КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1271/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0006914 від 28.06.2017 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року задоволено клопотання заступника начальника відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна.

Накладено арешт на майно яке належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: АДРЕСА_1 (земельна ділянка :09:004:0266) - (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), земельна ділянка :09:004:0265 - (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224), земельна ділянка :09:004:0268 - (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224), з метою збереження речових доказів, шляхом заборони Державним реєстраторам прав на нерухоме майно та будь-яким іншим органам державної реєстрації прав відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в тому числі Міністерства юстиції України, його структурним підрозділам та територіальним органам, виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам, іншим особам та органам та будь-яким іншим третім особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно) вчиняти будь-які дії, в тому числі реєстраційні, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в повному обсязі у задоволенні клопотання про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що при постановленні ухвали допущено невідповідність висновків, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам справи, оскільки відсутні правові підстави для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів, позаяк слідчий суддею не враховано законність набуття у власність ОСОБА_7 земельних ділянок шляхом прийняття спадщини.

Апелянт наголошує на тому, що накладено арешт на майно особи, яка не має жодного відношення до кримінального провадження та не набула процесуального статусу підозрюваного.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомив та клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за відсутності прокурора, який без поважних причин не прибув у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки 21.10.2025 слідчим суддею розглянуто клопотання прокурора без виклику власника майна, копію судового рішення власник майна не отримувала, а апеляційну скаргу подала до суду 28.11.2025, тому, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження не пропущено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Київською міською прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0006914 від 28.06.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_9 перебуваючи на посаді керівника Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків ДФС України зловживаючи службовим становищем, тобто умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та інших невстановлених на даний час осіб, з числа службових осіб Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків ДФС України та Державної фіскальної служби України, будучи службовою особою та використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, вчинив неправомірні дії з відкликання висновків з відшкодування ПДВ, які призвели до невідшкодування податку на додану вартість ПП «ВТБ Лізинг Україна», чим спричинив збитки Державному бюджету України внаслідок перерахування Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві 04.11.2021, 17.06.2021, 31.08.2023 на користь ПП «ТІ ЕР ЕС Лізинг» (попередня назва до 13.12.2017 ПП «ВТБ Лізинг Україна») пені нарахованої на суму бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ за період часу з 06.05.2015 по 05.03.2021 по декларації з ПДВ за лютий, березень, квітень 2015 у сумі 108 873 191,60 грн.

В ході проведеного досудового розслідування, 19.09.2025 прокурором повідомлено про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Крім того, за результатами опрацювання інформації Державної казначейської служби України встановлено, що випадки неналежного виконання рішень судів службовими особами ГУ ДПС у м. Києві та його територіальними підрозділами є непоодинокими, що може свідчити про зацікавленість посадових осіб у завданні майнової шкоди інтересам держави.

На виконання доручення слідчого в порядку ст.40 КПК України також встановлено, що колишній керівник Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків ДФС України ОСОБА_9 , як співорганізатор протиправного механізму з виведення грошових коштів отриманих суб`єктами господарської діяльності реального сектору економіки від виконання договорів за завищеними цінами з розпорядниками державних та комунальних коштів у тіньовий сектор економіки для подальшої їх легалізації (відмивання), з метою приховування, маскування походження рухомого та нерухомого майна, права на таке майно, джерела його походження використовував близьких осіб з числа членів родини та третіх осіб, яких залучив до злочинної діяльності.

Під час здійснення слідчих (розшукових) дій встановлено додаткове коло осіб, яких залучено до протиправної оборудки, зокрема і тих, яких залучили з числа членів своїх родин, а також третіх осіб з метою приховування та маскування майна набутого за незаконно отримані грошові кошти, шляхом реєстрації на зазначених осіб прав власності на рухоме та нерухоме майно.

На виконання наданого доручення слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в місті Києві, з Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області надійшла відповідь, згідно з якою встановлено осіб на ім`я яких реєструвалися права власності на рухоме та не рухоме майно, яке набуте за грошові кошти отримані злочинним шляхом, до вказаних осіб зокрема належать: ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належать земельні ділянки, які знаходяться у с. Дмитрівка, Бучанського р-н., Київської області з кадастровими номерами: :09:004:0265; :09:004:0266 та :09:004:0268.

Попередня правова кваліфікація кримінальних правопорушень (злочинів), за якими в межах даного кримінального провадження повідомлено про підозру ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст.364 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких, санкція якої, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Внаслідок протиправних дій підозрюваного ОСОБА_9 державному бюджету України спричинено збитки на загальну суму 108 869 887, 30 грн.

На підставі ст. 98 КПК України рухоме та нерухоме майно, яке перебуває на праві власності у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ТОВ «Обслуговуючий кооператив «Курортний 99», ТОВ «Сталь груп спектр», ТОВ «Консалтингова компанія центр медіації та партнерства» відповідно до постанови, винесеної слідчим СУ ГУНП у м. Києві у даному кримінальному провадженні, визнано речовим доказом.

21.10.2025 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва накладено арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: АДРЕСА_1 (земельна ділянка :09:004:0266) - (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), земельна ділянка :09:004:0265 - (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224), земельна ділянка :09:004:0268 - (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224), з метою збереження речових доказів, шляхом заборони Державним реєстраторам прав на нерухоме майно та будь-яким іншим органам державної реєстрації прав відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в тому числі Міністерства юстиції України, його структурним підрозділам та територіальним органам, виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам, іншим особам та органам та будь-яким іншим третім особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно) вчиняти будь-які дії, в тому числі реєстраційні, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками слідчого судді, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя не дотримався та не врахував, що прокурор до клопотання про арешт майна не надав достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження того, що майно, яке належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: АДРЕСА_1 , земельна ділянка :09:004:0266 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), земельна ділянка :09:004:0265 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224), земельна ділянка :09:004:0268 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224), відповідають критеріям, зазначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України, є предметом та доказом розслідуваного кримінального правопорушення.

Так, з наданого представником ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.05.2023 вбачається, що ОСОБА_7 набула право власності шляхом прийняття спадщини від ОСОБА_15 на земельну ділянку :09:004:5748, в результаті поділу якої утворено земельні ділянки :09:004:0266, :09:004:0265, :09:004:0268.

З огляду на вищевикладене, на переконання колегії суддів, слідчий суддя не врахував, що земельні ділянки, на які прокурор просив накласти арешт, не можуть відповідати критеріям речових доказів в ході досудового розслідування щодо здійснення кримінального правопорушення, оскільки стороною обвинувачення не доведено, яке саме доказове значення може мати вказане нерухоме майно у даному кримінальному провадженні, аправо власності на майно, яким володіє ОСОБА_7 , набуто злочинним шляхом з метою приховування та маскування фактичних володільців майна з числа організаторів злочинного механізму.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя не врахував, що хоча прокурором додано до клопотання постанову про визнання вказаних земельних ділянок речовими доказами, однак таке визнання їх речовими доказами у кримінальному провадженні носить лише формальний характер.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що будь-які дані, що вищезазначені земельні ділянки були об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або набуті їх власником кримінально протиправним шляхом в матеріалах провадження відсутні.

Крім цього, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності, завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника майна.

Таким чином, позаяк правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, для арешту майна органом досудового розслідування не доведено, колегія суддів доходить висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

На підставі вищевикладеного, з огляду на однобічність, неповноту і необ`єктивність судового розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, як незаконна та необґрунтована, з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання заступника начальника відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна, яке належить на праві власності ОСОБА_7 , а саме: АДРЕСА_1

- земельна ділянка :09:004:0266 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080),

- земельна ділянка :09:004:0265 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224),

- земельна ділянка :09:004:0268 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224) - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_16

Судді:

ОСОБА_17 ____________