ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 642/7051/23

провадження № 51-2243км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001430 від 19 вересня 2023року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлодарське Павлодарського району Павлодарської області, Казахстан, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

На підставі частин 1, 2 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом повного поглинення призначеним покаранням покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення провадження, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,18 вересня 2023 року близько 21:30 ОСОБА_7 спільно із раніше знайомими йому ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та малознайомим ОСОБА_11 за місцем свого тимчасового мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , вживали алкогольні напої.

Близько 22:15 між ОСОБА_7 з одного боку та ОСОБА_9 і ОСОБА_8 з іншого, сталася сварка на побутовому ґрунті, внаслідок чого ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у кімнаті-залі вказаного будинку, наблизився до ОСОБА_9 і почав навідмах наносити йому хаотичні удари невстановленим предметом, схожим на дерев`яну палку в область шиї та голови. Побачивши прогресуючий конфлікт ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покинули будинок, ОСОБА_8 пішов у свою кімнату-спальню, а ОСОБА_9 побіг у іншу кімнату цього ж будинку, де ліг на ліжко. Після чого ОСОБА_7 знову підбіг до ОСОБА_9 і продовжив із силою наносити численні удари кулаками та предметами посуду у хаотичній послідовності по тулубу та голові, а тоді стягнув потерпілого за ногу, витяг до кімнати-зали на підлогу, де продовжив його побиття, схопив ніж господарського-побутового призначення і зі значною силою умисно в хаотичній послідовності наніс зазначеним ножем не менше 7 ударів в область шиї та тулубу ОСОБА_9 .

Надалі, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , пішов у кімнату-спальню вказаного будинку, де на ліжку знаходився потерпілий ОСОБА_8 , і в хаотичному порядку із силою почав наносити удари невстановленим предметом, схожим на дерев`яну палку по голові і тулубу ОСОБА_8 . Подавивши можливий опір останнього, стягнув його на підлогу і, схопивши принесений із собою ніж господарського-побутового призначення, в хаотичній послідовності зі значною силою наніс йому не менше чотирьох ударів в область тулубу і шиї.

Потім ОСОБА_7 повернувся до кімнати-зали, де на підлозі лежав потерпілий ОСОБА_9 , та, тримаючи в руках вищевказаний ніж, з метою доведення до кінця свого злочинного умислу, спрямованого на вбивство, з силою наніс останньому удар зазначеним ножем в область правого ока, залишивши ніж у зазначеній області тіла потерпілого.

Тож, у результаті протиправних дій, спрямованих на умисне вбивство двох осіб, безпосередньо після спричинення тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Харківський апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2025 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суд першої інстанції проводив судові засідання під час повітряної тривоги, чим наражав на небезпеку учасників судового провадження; посилаючись на порушення права на захист, захисник ОСОБА_12 , призначена за рахунок держави, здійснювала неефективний захист. Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому в заміні захисника.

У своїх доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості та не погоджуючись із висновками судів, просить оскаржувані рішення змінити та пом`якшити покарання. Вказує, що саме потерпілі спровокували конфлікт, а він лише оборонявся. Стверджує, що суди не врахували наявність у нього щирого каяття, активне сприяння ним у розкритті кримінального правопорушення, а також провокативну поведінку потерпілих, яка й призвела до трагедії, а тому дійшли до необґрунтованого висновку про довічне позбавлення його волі.

Письмових заперечень на касаційну скаргу сторони захисту від інших учасників до Суду не надходили.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

Засуджений і його захисник касаційну скаргу підтримали та просили їх задовольнити. Під час касаційного розгляду засуджений уточнив вимоги своєї касаційної скарги, просив Суд змінити оскаржувані судові рішення та призначити більш м`яке покарання у вигляді позбавлення його волі на строк 15 років.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі та доповненнях до неї, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Приписами ст. 438 КПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Відповідно до оскаржуваних рішень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначив йому відповідне покарання.

Висновки суду про доведеність винуватості останнього у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація дій засудженого у касаційному порядку не оспорюються.

Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що засуджений фактично порушує питання про допущення судами попередніх інстанцій істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості.

Так, зокрема ОСОБА_7 стверджує, що захисник ОСОБА_12 , призначена з центру безоплатного надання вторинної правової допомоги, здійснювала неефективний захист його інтересів.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав і кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність. (див., наприклад постанови від 15 вересня 2022 року в справі № 127/4430/18, від 24 травня 2021 року в справі № 706/882/19, та інші).

З огляду на практику Європейського суду щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право на ефективну правову допомогу захисника, у тому числі безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. Право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективну правову допомогу захисника, який, у разі необхідності, залучається офіційно, не є абсолютним, але воно є однією з основоположних ознак справедливого судового розгляду. Адекватний захист обвинуваченого, як у суді першої інстанції, так і в суді вищої інстанції має вирішальне значення для справедливості у системі кримінального судочинства.

Відповідно до статей 59, 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист. Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 20 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 42 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений має право, в тому числі, на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження, а також на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату.

Реалізація права на відмову від захисника та відповідна процедура визначена ст. 54 КПК України, частинами 1 та 3 якої, зокрема, передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його, проте відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому ст. 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Отже, на усіх стадіях кримінального провадження закон забезпечує особі, яка підозрюється, обвинувачується або засуджена у вчиненні кримінального правопорушення, можливість мати захисника як обраного нею так і призначеного їй. Забезпечено таку особу й можливістю відмовитися від захисника або замінити його відповідно до вимог процесуального закону.

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що суд не наділений повноваженнями перевіряти ефективність обраної адвокатом лінії захисту, у той же час, суд наділений правом перевірити чи було надано засудженому можливість належним чином реалізувати своє право на захист.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 19 вересня 2023 року ОСОБА_7 . Регіональним центром з надання безоплатної вторинної допомоги в Луганській та Харківській областях було призначено безоплатного захисника - адвоката ОСОБА_12 , яка здійснювала захист останнього починаючи з його затримання.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з позицією апеляційного суду, який констатував, що у цьому конкретному провадженні поведінка захисника, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду не була пасивною, захисник брав участь у кожному судовому засіданні, здійснюючи належний захист обвинуваченого. До того ж захисник ОСОБА_12 у ході усіх судових засідань підтримувала позицію підзахисного та активно ставила питання під час допиту свідків та в процесі дослідження доказів.

У той же час обвинувачений ОСОБА_13 (якому були роз`яснення судом його процесуальні права) без встановлення будь-яких обмежень та умов, керуючись власним волевиявленням, не був позбавлений права відмовитися від захисника або замінити його в будь-який момент кримінального провадження в усній або письмовій формі, однак жодного клопотання ОСОБА_7 з приводу відмови від захисника - адвоката ОСОБА_12 , чи заміни його на іншого, матеріали кримінального провадження не містять.

До того ж відповідно до ч. 4 ст. 46 КПК України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених статтею 50цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Втім, ані матеріали кримінального провадження, ані касаційна скарга не містять будь-яких відомостей про те, що засуджений ОСОБА_13 просив свого захисника - адвоката ОСОБА_12 про допомогу в складанні апеляційної або касаційної скарги, і що остання відмовила йому в такого роду правовій допомозі.

Варто зауважити, що вперше клопотання засудженого про заміну захисника ОСОБА_12 було подане до суду касаційної інстанції, яке колегією суддів було задоволено, а захисника замінено на іншого.

Отже доводи касаційної скарги щодо порушення права засудженого на захист не знайшли свого підтвердження.

Що стосується доводів засудженого про те, що суд першої інстанції неодноразово проводив судові засідання під час повітряної тривоги, колегія суддів виходить із такого.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який був неодноразово продовжений.

З початку повномасштабної військової агресії населені пункти України систематично зазнають ракетних ударів, а в прифронтових містах і селах - бомбардувань, артилерійських і мінометних обстрілів.

Оповіщення про загрозу або виникнення таких надзвичайних ситуацій здійснюється через системи оповіщення різних рівнів, електронні комунікаційні мережі загального користування тощо, відповідно до статті 30 Кодексу цивільного захисту України, Положення про організацію оповіщення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайних ситуацій та організації зв`язку у сфері цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2017 року № 733, зокрема шляхом уривчастого звукового попереджувального сигналу «Увага всім» та трансляції відповідного повідомлення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайної ситуації (далі - сигнал «повітряна тривога»).

Так, дійсно низка судових засідань за обвинуваченням ОСОБА_7 у Ленінському районному суді м. Харкова відбувалися у період, оголошеного у місті Харкові сигналу «повітряна тривога», однак, аналізуючи статистику «повітряних тривог» у вказаному регіоні, колегія суддів звертає увагу на те, що їхня тривалість за весь період воєнного стану складає понад 40% доби кожного дня, що безумовно вказує на вимушеність здійснення судового розгляду в тому числі і під час «повітряних тривог» за умови забезпечення відповідного рівня безпеки та дотримання процесуальних прав учасників судового процесу.

Дослідивши технічні записи вказаних судових засідань, Верховний Суд констатує, що місцевим судом було надано достатньо можливостей для реалізації ОСОБА_7 своїх процесуальних прав, втім останній жодного разу не клопотав перед судом про відкладення судового розгляду з причин оголошення «повітряної тривоги» та не заперечував щодо продовження слухання справи. Більше того зазначені вище обставини не були перепоною для реалізації ним і інших своїх прав, зокрема і права відстоювати власну позицію у суді.

Тож проведення судових засідань у суді першої інстанції під час оголошення «повітряної тривоги» не перешкодило та не могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Внаслідок чого окреме посилання в касаційній скарзі на ці обставини, як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень, не заслуговують на увагу.

Що стосується доводів касаційної скарги з приводу того, що ОСОБА_7 лише оборонявся від потерпілих і що саме дії останніх стали причиною настання наслідків інкримінованих діянь, то вони були предметом оцінки суду апеляційної інстанції, на які цей суд дав вичерпні відповіді.

Так, спростовуючи доводи сторони захисту в цій частині, апеляційний суд слушно зауважив, що за встановлених судом обставин збоку потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була відсутня реальна загроза заподіяння шкоди ОСОБА_7 , яка була б співмірною нанесенню ударів ножем у життєво важливі органи. До того ж на переконання цього суду матеріали кримінального провадження не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_7 зазнав суспільно небезпечного посягання на його охоронювані законом права та інтереси, які б давали йому підстави оборонятися.

Щодо призначеного покарання

Так, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що питання, які стосуються призначення покарання, напряму пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суди дотрималися загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.

Так, суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахували, що останній раніше неодноразово судимий, у тому числі і за злочини проти здоров`я та життя, однак знову вчинив особливо тяжкий злочин, характер, спосіб та механізм спричинення тілесних ушкоджень, нанесення потерпілим великої кількості ударів, виключно в життєво важливі органи, в тому числі за допомогою стороннього предмету, у м. Харкові постійного місця проживання не має, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, неодружений, неповнолітніх дітей не має, за місцем відбування покарання ДУ «Роменська виправна колонія № 56» характеризується як такий, що за час відбування покарання на шлях виправлення не став. Обставин, що пом`якшують покарання, судами встановлено не було. Водночас обставинами, що обтяжують покарання визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину.

У той же час суди, оцінивши доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_7 щирого каяття, дійшли слушного висновку, що останній лише формально визнав свою вину, без щирого розкаяння у скоєному, і фактично не жалкує про настання незворотніх наслідків злочину, про що свідчили його поведінка та показання, надані у судових засіданнях.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду, відповідно до якої щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні особи виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (див, наприклад, постанову Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 759/7784/15-к).

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов слушного переконання, що ОСОБА_7 , будучи молодою, фізично здоровою, працездатною особою, не вважає життя людини найвищою цінністю, зловживає алкогольними напоями, безжально, шляхом нанесення численних ударів, холоднокровно вбив раніше знайомих йому двох осіб, які не вчинили стосовно нього жодних протиправних дій.

Вказане, на думку судів, свідчить про нехтування останнім загальнолюдськими моральними цінностями, крайню зневагу до людського життя та вказують на виключну небезпеку його особи для суспільства, а тому дійшли висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Погоджується з такими висновками судів і колегія суддів касаційного суду.

Водночас зі свого боку Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що у ході касаційного розгляду не встановлено підстав для визнання пом`якшуючою обставиною - активне сприяння ОСОБА_7 у розкритті кримінального правопорушення, оскільки така пом`якшуюча обставина означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним. Тож саме лише посилання засудженого на ту обставину, що він брав участь у слідчому експерименті, не свідчить про активне сприяння ним у розкритті кримінального правопорушення.

Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто Суд не вбачає підстав уважати це покарання явно несправедливим через суворість.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і в повній мірі відповідають приписам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.

У той же час, касаційна скарга не містить посилань на такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення під час розгляду кримінального провадження.

Отже, ураховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або ж невідповідності призначеного покарання, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3