Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2026 року м. Рівне

Справа № 564/2967/23

Провадження № 11-кп/4815/224/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000012 за апеляційними скаргами прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_9 та потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і їх представника - адвоката ОСОБА_5 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2025 року стосовно

ОСОБА_6 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Краснопілля Володимирецького району Рівненської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

у с т а н о в и л а :

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 286 КК на 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, водій ОСОБА_6 08 січня 2023 року, в темну пору доби, приблизно о 17 годині 20 хвилин, керуючи автобусом «Mercedes-Benz Vario 814D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ділянкою автодороги сполучення «Городище -Рівне - Старокостянтинів» зі сторони м. Сарни в напрямку м. Костопіль в межах населеного пункту «Мирне» Рівненського району Рівненської області, порушуючи вимоги підпункту б) пункту 2.3. Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила дорожнього руху), проявив неуважність до дорожньої обстановки, де окрім цього порушуючи вимоги пункту 12.4. Правил дорожнього руху, який зобов`язує водія дотримуватись встановленої в межах населеного пункту швидкості руху транспортного засобу, що не повинна перевищувати 50 км/год, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка рухалася проїзною частиною в попутному напрямку відносно руху автобуса, тобто в напрямку м. Костопіль.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 від отриманих травм померла в лікувальному закладі, а вказаний транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень.

Порушення ОСОБА_6 вимог пункту 12.4. Правил дорожнього руху, згідно якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. В решті вирок суду просить залишити без змін.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що місцевий суд, формально пославшись на обставини провадження, належним чином не мотивував свого рішення про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не вказавши, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого, визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність.

Також вказав, що обвинувачений частково відшкодував шкоду потерпілим лише після скерування обвинувального акту до суду.

У спільній апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і їх представник - адвокат ОСОБА_5 просять цей вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На обґрунтування заявлених вимог зазначено, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, відсутні підстави для застосування положень ст. 75 КК. Також апелянти покликались на те, що судом проігноровано позицію потерпілих щодо міри покарання обвинуваченому, а також не враховано, що цими діями потерпілим завдано значеної майнової та непоправної моральної шкоди, проте обвинувачений жодним чином не прагне надати їм допомогу.

У запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілих і їх представника, захисник-адвокат ОСОБА_7 , покликавшись на законність оскаржуваного вироку, просить залишити його без змін, а апеляційні вимоги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги сторони обвинувачення та апеляційної скари потерпілих, представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 , який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну вимоги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 про безпідставність апеляційних вимог та залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, кваліфікацію його дій, в апеляційних скаргах сторонами не оспорюється та не заперечується.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Щодо обраного виду та міри покарання обвинуваченому, то колегія суддів вважає, що воно ґрунтується на вимогах закону про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційній повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При цьому, згідно зі статтею 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, реалізуючи свої дискреційній повноваження, суд для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків на строк 3 роки, врахував характер та суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, обставини й наслідки його вчинення, та особу обвинуваченого.

Зокрема, судом було взято до уваги, що ОСОБА_13 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікарів психіатра й нарколога. Як обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд врахував його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування потерпілим завданої шкоди у розмірі 120 000 грн.

При цьому обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, місцевим судом встановлено не було.

Поряд з цим, приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, тобто звільняючи його від відбування призначеного покарання з випробуванням, місцевий суд врахував досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення є низьким, ризик небезпеки його для суспільства є низьким, а також вік обвинуваченого (60 років) й повне визнання ним своєї вини.

Таким чином, наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання, оскільки його перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, однак в умовах контролю за його поведінкою.

Також колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду не призначати ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, адже наявність цього права є необхідною у його професійній діяльності, оскільки він працює водієм і це є основним джерелом доходи його та його сім`ї.

Окрім того, стороною обвинувачення чи представником потерпілих не було надано доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху. Не було встановлено таких і в ході апеляційного розгляду.

Також прокурор не змогла довести у чому полягає підвищена суспільна небезпечність вчиненого злочину, про що зазначено в апеляційній скарзі, адже вказане кримінальне правопорушення вчинене з необережності, жодних обставин, які б обтяжували покарання, у тому числі, перебування обвинуваченого у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог як кримінального процесуального закону, так і закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог прокурора, потерпілих та їх представника не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_9 та потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і їх представника - адвоката ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3