КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/899/25 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3629/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

11 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0002586 від 12.10.2024 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями до апеляційної скарги ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого менеджером в ТОВ «ГУАРДЕНА» зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 13.10.2024 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та арешту майна у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, 12.10.2024 приблизно о 19.30 год. ОСОБА_7 , перебуваючи на вулиці, біля зупинки громадського транспорту "вулиця Лісківська", яка знаходиться на перехресті вулиць Радунської та Лісківської у м. Києві, на грунті раптово виниклих неприязних стосунків, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_11 , у ході розвитку якого у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, утримуючи у правій руці предмет, що має колюче-ріжучі властивості, наніс ним не менше трьох ударів у тулуб потерпілого ОСОБА_11 , а саме не менше двох ударів в область лівої частини грудної клітки та не менше одного удару в область лівої частини живота потерпілого, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки: рана на лівій задньо-боковій поверхні грудної клітки в 6-му міжреберії по задній паховій лінії; проникаючого колото-різаного поранення грудної клтіки: рана на лівій боковій поверхні грудної клітки в 7-му міжреберії по середній аксілярній лінії та легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менше, ніж 21 добу, у виді непроникаючого колото-різаного поранення живота: рана переднє-бокової поверхні черевної стінки зліва (в боковій ділянці).

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням приписів ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

В апеляційній скарзі захисник вказує на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, допущене судом при визначенні обсягу та порядку дослідження доказів (ч. 3 ст. 349 КПК України), що позбавило можливості суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Зокрема, апелянт вказує, що ОСОБА_7 , надаючи пояснення, повідомив про те, що він достеменно не пам`ятає обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки після нанесення йому удару невідомою особою втратив свідомість. ОСОБА_7 не зміг детально розповісти вчинення ним кримінального правопорушення, підстави виникнення конфлікту з потерпілим, мотиви нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, застосування ножа при нанесенні тілесних ушкоджень та кількість нанесених ударів потерпілому. Разом з тим, потерпілий ОСОБА_11 заперечив обставини, викладені ОСОБА_7 , та надав пояснення, які повністю суперечили поясненням ОСОБА_7 .

На думку апелянта, за вказаних обставин суду першої інстанції належало повернутись до обговорення питання про визначення обсягу доказів та встановлення порядку їх дослідження й розглянути кримінальне провадження в загальному порядку.

Крім того, захисник вказує на суворість призначеного ОСОБА_7 покарання. При цьому апелянт зазначає, що судом не достатньою мірою враховано пом`якшуючі ОСОБА_7 покарання обставини, а саме: ОСОБА_7 , не є антисоціальною особою, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягався; на утриманні ОСОБА_7 перебуває неповнолітня дитина, наявність міцних соціальних зв`язків за місцем постійного проживання; відсутність претензій з боку потерпілого, який не наполягав на суворому виді покарання ОСОБА_7 ; позитивну характеристику за місцем проживання та місцем роботи; визнання винуватості, активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття.

Також апелянт зазначає, що суд не дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненому ОСОБА_7 злочину та даним про його особу, який раніше не був судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, повністю визнав свою вину у вчиненому, осудив свою поведінку, а також наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.

При цьому, апелянт вказує, що суд не вмотивував своє рішення, чому до ОСОБА_7 не може бути застосована ч. 1 ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з іспитовим строком.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що він повністю визнав свою вину та щиро кається, неодноразово попросив у потерпілого вибачення та добровільно відшкодував заподіяну шкоду в розмірі 100 800 грн. Обвинувачений зазначає, що таким чином він примирився з потерпілим та просить врахувати його думку щодо призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або застосувати іншу міру покарання, що передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обвинувачений вказує, що він перебуває в місцях позбавлення волі вже понад рік, протягом якого усвідомив неправильність своїх дій, змінив своє ставлення до вчиненого, пройшов шлях переосмислення та зробив для себе однозначні висновки. Перебування в умовах ізоляції дало йому можливість повністю переоцінити життєві цінності, він відмовився від будь-яких форм агресивної поведінки, дотримується правил внутрішнього розпорядку та не має жодних стягнень.

Також обвинувачений просить врахувати те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, постійно офіційно працював, має позитивні характеристики як за місцем проживання, так і за місцем роботи; за місцем проживання скарг на нього не надходило, що підтверджується характеристикою голови ОСББ «Зв`язківець-2»; на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, у Деснянському УП ГУНП компрометуючі матеріали щодо нього відсутні; має родину, зокрема дружину та неповнолітню доньку; добровільно та у повному обсязі відшкодував завдану потерпілому шкоду, визнав свою вину, що розкаюється та примирився з потерпілим.

Крім того, апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не вирішив питання про доручення органу пробації скласти досудову доповідь, що на думку апелянта є істотним порушенням вимог КПК, що свідчить про неповноту судового розгляду та не дослідження судом усіх даних, які характеризують його особу. Вказане, на думку апелянта, позбавило суд можливості призначити покарання з урахуванням обставин, що пом`якшують відповідальність, а також можливості застосування до нього положення ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу з доповненнями та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга з доповненнями не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно із положеннями ч.1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином.

Як вбачається, з журналу та аудіозапису судового засідання від 28.01.2025, під час розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 беззаперечно визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, не заперечував фактичні обставиникримінального провадження, надав свої пояснення та вважав за можливе здійснювати розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, суд першої інстанції переконався у правильності розуміння ОСОБА_7 змісту обвинувачення, у добровільності його позиції, а також роз`яснив обвинуваченому, що він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції обвинуваченого, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти викладених в обвинувальному акті обставин, суд першої інстанції у відповідності до вимога ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

З проводу доводів апеляційної скарги захисника про порушення порядку ч. 3 ст. 349 КПК України та необхідності розгляду кримінального провадження в загальному порядку, у зв`язку із наданням обвинуваченим не повних показань, які суперечать поясненням потерпілого, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в апеляційній скарзі сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_7 достеменно не пам`ятав обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки після нанесення йому удару невідомою особою втратив свідомість, через що надаючи пояснення в судовому засіданні не зміг детально розповісти про обставини вчинення ним кримінального правопорушення, підстави виникнення конфлікту з потерпілим, мотиви нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, застосування ножа при нанесенні тілесних ушкоджень та кількість нанесених ударів потерпілому.

Між тим, такі доводи сторони захисту є неспроможними та спростовуються технічним записом судового засідання від 28.01.2025, дослідженим під час апеляційного розгляду, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 12.10.2024 приблизно о 18-19 год. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля зупинки на вул. Радунській в м. Києві, голосно спілкувався зі своїм другом ОСОБА_12 . Раніше незнайомий потерпілий зробив йому зауваження. Це йому не сподобалось, між ним і потерпілим розпочався словесний конфлікт, який переріс у штовханину, під час якої він витяг з кишені куртки ніж, яким наніс потерпілому не більше трьох ударів в область грудної клітки і живота. Після цього він відчув сильний удар, від якого втратив свідомість. Отямився, коли вже приїхала поліція. Чому він використав ніж, пояснити не може. Вину визнає, кається і дуже шкодує про вчинене.

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_7 не лише визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а й детально та послідовно підтвердив обставини його вчинення, зазначивши час, місце, спосіб скоєння злочину,застосування ножа при нанесенні тілесних ушкоджень та кількість нанесених ударів потерпілому, що цілком узгоджуються з фактичними обставинами кримінального провадження та підтверджує правильне розуміння та усвідомлення обвинуваченим змісту обставин вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Озвучені потерпілим ОСОБА_11 під час судового розгляду доповнення, в яких він вказав дещо інші обставини, які передували вчиненню обвинуваченим кримінального правопорушення, жодним чином не суперечать формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним та показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , а також не впливають на правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд здійснюється в межах висунутого обвинувачення, що й було дотримано судом першої інстанції, адже, про обставини, вказані потерпілим в судовому засіданні, зокрема, про обставини, що передували вчиненню обвинуваченим кримінального правопорушення, нічого не було зазначено в обвинувальному акті. А факт того, що обвинувачений на грунті раптово виниклих неприязних стосунків, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння вступив у словесний конфлікт з потерпілим, у ході розвитку якого у обвинуваченого виник злочинний умисел , направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, реалізуючи який обвинувачений наніс не менше трьох ударів у тулуб потерпілого, не заперечував під час допиту обвинувачений.

Згідно встановленого судом першої інстанції порядку дослідження доказів, суд обмежився допитом лише обвинуваченого та дослідженням даних, які характеризують його особу, і з таким порядком погодились всі учасники кримінального провадження, а тому сам факт не зазначення у вироку суду пояснень, наданих потерпілим на стадії доповнень не може свідчити про допущені судом першої інстанції порушення вимог КПК України, які б були підставою для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Більш того, саме про таке рішення не ставив питання і захисник в апеляційній скарзі.

За таких обставин, доводи сторони захисту у цій частині, колегія суддів вважає непереконливими і підстав для визнання істотними порушеннями норм КПК, які полягають у недотриманні порядку, установленому ч. 3 ст. 349 КПК України, не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги з доповненнями з приводу суворості призначеного обвинуваченому покарання, то на переконання колегія суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги з доповненнями, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який не судимий, характеризується позитивно, працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, попросив пробачення у потерпілого, обставинами, які пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України судом першої інстанції визнано і враховано щире каяттята добровільне відшкодування його родичами заподіяної шкоди, обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в мінімальних межах, установлених санкцією інкримінованої статі, відповідно до положень КК України, у виді позбавлення волі. Таке покарання, на переконання колегії суддів, відповідає принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Доводи в апеляційній скарзі захисника та обвинуваченого на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та обставини, що пом`якшують покарання, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначені покарання, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів,дані щодо особи обвинуваченого, характеризуючи дані, наявність дружини та дитини, те, що обвинувачений просив пробачення у потерпілого, а щире каяттята добровільне відшкодування шкоди відніс до обставин, які пом`якшують покарання, у зв`язку з чим ОСОБА_7 і було призначено покарання в мінімальних межах санкції ч.1 ст. 121 КК України.

Щодо посилань захисника на визнання вини та активне сприяння ОСОБА_7 розкриттю злочину, як обставини, що пом`якшують покарання, то колегія зауважує, що щире каяття, характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Отже, щире каяття передбачає, окрім щирого жалю особи у вчиненні кримінальних протиправних діянь та осуду своєї поведінки, ще й визнання особою своєї вини. Таким чином, враховуючи, що щире каяття ОСОБА_7 було визнано і враховано судом першої інстанції обставиною що пом`якшує покарання, підстав для визнання окремою обставиною, що пом`якшує покарання - визнання вини обвинуваченим, колегія суддів не вбачає.

Що ж до сприяння у розкритті злочину, то дана обставина не знайшла свого відображення в матеріалах кримінального провадження, оскільки жодних даних про надання ОСОБА_7 органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, тобто в активному сприянні у розкритті злочину, матеріали справи не містять, усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, обвинувачений не повідомив.

Не було встановлено такої обставини, і під час досудового розслідування, що підтверджується змістом обвинувального акту.

Твердження обвинуваченого та його захисника про те, що обвинувачений на спеціальних медичних оглядах не перебуває, не є тією обставиною, яка пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Що стосується посилань обвинуваченого на відсутність досудової доповіді, то колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої відповіді.

З журналу та фіксації судового засідання за 28 січня 2025 року вбачається, що під час підготовчого судового засідання ні обвинувачений, ні його захисник чи інші учасники не зверталися до суду з клопотанням про постановлення ухвали щодо складання досудової доповіді.

До того ж, в даному кримінальному провадженні обов`язковості складання досудової доповіді, згідно вимог ч. 2 ст. 314 КПК України, не було.

Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 314-1 КПК України досудова доповідь складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання.

Ця доповідь для суду має рекомендаційний характер, він може врахувати її з огляду на свої дискреційні повноваження.

Як вбачається зі змісту вироку, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого.

Тобто, призначаючи покарання, суд зважив на дані, що характеризують особу обвинуваченого, яких було достатньо для ухвалення вироку, а тому відсутність досудової доповіді у матеріалах провадження, на переконання колегії суддів не є істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, яке вплинуло чи могло вплинути на обґрунтованість постановленого судового рішення (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2022 року № 295/8690/21).

Переконливих аргументів, які б указували на те, що відсутність досудової доповіді вплинула на законність судового рішення, з огляду на те, що дані про особу ОСОБА_7 було враховано під час призначення йому покарання, в апеляційній скарзі з доповненнями не наведено.

Отже, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання дотримався вимог кримінального закону, врахував всі, передбачені ним обставини у їх сукупності, і підстав для застосування ст. 75 КК України, як про це ставить питання сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для скасування вироку захисником та обвинуваченим до апеляційного суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року у кримінальному провадженні №0002586 від 12.10.2024 щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4