістю не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, і самі по собі не можуть бути безумовною підставою для застосування до призначеного покарання положень ст. 69 КК України.

Тому суд апеляційної інстанції визнає вид та розмір, як основного так і обов`язкового додаткового покарання ОСОБА_7 таким, що відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, при невстановленні достатніх даних, які би доводили явну несправедливість призначеного їй покарання.

З урахуванням прямої заборони застосування положень ст. 75 КК України при вчиненні злочину пов`язаного з порушенням правил безпеки дорожнього руху в стані алкогольного сп`яніння, можливість застосування щодо ОСОБА_7 такого інституту звільнення від покарання, колегією суддів не оцінюється.

Та обставина, що під час дебатів прокурор надав суду хибну інформацію щодо застосованого до обвинуваченої запобіжного заходу, його термінів та продовження, не спростовує висновки суду щодо необхідності зарахування в строк відбутого ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі 32 днів, з яких один день попереднього ув`язнення 01.11.2024 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України та 93 дні домашнього арешту з 02.11.2024 по 02.02.2025, що, з огляду на вимоги ч. 7 ст. 72 КК України, відповідає 31 дню позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, який вирішено з урахуванням положень ст. 127, 128 КПК України, ст. 1166, 23, 1167 ЦК України та роз`яснень, наведених в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважаючи суми матеріальної та моральної шкоди визначені судом до відшкодування доведеними, такими, що відповідають критеріям розумності і справедливості.

З матеріалів кримінального провадження установлено, що ОСОБА_11 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної лікарні» з 25.11.2024 по 11.12.2024. 27.11.2024 потерпілій, як про це вбачається із виписки №29265 від 11.12.2024, проведено хірургічну операцію із застосуванням МОС (металосинтез, металева конструкція) правої ключиці. Згідно квитанцій, потерпілою на купівлю МОС витрачено 23331 грн. Тому, з огляду на сплачені обвинуваченою потерпілій 10000 грн в рахунок відшкодування понесених збитків, судом обґрунтовано визначено розмір матеріальної шкоди на суму 13331 грн, який належить стягненню з ОСОБА_7 .

Доводи захисника про те, що лікування, у тому числі оперативне втручання, відбувалось безкоштовно, спростовується наданими потерпілою квитанціями про придбання 16.12.2024 набору металоконструкцій. Такий доказ, в обгрунтування понесеної ОСОБА_11 матеріальної шкоди, колегія суддів визнає належним та допустимим, а доводи захисника про безкоштовність лікування останньої, необґрунтованими.

Та обставина, що роботодавець та відповідний державний фонд відшкодували потерпілій середній заробіток під час вимушеного прогулу, на що посилається сторона захисту в апеляційній скарзі, не нівелює обов`язку обвинуваченої відшкодувати понесені потерпілою матеріальні витрати на лікування внаслідок ДТП.

Щодо суми моральної шкоди, яка стягнута з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , колегія суддів зауважує про таке.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стосовно розміру суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розуміння задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова КЦС ВС від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20).

Як встановлено під час судового розгляду, протиправними діями обвинуваченої ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_11 завдано, в тому числі середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

У результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілій безпірно спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях внаслідок вимушеного лікування, перенесеного оперативного втручання, відновлення після нього та вжиття додаткових заходів для нормалізації здоров`я, що порушило звичайний ритм життя.

З урахуванням характеру вчиненого обвинуваченою правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_11 , пов`язаних із наслідками ДТП, інших обставин, які мають істотне значення, визначений судом до відшкодування розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь останньої в сумі 80 000 грн, відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та співмірності.

Підстав для зменшення визначеної до відшкодування на користь потерпілої суми моральної шкоди, яка належить стягненню з обвинуваченої, не вбачається, а доводи сторони захисту, наведених висновків не спростовують.

Колегія суддів визнає безпідставними сумніви сторони захисту щодо розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з обвинуваченої, з огляду на таке.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитися, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником потерпілої - адвокатом ОСОБА_9 надано: договір про надання правової допомоги адвоката від 26.12.2024; ордер серії СА №1038354; додаток № 1 від 30.12.2024 до Договору (Угоди) № 56 про надання професійної правничої допомоги від 26.12.2024; акт приймання-передачі виконаних робіт по наданню професійної правничої допомоги від 20.07.2025; розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу від 20.07.2025; квитанцію до прибуткового касового ордера № 56 від 22.07.2025.

З наданих даних вбачається, що загальна сума витрат на професійну правову допомогу наданих адвокатом ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_11 становить 80 000 грн.

Судом першої інстанції, зважаючи на складність справи, якість підготовлених представником документів та витрачений адвокатом час, з урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, та майнового стану обвинуваченої, визначено розмір витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню на користь потерпілої, пропорційно задоволеним за цивільним позовом вимогам у розмірі 20000 грн.

На думку колегії суддів, надані та досліджені в судовому засіданні докази підтверджують понесені витрати на правову допомогу потерпілої ОСОБА_11 , надану адвокатом ОСОБА_9 на суму 20 000 грн, які підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_7 і така сума є доведеною, такою, що відповідає критеріям дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності.

З огляду на наведене, відсутні підстави вважати, що задоволений судом розмір витрат на правову допомогу не є співмірними зі складністю провадження, а наданий обсяг послуг і витрачений час на їх реалізацію, не відповідають критерію реальності таких витрат.

Тому доводи сторони захисту щодо недоведеності представником потерпілої розміру витрат на правову допомогу в задоволеній судом сумі, визнаються необґрунтованими.

Факт участі представником потерпілої ОСОБА_9 в судовому розгляді в режимі відеоконференції, не є підставою для зменшення розміру витрат на правову допомогу. При цьому про кількість судових засідань в яких приймав участь представник та їх тривалість міститься інформація в матеріалах кримінального провадження, зокрема, журналах судових засідань, а доводи захисника про протилежне, є безпідставними.

Та обставина, що у додатку до договору № 56 від 24.12.2024 не міститься посилання на номер судової справи в якій адвокатом ОСОБА_9 надається правнича допомога, не впливає на доведеність понесених витрат на правову допомогу, оскільки з його змісту можна встановити, що він укладений між адвокатом ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в рамках договору № 56 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 26.12.2024.

Визнаються помилковими посилання захисника на те, що в акті приймання-передачі виконаних робіт до договору № 56 від 24.12.2024 не наведено конкретного переліку наданих послуг, оскільки за змістом цього ж акту слідує, що вартість виконаних робіт вказана у рахунку суми гонорару за надану правничу допомогу. У такому розрахунку від 20.07.2025 наведено характер наданої правової допомоги, кількість витраченого часу та розрахунок вартості послуги.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок міськрайонного суду щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі стороною захисту обставин, для його скасування чи зміни - відсутні.

Керуючись ст. 403, 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 року у зв`язку з відмовою апелянта від апеляційної скарги.

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців у порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді