Провадження №11-кп/801/1117/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2025 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про скасування ухвали Вінницького обласного суду від 13 червня 2000 року та постановлення нового рішення, яким замінити ОСОБА_6 міру покарання та звільнити його від відбування покарання

за участі сторін провадження:

прокурора: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

засудженого : ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про скасування ухвали Вінницького обласного суду від 13 червня 2000 року та постановлення нового рішення, яким замінити ОСОБА_6 міру покарання на 25 років позбавлення волі, застосувавши до нього зворотну дію в часі більш м`якого закону Кримінального кодексу України, що був чинним і діяв до 22 лютого 2000 року та звільнити його від відбування покарання відмовлено.

Засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 та звільнити його від подальшого відбування покарання на підставі вимог ст. 44. 49, 68, 80 КК України, замінивши довічне позбавлення волі строком на 25 років.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що ухвала Вінницького міського суду від 01 жовтня 2025 року, про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну рішення Вінницького обласного суду від 13 червня 2000 року на строкове покарання, та звільнення від подальшого відбування покарання є необгрунтованою та винесена в порушення вимог кримінального процесуального та кримінального закону.

ОСОБА_6 зазначає, що був засуджений 27 листопада 1995 року Вінницьким обласним судом до смертної кари.

Такий вирок був постановлено навмисно, з метою приховати недоліки досудового слідства. Під час судового розгляду, суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку показання свідків, які не були безпосередніми очевидцями події, показання носили характер припущень та переказів "зі слів інших осіб", що прямо заборонено кримінально-процесуальним законодавством.

Відповідно до статті 68 КПК України 1960 року, свідок має повідомляти лише ті фактичні дані, які йому відомо особисто. Аналогічні положення міститься у статті 95 КПК України, де чітко визначено "показання, надані свідком зі слів інших осіб, є недопустимими".

Засуджений зазначає, що показання свідків на різних етапах кримінального провадження містили численні суперечності, яким орган досудового розслідування та суд першої інстанції не надали належної уваги, що порушило вимоги статті 22; 23 КПК України 1960 року щодо повноти та безпосередності дослідження доказів, та статті 94 КПК України, яка забов`язує суд оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності в сукупності з іншими доказами.

Слідство та суд першої інстанції створили штучну доказову базу для підтримання обвинувачення.

У зв`язку з цим, винесений вирок не відповідає критеріям справедливості, обгрунтованості та законності, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий, об' єктивний та справедливий розгляд.

01 жовтня 2025 року Вінницький міський суд дійшов до висновку, що клопотання ОСОБА_6 в задоволенні не підлягає, оскільки суд при постановленні вироку щодо засудженого призначив покарання у відповідності до положень Конституції та чинного на той час Кримінального Кодексу України.

Статтями 395-396 КПК України визначено порядок перегляду вироків судів першої інстанції.

Також, стаття 408 КПК України регламентують порядок приведення вироку у відповідність із законодавством та повторний розгляд справи.

Статтею 24 КПК України гарантовано право на оскарження будь-яких судових рішень. Тому, клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність з нормами кримінального права є обгрунтованим.

Твердження автора ухвали про те що статті 537, 539 КПК не наділяють суд повноваженнями скасовувати судові рішення в порядку вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків (абзац шостий аркуш третій) не відповідає дійсності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, дослідивши матеріали особової справи ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Висновки суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 є обґрунтованими, належним чином умотивованими.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції з`ясував питання розуміння ОСОБА_6 альтернативного порядку заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на строкове покарання, з`ясував всі обставини, з урахуванням практики ЄСПЛ, норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 засуджено 27.11.1995 року Вінницьким обласним судом за п. «г» ст. 93, ст. 17-93 п. «г» КК України, на підставі ст. 42 КК України до смертної кари розстрілу.

Ухвалою Верховного Суду України від 28.03.1996 вирок залишено без змін.

Ухвалою Вінницького обласного суду від 13.06.2000 року покарання у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2017 відмовлено в зарахуванні попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06.12.2017 скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2017 зараховано строк попереднього ув`язнення з 17.05.1995 по 28.03.1996 в строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)", станом на 01.10.2025 року відбув більше 19 років.

Так, Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви №9852/03, №13413/04,"Ткачов проти України" від 13.12.2007 року, заява № 39458/02).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. І цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

При цьому, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В своєму Рішенні Конституційний Суд України, зокрема зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Колегія суддів звертає увагу на те, що положення, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми Кримінального кодексу України 1960 року не містять.

Також чинні положення КК України не містять відповідних положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

У своїх рішеннях ЄСПЛ вказав на те, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Таким чином апеляційний суд звертає увагу, про що також було вказано судом першої інстанції, що діючі норми КПК України передбачають правовий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, у разі наявності визначених законом правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно вимог ч.3 ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з ч.6 ст.82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК України регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у відповідності до п.9 «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого», якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до статтей 81, 82 КК України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи виконання покарань.

Адміністрація установи виконання покарань протягом п`яти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подачі їх до суду в установленому законодавством порядку.

В ході апеляційного розгляду засудженим не наведено мотивів та ґрунтовних доводів щодо підстав для задоволення апеляційної скарги.

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 зводяться з тим, що він не погоджується з вироком Вінницького обласного суду від 27.11.1995 року постановленим відносно нього та ставить питання про заміну покарання на 25 років позбавлення волі, застосувавши зворотну дію в часі більш м`якого закону кримінального кодексу України.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_6 повністю дотримався вимог кримінального закону, кримінального процесуального закону та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Викладені засудженим ОСОБА_6 в ході судового розгляду та в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийнятті рішення.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2025 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про скасування ухвали Вінницького обласного суду від 13 червня 2000 року та постановлення нового рішення, яким замінити ОСОБА_6 міру покарання на 25 років позбавлення волі, застосувавши до нього зворотну дію в часі більш м`якого закону Кримінального кодексу України, що був чинним і діяв до 22 лютого 2000 року та звільнити його від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3