Справа № 128/1243/25
ВИРОК

Іменем України

30 вересня 2025 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

та учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.02.2025 за № 0000083, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олексіївка, Карочанського району Білгородської області, громадянина Російської Федерації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, освіта середня спеціальна, працюючого неофіційно, раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 спільно проживає зі своїм вітчимом ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з положеннями п. 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яким визначено коло суб`єктів, на яких поширюється дія вказаного Закону, серед інших, є особи, які спільно проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, їхні батьки та діти. ОСОБА_4 впродовж 2023-2024 років, умисно, систематично вчиняв по відношенню до свого вітчима фізичне та психологічне насильство, яке виражались у погрозах нанесення шкоди здоров`ю ОСОБА_6 , словесних образах потерпілого із застосуванням нецензурної лексики, а також створенні нестерпних умов для його проживання. У зв?язку із вищевикладеним ОСОБА_4 перебуває на профілактичному обліку як сімейний кривдник з 18.02.2023 та відповідно до ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», являючись особою на яку поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству, систематично вчиняв домашнє насильство відносно свого вітчима.

Так, 17.02.2023 о 23 год 00 хв ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно вітчима ОСОБА_6 домашнє насильство психологічного характеру, яке виразилося у словесних образах та нецензурних висловлюваннях. Унаслідок таких дій, ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 психологічні страждання, що призвело до емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття потерпілого, у зв?язку з чим викликано працівників поліції, якими було припинено протиправні дії ОСОБА_4 та складено відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2023 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та на останнього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень.

Крім того, 18.09.2023 о 19 год 50 хв ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно вітчима ОСОБА_6 домашнє насильство психологічного характеру, яке виразилося у словесних образах та нецензурних висловлюваннях. Унаслідок таких дій ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 психологічні страждання, що призвело до емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття потерпілого, у зв?язку з чим викликано працівників поліції, якими було припинено протиправні дії ОСОБА_4 та складено відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 16.10.2023 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та на останнього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень.

Крім того, 04.05.2024 о 18 год 00 хв ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно вітчима ОСОБА_6 домашнє насильство психологічного характеру, яке виразилося у словесних образах та нецензурних висловлюваннях. Унаслідок таких дій ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 психологічні страждання, що призвело до емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття потерпілого, у зв?язку з чим було викликано працівників поліції, якими було припинено протиправні дії ОСОБА_4 та складено відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 13.05.2024 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та на останнього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 680 гривень.

Крім того, 04.12.2024 близько 20 год 00 хв ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно вітчима ОСОБА_6 домашнє насильство психологічного характеру, яке виразилося у словесних образах, нецензурних висловлюваннях та погрозах. Унаслідок таких дій ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 психологічні страждання, що призвело до емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття потерпілого, у зв?язку з чим викликано працівників поліції, якими було припинено протиправні дії ОСОБА_4 та складено відносно останнього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 10.03.2025 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, та на останнього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1190 гривень.

Незважаючи на неодноразові притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП, що підтверджує систематичність вчинення ним домашнього насильства, ОСОБА_4 продовжив чинити протиправні дії відносно вітчима ОСОБА_6 .

Так, 31.01.2025 близько 09 год 00 хв ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: у приміщенні житлового будинку, розпочав черговий конфлікт, у ході якого у нього виник умисел на вчинення психологічного насильства відносно ОСОБА_6 . Унаслідок таких дій ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_6 психологічні страждання, що призвело до емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття потерпілого, у зв`язку з чим викликано працівників поліції, якими було припинено протиправні дії ОСОБА_4 . Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи, внаслідок систематичних насильницьких дій ОСОБА_4 відносно вітчима ОСОБА_6 , наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, що виникли внаслідок вчинення відносно нього домашнього насильства. Ситуація, що досліджується в рамках кримінального провадження, є психотравмувальною для ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: завдані моральні страждання.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, визнав у повному обсязі при обставинах, викладених в обвинувальному акті. Суду надав показання, що він часто сварився з вітчимом ОСОБА_6 на ґрунті побутових питань. Під час сварок він був тверезий. Фізичної сили до потерпілого не застосовував. Розуміє, що його дії завдали потерпілому ОСОБА_6 моральних страждань. Рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтями 173-2 КУпАП він не оскаржував. На даний час вони із потерпілим примирилися, більше не сваряться. Розкаюється у вчиненому, зробив для себе належні висновки.

Прокурор під час судових дебатів просила визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком 3 роки; відповідно до ст. 59-1 КК України, визначити ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; згідно з п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, визначити ОСОБА_4 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників строком 3 місяці, а також просила вирішити питання щодо витрат на залучення експертів.

Обвинувачений ОСОБА_4 погодився із покаранням, яке просить призначити йому прокурор.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просила застосувати до обвинуваченого покарання у виді пробаційного нагляду та при призначенні покарання взяти до уваги, що ОСОБА_4 раніше несудимий, повністю визнав свою вину та розкаявся, примирився з потерпілим.

Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання 29.09.2025 не з`явився без поважних причин, хоч про день, час та місце проведення судового розгляду повідомлявся в установленому законом порядку.

Крім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї винуватості у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 0000083 (а.к.п. 70);

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 31.01.2025, у якому ОСОБА_6 просить прийняти міри до його пасинка ОСОБА_4 , який протягом тривалого часу за місцем спільного проживання систематично вчиняє відносно нього домашнє насильство психологічного характеру (а.к.п. 71);

- формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 31.01.2025 (а.к.п. 78-79);

- копією постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2023 (справа № 127/7911/23), якою ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.к.п. 80-81);

- копією постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 16.10.2023 (справа № 128/3949/23), якою ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.к.п. 82-83);

- копією постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 13.05.2024 (справа № 128/1911/24), якою ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.к.п. 84);

- копією постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 10.03.2025 (справа № 128/5137/24), якою ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.к.п. 85-86);

- висновком експерта №286/25-21 від 14.02.2025, згідно з яким у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, що виникли внаслідок вчинення відносно нього домашнього насильства; ситуація, що досліджується у справі, є психотравмувальною для ОСОБА_6 ; останньому завдані моральні страждання; ОСОБА_6 спричинені моральні страждання за умов, що досліджуються у справі (а.к.п. 88-94).

Від допиту свідків, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування, під час судового розгляду прокурор відмовилася, проти чого не заперечували обвинувачений та його захисник.

У статті 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

У частині першій статті 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії», показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Європейський суд з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справі «Козинець проти України», заява № 75520/01, п. 54, від 06.12.2007; рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, п. 150, від 21.04.2011; рішення у справі «Яременко проти України», заява № 32092/02, п. 57, від 12.06.2008).

Аналізуючи вищезазначені норми, суд вважає докази, надані стороною обвинувачення, належними та допустимими, такими, що відповідають вимогам КПК України, при оформленні яких не було допущено істотного порушення прав та свобод ні обвинуваченого, ні інших осіб.

У суду немає підстав сумніватися в достовірності проведеної експертизи, оскільки вона проведена з дотриманням встановленого процесуального порядку, компетентними особами, що володіють спеціальними знаннями для вирішення поставлених перед ними питань.

Вищезазначені докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, є належними, допустимими та достатніми, оскільки, у відповідності до статей 84-86 КПК України, прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані в порядку, передбаченому Конституцією та КПК України.

Положення статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь, кореспондують із положеннями статті 17 КПК України, яка містить вимогу про необхідність доведення винуватості особи поза розумним сумнівом. Отже, висновок суду про винуватість особи має ґрунтуватися на твердому переконанні, що надані сторонами докази в їх сукупності доводять винуватість особи «поза розумним сумнівом». І навпаки висновок суду про винуватість особи не може ґрунтуватися лише на припущенні, що ця особа могла вчинити злочин, якщо з огляду на певні обставини чи докази існує «розумний» сумнів у цьому.

Отже, згідно з положеннями статті 22 КПК України, з`ясувавши обставини даного кримінального провадження та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_4 у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Дослідивши усі вищезазначені докази в їх сукупності, з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження у їх сукупності, суд доходить висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні нетяжкого злочину та вважає, що його дії правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 126-1 КК України як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

У частині другій статті 61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно зі статтею 65 КК України, суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що він на обліку та/або лікуванні у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за медичною психіатричною, неврологічною та нейрохірургічною допомогою не звертався; за місцем проживання зарекомендував себе негативно, на його поведінку неодноразово надходили скарги від вітчима до старостату Стадницького СО; офіційно непрацевлаштований; неодружений, раніше не судимий.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Згідно з досудовою доповіддю Вінницького районного відділу №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, дослідження інформації, що характеризує особу ОСОБА_4 , умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, його спосіб життя, історію правопорушень, проведеною оцінкою ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення визнано середній рівень ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства. Зібрані матеріали свідчать про загальноприйнятий спосіб життя цієї особи, що може свідчити про його виправлення, застосувавши покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином, суд вважає достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_4 , а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень покарання у виді пробаційного нагляду та покладенням відповідно обов`язків. У даному випадку таке покарання як пробаційний нагляд повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати інше покарання з тих, які передбачені за вчинене кримінальне правопорушення.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 91-1 КК України, в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», програма для кривдника комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків.

Метою корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною та в суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство це порушення прав людини, яке карається відповідно до чинного законодавства.

Завданнями програми є: сприяння зміні насильницької поведінки кривдника; сприяння засвоєнню кривдником моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння; взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини, формування у кривдника конструктивної моделі поведінки у приватних стосунках; сприяння оволодінню кривдником знаннями про основні норми законодавства в сфері запобігання та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі, а також про види відповідальності за його вчинення; формування у кривдника відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; сприяння розвитку у кривдника емоційного інтелекту та самосвідомості; розвиток навичок кривдника до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвиток здатності кривдника виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, когнітивні фільтри, помилки, емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки.

За вказаних обставин, суд вважає доцільним, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, застосувати до ОСОБА_4 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників.

Речові докази у вказаному кримінальному провадженні відсутні.

З обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, на користь держави підлягають до стягнення витрати на залучення експертів по даному кримінальному провадженню у сумі 14 842,80 грн (висновок експерта №286/25-21 від 14.02.2025).

Запобіжні заходи до обвинуваченого ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не застосовувались.

Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись статтями 368-371, 373, 374, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 59-1 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня його постановки на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_4 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників строком 2 (два) місяці.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експертів по даному кримінальному провадженню в сумі 14 842 (чотирнадцять тисяч вісімсот сорок дві) грн 80 коп.

Вирок суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ