справа № 208/2078/20
провадження № 1-кп/208/61/25
УХВАЛА

05 листопада 2025 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурорів ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 в режимі відеоконференції

у відкритому судовому засіданні по справі кримінального провадження № 0001444, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

за обвинуваченням у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ст. 121 ч.1, 190 ч.2 КК України, розглянувши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

встановив:

В провадженні суду перебуває зазначене кримінальне провадження. Обвинуваченому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У справі триває судовий розгляд.

Прокурором заявлено клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке аргументовано ризиком переховування від суду раніше судимого обвинуваченого, що підтверджується його неодноразовими неявками в судові засідання, приводами, оголошенням останнього у розшук. Знаходячись на свободі обвинувачений може незаконно вплинути на свідків з метою зміни ними показань, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що ризики заявлені прокурором не об`єктивні. Просив обрати відносно нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Захисник підтримав думку підзахисного.

Суд розглянувши клопотання, вислухав учасників судового засідання та вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

ЄСПЛ у справах «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії», «Летельє проти Франції» неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» ЄСПЛ зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 обґрунтовано, а саме в достатній мірі для розгляду клопотання прокурора, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за який чинним законодавством передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Тобто, у випадку вирішення питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження причетність особи до вчинення кримінального правопорушення не повинна мати категоричного висновку, а свідчити лише про її можливість.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є раніше неодноразово судимим, в тому числі за аналогічний злочин, має місце реєстрація. Даних про сталі соціальні зв`язки обвинуваченого, джерело його доходів суду не надані. В провадженні суду надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні ОСОБА_7 шахрайських дій, яке об`єднано в єдине провадження з наявною справою.

Обвинувачений ОСОБА_7 протягом тривалого часу в судові засідання не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв, неодноразово оголошувався у розшук. Після розшуку доставлявся до суду, належним чином повідомлявся про дату судового засідання, але до суду знов не з`являвся.

За таких обставин, суд вважає за існуючий ризик переховування обвинуваченого від суду з огляду на тяжкість інкримінованого злочину та міри покарання, яка йому загрожує у разі визнання винним, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

Також, суд погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у справі.

При встановленні наявності цього ризику, враховується встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, згідно якої суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення іншими показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, і за таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом таких показань та дослідження їх судом.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу поза всяким сумнівом порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак потребує встановлення реальної можливості допустити це в майбутньому.

Суд приходить до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, і тому не може прийняти як належно обґрунтовані доводи сторони захисту про можливість застосування менш суворого запобіжного заходу.

Враховуючи обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, відповідно до ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, розмір застави не визначає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 176-178, 181-184 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виді тримання під вартою, продовжити строком до 02.01.2026 року, без визначення застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом 5-ти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1