УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2025 Справа №607/11776/23 Провадження №1-кп/607/971/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , під час підготовчого судового засідання, на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.182, ч.2 ст.182 КК України, -

встановив:

Прокурор ОСОБА_3 , на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення за ч.1 ст.182, ч.2 ст.182 КК України, просить призначити судовий розгляд у відкритому судовому засіданні.

Захисник ОСОБА_5 заперечив щодо призначення судового розгляду, посилаючись на те, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення за ч.1 ст.182, ч.2 ст.182 КК України не відповідає вимогам закону. Він заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору.

У клопотанні зазначено: «Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області проводить підготовче судове засідання у кримінальному провадженні №0000004, на підставі обвинувального акту, складеного та затвердженого 29.06.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 182 КК України. 22.05.2024 року прокурор просила призначити судовий розгляд на підставі такого обвинувального акту. Вона заявила, що кримінальне провадження підсудне Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області, оскільки інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення на думку сторони обвинувачення вчиненні у місті Тернопіль. Такі твердження прокурора не відповідають відомостям, що містить обвинувальний акт.

Згідно частини 4 статті 110 КПК України обвинувальним актом є процесуальне рішення, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим статтею 291 КПК України.

Згідно пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити:

1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими;

2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

3) формулювання обвинувачення.

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2016 при розгляді справи №5-328кс16 зробив висновок, що «... в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому».

Юридичною підставою настання кримінальної відповідальності є наявність у суспільно небезпечному діянні особи ознак складу злочину, що передбачений відповідною статтею Особливої частини КК України. Склад злочину включає в себе такі елементи, як: об`єкт злочину, об`єктивну сторону складу злочину, суб`єкт злочину та суб`єктивну сторону. Відсутність хоча б однієї ознаки складу злочину означає відсутність юридичної підстави кримінальної відповідальності і подальшого покарання правопорушника.

Диспозиція частини 1 статті 182 КК України передбачає відповідальність за: незаконне збирання конфіденційної інформації про особу; незаконне зберігання конфіденційної інформації про особу; незаконне використання конфіденційної інформації про особу; незаконне знищення конфіденційної інформації про особу; незаконне поширення конфіденційної інформації про особу; незаконна зміна конфіденційної інформації про особу, крім випадків, передбачених іншими статтями згаданого Кодексу.

Безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст.182 КК України, є суспільні відносини, що забезпечують умови з охорони конфіденційної інформації про фізичну особу, яку становлять відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а також сімейну таємницю. Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони цього злочину є активні дії, які полягають у незаконному збиранні, зберіганні, використанні, знищенні, поширенні, зміні конфіденційної інформації про особу. Тобто диспозиція частини 1 статті 182 КК України передбачає шість самостійних складів злочинів, які відрізняються між собою об`єктивною стороною. За конструкцією об`єктивної сторони склад злочину порушення недоторканності приватного життя характеризується як злочин з формальним складом. Це означає, що злочин вважається закінченим з моменту вчинення хоча б однієї із перерахованих у диспозиції ч.1 ст.182 КК України дії. Тобто в залежності від виконання об`єктивної сторони складу цього злочину, буде визначатись час його вчинення, а отже і місце, що у свою чергу впливає на підсудність.

Частина 2 статті 182 КК України передбачає такі кваліфікуючі ознаки: повторність; заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам особи.

Діяння ОСОБА_4 кваліфіковані як за ч.1, так і за ч.2 ст.182 КК України як: незаконне збирання конфіденційної інформації про осіб; незаконне зберігання конфіденційної інформації про осіб; незаконне поширення конфіденційної інформації про осіб; вчинення таких дій повторно. В обвинувальному акті: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, не відповідає сформульованому обвинуваченню; сформульоване обвинувачення не відповідає правовій кваліфікації кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_4 ; ні виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, ні сформульоване обвинувачення не дає можливості точно встановити місце вчинення інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, хоча досудовим розслідуванням такі дані отриманні. Суть сформульованого обвинувачення, висунутого ОСОБА_4 за ч.1 ст.182 КК України, зводиться до того, що 25.05.2022 року у нього виник злочинний умисел на незаконне збирання, зберігання та поширення конфіденційної інформації. Для цього він отримав з Національної автоматизованої інформаційної системи Головного сервісного центру МВС України, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного державного демографічного реєстру інформацію тощо стосовно фізичних осіб. Цю інформацію ОСОБА_4 сформував у довідку в електронному варіанті та надіслав архівним файлом особистим повідомленням у месенджері WhatsApp ОСОБА_8 . Надалі таку інформацію опублікували у відкритому каналі «Сонцепек» месенджеру Telegram. Однак ні в сформульованому обвинуваченні, ні у викладі фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, не зазначено місця вчинення цих дій. З обвинувального акту можна лише припустити, що збирання конфіденційної інформації про осіб відбулось за місцем роботи ОСОБА_4 в приміщенні Управління стратегічних розслідувань в Тернопільській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України за адресою: вул. Н. Яремчука, 34, м. Тернопіль. Напевне там відбулось і незаконне зберігання конфіденційної інформації про осіб. Я вважаю, що у сторони обвинувачення є достатні дані щодо місця вчинення цих інкримінованих ОСОБА_4 злочинів, однак в обвинувальному акті такі місця з якихось причин не вказані (допускаю, що це зроблено умисно, щоб вплинути на підсудність кримінального провадження). Далі за логікою обвинувачення ОСОБА_4 поширив таку інформацію ОСОБА_9 . В обвинувальному акті відомості про таку людину відсутні, однак у реєстрі матеріалів досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні є відомості про її допит як свідка /пункт 71 розділу //, хоча в її анкетних даних зроблена помилка. Стороні обвинувачення на час складання обвинувального акту було відомо, що насправді по батькові ОСОБА_10 », а « ОСОБА_11 ». На підтвердження надаю перший аркуш протоколу її допиту як свідка від 15.06.2023 року. Також стороні обвинувачення було відомо, що ОСОБА_12 є працівником Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України і її робоче місце знаходиться в місті Київ. Тому саме в м.Києві ОСОБА_12 за версією сторони обвинувачення отримала від ОСОБА_4 незаконно зібрану та збережену ним конфіденційну інформацію про осіб. Після цього у м. Києві така інформація за версією прокурора використана для публікації у відкритому каналі «Сонцепек» месенджеру Telegram. Тобто, володіючи фактичними даними, щодо місця де за версією сторони обвинувачення ОСОБА_4 поширив конфіденційну інформацію про осіб, прокурор не вказує таке місце в обвинувальному акті. А це безпосередньо впливає на визначення підсудності цього кримінального провадження. При цьому прокурор навіть не зазначає, що місце вчинення інкримінованих злочинів не встановлено, щоб давало підстави визначити підсудність за місцем знаходження органу досудового розслідування, який закінчив досудове розслідування. Також залишається незрозумілим, чому в обвинуваченні зазначається, що отримана ОСОБА_4 інформація використана у відкритому телеграм-каналі, однак йому не інкримінується незаконне використання конфіденційної інформації про осіб. Під використанням такої інформації розуміється її застосування без згоди потерпілого. Цей момент має важливе суспільне значення, адже використання конфіденційної інформації на шкоду інтересів нашої держави в умовах війни підвищує ступінь небезпеки скоєного. Однак я переконаний, що таких фактичних даних просто не існує,, а в обвинувальному акті про це зазначається виключно для підвищення актуальності кримінального провадження. У будь-якому випадку наведене свідчить про розбіжності між сформульованим обвинуваченням та правовою кваліфікацією діянь ОСОБА_4 . За наведених обставин обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору. З огляду на викладене, на підставі ч.5 ст.42, ч.4 ст.46, ч.1 ст.47, ч.4 ст.110, ст.291, п.3 ч.3 ст.314, п.4 ч.2 ст.315, ст.350, ч.2 ст.369 КПК України, прошу:повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000004 прокурору, оскільки він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, що позбавляє можливості встановити підсудність цього кримінального провадження ».

Обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що підтримує клопотання захисника.

Прокурор ОСОБА_3 пояснила, що клопотання сторони захисту є безпідставним, тому вона просить відмовити у його задоволенні. Якщо суд призначить справу до розгляду, під час дослідження доказів будуть надаватися документи, які підтверджуюсь місця вчинення кримінальних правопорушень.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 надав пояснення: прокурор не заперечує, що в обвинувальному акті не вказано місць вчинення злочинів. Територіальна підсудність передбачена в ч.1 ст.32 КПК України, де зазначено, що кримінальне провадження підсудне тому суду, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Сторона обвинувачення навмисно не вказала місця вчинення злочинів щоб справа була підсудна Тернопільському міськрайонного суду Тернопільської області, що є підставою повернення обвинувального акту. Виклад фактичних обставин не відповідає сформованому обвинуваченню.

Потерпілий ОСОБА_6 пояснив: я підтримую клопотання захисника.

Потерпілий ОСОБА_7 пояснив: я не маю претензій до обвинуваченого і не погоджуюся з тим, що мене визнано потерпілим.

Отже, перевірка обвинувального акту на відповідність вимогам ст.291 КПК України здійснюється виключно в підготовчому судовому засіданні. Із змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.182 та ч.2 ст.182 КК України за кваліфікуючими ознаками - незаконне збирання конфіденційної інформації про осіб; незаконне зберігання конфіденційної інформації про осіб; незаконне поширення конфіденційної інформації про осіб; вчинення таких дій повторно.

На підставі п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це - твердження про вчинення особою діяння передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Тобто, обвинувачення повинно бути конкретним і особа має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення її обвинувачують для реалізації свого права на захист.

Згідно з ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Пунктом 5 ч.2 ст.291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення за ч.1 ст.182, ч.2 ст.182 КК України підлягає поверненню прокурору, тому що він не відповідає вимогам КПК України.

Зокрема, в обвинувальному акті виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та сформульоване обвинувачення не містить відомостей про місця вчинення суспільно-небезпечних діянь. Із змісту обвинувального акту вбачається лише припущення про скоєння злочину за місцем праці.

Відповідно до статей 8, 62 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії; Обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях.

Якщо, на підставі цього обвинувального акту, призначити судовий розгляд, в порядку передбаченому ст.348 КПК України, суд зобов`язаний буде роз`яснити суть обвинувачення ОСОБА_4 і запитати чи зрозуміле воно йому. Для виконання вимог цього закону необхідно щоб виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення було чітким, конкретним і зрозумілим. Не зазначення в обвинувальному акті місця вчинення злочинів унеможливлює виконання судом вимоги ст.348 КПК України щодо роз`яснення суті обвинувачення ОСОБА_4 в частині місця вчинення кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» №8 від 24.10.2003 року, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип також закріплений у ст.6 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

У правовому висновку Верховного Суду України в постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року проаналізовано зміст цієї норми закону, яка передбачає обов`язковість відображення в обвинувальному акті трьох складових: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва формула обвинувачення), формулювання обвинувачення. В доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. При цьому, важливим є виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, адже правильне їх відображення має суттєве значення не лише д ля аргументації висновків сторони обвинувачення, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення та реалізації права на захист в суді.

Суд вважає, що зазначені у клопотанні та поясненнях захисника ОСОБА_5 недоліки обвинувального акту є наслідком невиконання стороною обвинувачення вимог закону щодо викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення і порушує право на захист обвинуваченого ОСОБА_4 .

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (Девеер проти Бельгії від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить принцип закріплений у п.п. «а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки, саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п.79).

Крім того, ЄСПЛ нагадує, що положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34).

Проте, пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення є неконкретним, оскільки в ньому не зазначено місць вчинення злочинів, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та порушує право обвинуваченого на захист.

Згідно ч.1 ст.32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.

Відсутність в обвинувальному акті відомостей про місця вчинення злочинів з ідентифікацією вулиці, району, міста (адміністративно-територіальної одиниці) є порушенням п.5 ч.2 ст.291 КПК України і позбавляє суд можливості вирішити питання про підсудність цього кримінального провадження Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області, у відповідності до вимог ст.32 КПК України. Ці обставини унеможливлюють прийняття судом законного і обґрунтованого рішення, у підготовчому судовому засіданні. Призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта, який не відповідає вимогам закону, може призвести до порушення правил підсудності.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Отже, єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, передбаченим КПК України, є його повернення прокурору, тому клопотання захисника ОСОБА_5 підлягає до задоволення.

Керуючись статями 8, 62 Конституції України, статями 7, 32, 291, 314, 392 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.182, ч.2 ст.182 КК України повернути прокурору ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1