Провадження № 1-во/750/20/25
У Х В А Л А

22 грудня 2025 року Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання начальника Деснянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області ОСОБА_3 про виправлення описки у вироку Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 жовтня 2025 року, ухваленому в кримінальному провадженні № 0000730 від 04 липня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, -

в с т а н о в и в :

Вироком Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 жовтня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального просутпку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та призначено йому покарання у виді одного року пробаційного нагляду. Покладено на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. (а.с.49-51).

Вказаний вирок набув законної сили 21 листопада 2025 року та був направлений Деснянському РВ філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області (а.с. 54).

02 грудня 2025 року до суду надійшло клопотання начальника Деснянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області ОСОБА_3 про виправлення описки у вказаному вироку Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 жовтня 2025 року, зокрема у частині покладення на засудженого обов`язку «повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання», замість вказаного у вироку «повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи».

Від представника органу з питань пробації надійшла заява про розгляд клопотання без його участі.

Прокурор, засуджений, потерпіла та її законний представник про час та місце розгляду клопотання сповіщалися завчасно та належним чином про причину не явки суду не повідомили.

Вирішуючи питання про внесення виправлень до резолютивної частини вироку, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України суд має право з власної ініціативи або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

При цьому, вирішуючи питання про виправлення описки чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи. А тому, виправлення допущених помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть цих судових рішень.

Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань речей, предметів, майна, зазначення чисел, дат та строків.

Тобто, передумовою для застосування судом положень ст. 379 КПК України, є допущення в судовому рішенні описки та/або очевидної арифметичної помилки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 446/1917/16-к (провадження № 51-2749км22): «вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторони, прізвища особи тощо), проте в жодному випадку не дозволяється під виглядом виправлення недоліків судового рішення вносити будь-які зміни до його змісту, зокрема змінювати висновки та мотиви судового рішення».

Як убачається із матеріалів по справі засуджений ОСОБА_4 станом на дату ухвалення вироку не навчається.

Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не має права змінювати зміст судового рішення, а лише усуває неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Однією з гарантій забезпечення правової визначеності, елементом стабільності судового рішення та його законної сили є його незмінність. Суд, який ухвалив рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати.

Незмінність є елементом законної сили судового рішення, але не правовим наслідком набрання ним цієї сили. Вона є властивістю рішення суду як процесуального документа, як акту правосуддя, що набувається ним незалежно від набрання законної сили.

Передбачену ст. 379 КПК України можливість усунення судом окремих недоліків свого рішення не можна вважати його зміною. Саме тому деякі недоліки судового рішення можуть бути усунені судом, який ухвалив рішення шляхом виправлення описок і очевидних арифметичних помилок.

Виправлення описки не може змінювати зміст судового рішення. Зміст ч. 2 ст. 59-1 КК України визначає, що суд покладає на засудженого до пробаційного нагляду такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Орган пробації своїм клопотанням, вважає, що обов`язок встановлений вироком суду не відповідає тексту норм кримінального кодексу України, оскільки п.2 ч.2 ст.59-1 КК України передбачає повідомляти повноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання, а у вироку Деснянського районного суд м.Чернігова від 21 жовтня 2025 року на засудженого ОСОБА_4 покладено лише обов`язок повідомляти ці органи про зміну місця проживання, роботи.

Згідно з Постановою Пленуму ВСУ №7 від 24 жовтня 2003 року про практику призначення судами кримінального покарання, Верховний Суд звернув увагу місцевих та апеляційних судів на те, що «Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів».

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема, справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, при ухваленні вироку, суд на свій розсуд з урахуванням принципу судової дискреції визначає не лише вид та розмір покарання, а за умови встановлення можливості виправлення особи без фактичного відбування покарання, визначає конкретні обов`язки, які є доцільним покласти на засудженого з урахуванням конкретних обставин злочину, особи засудженого, тощо.

При цьому, статтею 59-1 КК України визначені усі обов`язки, які суд може покласти на особу у разі призначення їй покарання у виді у виді пробаційного нагляду, перелік цих обов`язків є виключним та не може бути розширений, натомість як при ухваленні вироку саме суд, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, обирає з усього переліку для кожної особи саме ті обов`язки, які слід покласти на засудженого.

Отже, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_4 судом були визначені конкретні обов`язки, які слід покласти на засудженого, та які останній має виконувати протягом апробаційного нагляду, з урахуванням його особи та обставин справи.

Крім того, суд зазначає, що застосування додаткових обмежень, передбачених у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, є правом, а не обов`язком суду, що визначено судовою практикою, а саме, рішенням ВС від 17 липня 2018 року(у справі №756/2962/17), яким суд відмовив у задоволенні скарги прокурора на ухвалу апеляційного суду, якою було знято з засудженого обов`язок не виїжджати за межі України. Крім того, Ухвалою колегії суддів судова палата з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду від 03 вересня 2019 року (справа №686/6552/18, провадження№11-кп/4820/404/19), також визнала, що «покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами (ч.ч.1, 2 ст.50КК України). Суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину,особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п.3 ч.1 ст.65 КК України). При призначенні покарання суди в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК (2341-14) стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (постанова пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року №7).

Частиною 1 ст.59-1 КК України визначено, що в разі призначення покарання у виді пробаційного нагляду, суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Отже, конструкція зазначеної норми передбачає в обов`язковому порядку у разі призначення покарання у виді пробаційного нагляду покладення на засудженого обов`язків, передбачених у пунктах 1 та 3 ч.1 ст.59-1 КК України; разом з тим, з урахуванням у пункті 2 зазначеної норми розділового сполучника «або», що є синтаксичним розривом тексту, обов`язки, зазначені в ньому, слід розглядати як альтернативу один одному.

Враховуючи вищевказане, вимоги закону, конкретні обставини справи, зокрема особу обвинуваченого, принципи призначення покарання, в тому числі, принцип індивідуалізації покарання, суд прийшов до висновку про те, що судом дотримано вимог закону про кримінальну відповідальність при визначенні обвинуваченому обов`язків, які він повинен виконувати.

Вищевказане клопотання містить невірні твердження щодо непокладання вказаним вироком суду на засудженого обов`язку, передбаченого ч.2 п.2 ст.59-1 КПК України.

Натомість, з тексту вироку вбачається, що судом, відповідно до ч.2 п.2 ст.59-1 КК України, зобов`язано ОСОБА_4 протягом строку покарання повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, що узгоджується з покладенням на орган пробації обов`язку здійснювати контроль за засудженим. Крім того, встановлено, що засуджений ОСОБА_4 на час ухвалення вироку не навчався.

Статтею 533 КПК України регламентовано наслідки набрання законної сили судовим рішенням: "1. Вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України". Таким чином, орган пробації має обов`язок виконувати вирок суду, який набрав законної сили без надання оцінки судовому рішенню, що мають право робити лише суди апеляційної та касаційної інстанції.

Згідно ч.6 ст.539 КПК України, за наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Враховуючи наведене, суддя не вбачає підстав для задоволення клопотання начальника Деснянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області анастасії Бригинець про виправлення описки.

На підставі викладеного, керуючись ст. 379 КПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання начальника Деснянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області ОСОБА_3 про виправлення описки у вироку Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 жовтня 2025 року, ухваленому в кримінальному провадженні № 0000730 від 04 липня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1