Житомирський апеляційний суд
Справа №283/565/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/1061/25
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №283/565/25 в межах кримінального провадження №0000385 від 07.12.2024 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 09.12.2025,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів - до 06 лютого 2026 року включно.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на нього обов`язків, визначених ст.194 КПК України. При цьому, зазначає, що Малинський районний суд Житомирської області не мав процесуальних підстав розглядати питання продовження строку тримання під вартою, з огляду на відсутність письмового клопотання під час прийняття судового рішення, чим порушив вимоги щодо кримінального провадження, передбачені чинним кримінально-процесуальним законодавством України. Звертає увагу, що перешкоджати кримінальному провадженню у будь-який спосіб ОСОБА_10 не має бажання, більше того, навіть потенційної можливості, з огляду на те, що 24.02.2022 року Указом Президента України за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено в Україні воєнний стан. Крім того, місце проживання обвинуваченого відоме та постійне, він не має наміру його змінювати або залишати без відома відповідних органів, а тому ризик переховування від органів досудового розслідування вважаємо спростованим. Також з огляду на те, що ОСОБА_10 не зможе залишати місце свого перебування, він не матиме реальної можливості вчиняти інші правопорушення, у тому числі продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується. Зазначає, що слідчим було проведено ряд допитів, а саме: потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 , проведено слідчі експерименти за участю потерпілого ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 , як і медичне освідування потерпілого, а також було проведено судову експертизу № СЕ - 19/206-25/194-БЛ та судову вибухо-технічну експертизу № СЕ-19/106-24/18876-ФХВР, за результатами яких зафіксовано ключові моменти у справі. Наголошує, що необхідні докази вже були отримані та задокументовані в межах досудового розслідування, речі, які визнані речовими доказами в даному кримінальному провадженні, перебувають на зберіганні у ВП № 1 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області, а ОСОБА_10 не має до них жодного доступу, а відтак сам по собі факт недослідження доказів на судовому етапі кримінального провадження не має значення для визначення виду запобіжного заходу, тим паче найбільш суворого. Крім того, з боку обвинуваченого не вчинялося жодних дій, що свідчили б про спроби тиску на потерпілого, свідків чи інше втручання у хід кримінального провадження. Звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_11 склав письмову заяву, якою засвідчив те, що він примирився із обвинуваченим ОСОБА_10 , матеріальна та моральна шкода йому компенсована, не має до нього жодних претензій та не заперечує щодо обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу, який не буде обмежувати його свободу. Також, ОСОБА_10 має травму, пов`язану з проходженням військової служби, та під час безпосередьної участі ОСОБА_10 у бойових діях, під час захисту Батьківщини отримав також і вогнепальне осколкове сліпе поранення правого плеча, вогнепальне осколкове дотичне поранення лівого передпліччя, правої орбітальної ділянки. Звертає увагу, що ОСОБА_10 велика родина, разом з ним проживають мама - ОСОБА_14 , сестра - ОСОБА_13 , сестра - ОСОБА_13 , вітчим - ОСОБА_15 , що у свою чергу є позитивним фактором для обрання такого запобіжного заходу як цілодобового домашнього арешту, оскільки рідні будуть додатково контролювати його поведінку та зможуть забезпечити виконання обвинуваченим обов`язків, покладених на нього судом. Також, ОСОБА_10 раніше не притягався до кримінальної відповідальності та не має незнятої чи непогашеної судимості. Таким чином, вважає, що обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали подану апеляційну скаргу, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №» 283/565/25, в провадженні Малинського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000385 від 07.12.2024 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

09.12.2025 року в судовому засіданні Малинським районним судом Житомирської області в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 (а.п.30-32).

На думку апеляційного суду клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та подано в письмовій формі, що спростовує апеляційні посилання захисника на відсутність письмового клопотання прокурора.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

В свою чергу, сторона захисту була відповідно ознайомлена з цим клопотанням, безпосередньо в судовому засіданні заперечувала про задоволення цього клопотання, подала письмове клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на цілодобовий домашній арешт (а.п.15-16), підтримала це клопотання в суді першої інстанції, наводила відповідні доводи на спростування позиції прокурора, тощо. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, як і сторони захисту про зміну запобіжного заходу, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, при цьому, потерпілий ОСОБА_11 підтримав клопотання прокурора (а.п.35), суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, зазначивши мотиви в існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які виправдовують продовження тримання під вартою обвинуваченого.

Крім того, під час розгляду клопотання прокурора, судом першої інстанції належно досліджені доводи обвинуваченого та його захисника викладені останніми безпосередньо в письмовому клопотанні та в судовому засіданні про зміну запобіжного заходу, тощо, цим доводам дана відповідна оцінка та належний аналіз.

В свою чергу, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості обвинувачення, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

При цьому, на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають оцінці судом характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В даному випадку, твердження адвоката про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його підзахисного, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, на думку апеляційного суду, є непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання (в разі засудження), передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

В свою чергу, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, тобто, у вчиненні а особливо тяжкого правопорушення, санкція якого передбачає покарання виключно у виді позбавленням волі від 8 до 15 років з конфіскацією майна.

Крім того, слід врахувати і фактичні обставини інкриміновані обвинуваченому, у тому числі, й те, що вчинення пов`язане із нападом з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаному з проникненням у житло, вчиненому в умовах воєнного стану, як і значну суспільну небезпечність. Також слід врахувати і те, що ОСОБА_10 будучи військовослужбовцем, самовільно залишив місце постійної дислокації в/ч без поважних причин, як і посткримінальну поведінку останнього. Вище наведене, об`єктивно підсилює зазначений процесуальний ризик.

З огляду на це обвинувачений під тяжкістю можливого покарання об`єктивно може вчиняти спроби переховування від суду.

Наведені обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Крім того, суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на свідків в даному провадженні (проживають в одному населеному пункті). Так, при встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання. Можливе примирення потерпілого ОСОБА_11 із обвинуваченим ОСОБА_10 переконливо не спростовує цей ризик.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував інкриміновані фактичні обставини цього кримінального провадження, його характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу, тяжкість злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Посилання захисника на те, що обвинувачений має постійне місце реєстрації та проживання, дія військового стану в Україні, примирення потерпілого з останнім, наявність поранень, наявність міцних соціальних зв`язків (не підтверджено матеріалами провадження), раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, як і гарантування обвинуваченого належного дотримання процесуальних обов`язків, не достатньо доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки.

Апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_10 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає безпідставними доводи захисника обвинуваченого про те, що суд не обґрунтував неможливість застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, та недоведеністю ризиків зазначених в клопотанні прокурора.

На думку апеляційного суду гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, не достатньо доводять по-за розумним сумнівом дотримання ним відповідної сталої процесуальної поведінки.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

В свою чергу, за встановлених підстав та обставин, передбачених ст.ст.177 та 178 КПК України, зважаючи на положення п.1 ч.4 ст.183 КПК України (щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування), відсутні об`єктивні підстави для визначення в даному випадку відповідного розміру застави у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, всі викладені апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 09.12.2025, якою обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання до 06 лютого 2026 року включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :