Справа № 128/3651/21
Провадження №11-кп/801/1169/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10.10.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янське Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого:

?20.01.2009 Дніпропетровським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України, до 6 років позбавлення волі, звільненого 09.03.2012 із Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№ 94)», по закінченню строку відбування покарання;

?30.03.2023 Летичівським районним судом Хмельницької області за ч. 3ст.185 КК України, до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

?20.09.2023 Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

?01.12.2023 Бершадським районним судом Вінницької області за ч. 3ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років 7 місяців позбавлення волі;

?23.01.2024 Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 3ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років 8 місяців позбавлення волі;

?31.01.2024Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч.ч. 1, 4 ст.70 КК України, до 3 років 8 місяців позбавлення волі;

?20.02.2024 Ямпільським районним судом Вінницької області за ч. 3ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років 10 місяців позбавлення волі;

?05.03.2024 року Томашпільським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років 10 місяців позбавлення волі;

?17.04.2024 Калинівським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, зміненим ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22.07.2024, до 3 років 11 місяців позбавлення волі;

?31.07.2024 Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень призначено у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 10.10.2025 ОСОБА_8 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_8 27.01.2021 приблизно о 14:30 год., перебуваючи в АДРЕСА_2 , з метою таємного викрадення чужого майна, прийшов до будинку АДРЕСА_3 , належного ОСОБА_10 .

У подальшому, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , скориставшись тим, що двері будинку були не зачиненні, незаконно, без будь-якого дозволу власника, зайшов до однієї із кімнат будинку, де перебувала самотня жінка похилого віку ОСОБА_10 . В подальшому ОСОБА_8 , керуючись метою власного незаконного збагачення, із корисливих спонукань, бажаючи заволодіти чужим майном, розуміючи протиправність своїх дій та суспільно небезпечних наслідків, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою отримання вільного доступу до речей ОСОБА_10 , представився працівником електромереж та повідомив останній неправдиву інформацію, що хтось її чекає біля хвіртки будинку. Після чого, скориставшись, що ОСОБА_10 перебуває за межами будинку, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, пройшов до однієї із жилих кімнат будинку, де діючи умисно, таємно, із шухляди меблевої стінки здійснив крадіжку грошових коштів в сумі 10 800 грн. та 50 доларів США, що у перерахунку за курсом Національного банку України, станом на 27.01.2021 становило 1 407, 5 грн.

Після чого, ОСОБА_8 , разом із викраденим, залишив місце вчинення злочину та розпорядився чужим майном на свій розсуд, завдавши таким чином потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 12 207, 5 грн.

Так, не погодившись із зазначеним судовим рішенням обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10.10.2025 та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Свою апеляційну скаргу обвинувачений мотивує тим, що під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції суддею було допущено істотне порушення його права на захист. На переконання ОСОБА_8 , суддя не забезпечила дотримання принципу змагальності та рівності сторін, оскільки неодноразово проігнорувала подані ним заяви про відвід призначеного йому захисника.

Як зазначає апелянт, він неодноразово висловлював заперечення щодо участі конкретного захисника, вказував на втрату довіри до нього, на неможливість подальшої ефективної співпраці та належної реалізації свого конституційного права на правову допомогу. Проте, попри такі заяви, суд першої інстанції не вирішив питання про відвід у встановленому законом порядку, не надав належної оцінки наведеним доводам та продовжив розгляд провадження за участю захисника, щодо якого заявлено відвід.

На думку апелянта, такі дії слід розцінювати як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки вони фактично позбавили його можливості ефективно реалізувати право на вибір та заміну захисника, гарантоване Конституцією України. Ігнорування судом його заяв призвело до того, що правову позицію від його імені формувала особа, яка не користувалася довірою обвинуваченого, що, на думку ОСОБА_8 , безпосередньо вплинуло на результати судового розгляду та ухвалене рішення.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10.10.2025 та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 з підстав недоведеності вини останнього.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваний вирок постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду першої інстанції не підтверджуються належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно обмежив право обвинуваченого ОСОБА_8 на вільний вибір захисника, всупереч положенням ч. 1 ст. 54 КПК України. Протягом розгляду справи ОСОБА_8 неодноразово заявляв клопотання про відвід призначеного йому адвоката, однак суддя ігнорувала такі заяви, що призвело до фактичної неможливості реалізувати право на самозахист та скористатися допомогою захисника, якому він довіряє. На думку скаржника, це свідчить про порушення принципу змагальності та рівності сторін, передбаченого ст. 7 КПК України.

Також захисник наголошує, що відсутні підстави для обов`язкової участі захисника у провадженні, передбачені ч. 1 ст. 52 КПК України. У справі не йдеться про злочин, за який передбачено довічне позбавлення волі, обвинувачений не є неповнолітнім чи особою з фізичними або психічними вадами. Відтак суд був зобов`язаний прийняти добровільну відмову ОСОБА_8 від призначеного захисника, натомість безпідставно відмовив, що є істотним порушенням права на захист.

Крім того, у апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та дійшов передчасного висновку про винуватість ОСОБА_8 , не надавши належної оцінки доказам сторони захисту та допустивши покладення обвинувачення на припущення. Так, сторона обвинувачення не довела присутності ОСОБА_8 на місці вчинення злочину в момент події, а висновок експерта № СЕ-19/102-21/16481-Д від 23.11.2021 щодо сліду пальця руки не може бути використаний як доказ вини, оскільки не встановлено час та обставини залишення відбитка, що виключає його взаємозв`язок із конкретною подією злочину.

Захисник звертає увагу, що за відсутності інших об`єктивних доказів слід пальця не може свідчити про вчинення ОСОБА_8 інкримінованого діяння, особливо з огляду на те, що експертний висновок не враховує можливості давнього походження сліду або його випадкового потрапляння.

У апеляційній скарзі також зазначено, що потерпіла під час упізнання не вказала жодних конкретних індивідуальних рис обличчя особи, яка вчинила злочин, що суперечить вимогам ст. 228 КПК України та робить процедуру упізнання недопустимою. Додатково підкреслено, що у матеріалах справи відсутні докази, які б достовірно підтверджували особу винного та спростовували версію захисту.

Посилаючись на практику ЄСПЛ (рішення у справах Салман проти Туреччини, Ушаков та Ушакова проти України), захисник наголошує, що вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і сумнівних доказах. За відсутності доказів, які б виключали інші розумні версії, винуватість особи не може вважатися доведеною поза розумним сумнівом.

У зв`язку з цим, на думку апелянта, сукупність обставин, викладених у скарзі, свідчить про неповноту судового розгляду, неналежне дослідження доказів та істотне порушення норм КПК України, що є підставами для скасування вироку відповідно до п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 10.10.2025 в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 31.07.2024, визначити остаточне покарання, за сукупністю кримінальних правопорушень, у виді 6 років позбавлення волі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень неправильно застосував положення ст. 70 КК України, у зв`язку з чим допустив незаконне та необґрунтоване зарахування строків попереднього ув`язнення і частково відбутого покарання за попередніми вироками, що призвело до неправильного визначення остаточного строку покарання.

Зазначає, що у резолютивній частині вироку безпідставно враховано періоди перебування засудженого під вартою за попередніми вироками Бершадського районного суду Вінницької області від 01.12.2023, Ямпільського районного суду Вінницької області від 20.02.2024, Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31.01.2024, Томашпільського районного суду Вінницької області від 05.03.2024, Тульчинського районного суду Вінницької області від 31.07.2024, Калинівського районного суду Вінницької області від 17.04.2024 . На думку прокурора, ці періоди вже були враховані при виконанні попередніх вироків, а тому не підлягали повторному зарахуванню відповідно до правил ст. 72 КК України та ч. 4 ст. 70 КК України.

Також прокурор вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України зарахування строку покарання за попереднім вироком здійснюється лише у випадку, коли новий злочин вчинено до постановлення попереднього вироку. Натомість із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 31.07.2024 за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, а інкримінований йому новий злочин було вчинено 27.01.2021, тобто до ухвалення цього вироку. Проте місцевий суд неправильно застосував ч. 4 ст. 70 КК України, врахувавши невірні періоди перебування під вартою та відбутого покарання.

Прокурор наголошує, що невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є очевидною, оскільки суд не врахував, що ОСОБА_8 є раніше неодноразово судимим (10 разів), вчиняв кримінальні правопорушення проти власності, має незняті та непогашені судимості, характеризується негативно, не працює, не одружений, не розкаяний у вчиненому, не відшкодував завдану шкоду, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку та неспроможність виправлення без реального покарання.

Зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 65 КК України щодо призначення справедливого та індивідуалізованого покарання, не врахувавши обставини, які обтяжують відповідальність, натомість безпідставно застосував підхід, який призвів до необґрунтованого пом`якшення покарання.

На думку прокурора, місцевий суд також не врахував роз`яснення, викладені у п.п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, згідно з якими суд зобов`язаний у кожному випадку враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечуючи законність, обґрунтованість та мотивованість рішення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 заявив клопотання про відмову від захисника ОСОБА_7 .

Суд, з`ясувавши у обвинуваченого підстави та мотиви такого рішення, пересвідчившись у тому, що відмова від захисника є добровільною, усвідомленою та не зумовлена будь-яким тиском чи неправомірним впливом, а також що обвинувачений розуміє наслідки реалізації такого процесуального права, дійшов висновку про можливість його прийняття.

За таких обставин клопотання ОСОБА_8 про відмову від захисника ОСОБА_7 було задоволено.

Колегія суддів, вислухавши думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив задовільнити його апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника скасувати вирок, направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, та підтримав апеляційну скаргу прокурора, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене відповідно до вимог матеріального права з дотриманням норм кримінального процесуального закону.

Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Мотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні підстави та мотиви його ухвалення.

Даним вимогам вирок суду першої інстанції не відповідає.

Із апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 встановлено, що обвинувачений неодноразово заявляв відвід захиснику, проте суд першої інстанції ігнорував дані заяви та не надав жодної оцінки зазначеним відводам.

Із матеріалів судової справи встановлено, що дійсно обвинувачений заявляв відвід своєму захиснику, так із журналу судового засідання № 5123536 від 16.09.2025 слідує, що ОСОБА_8 заявив відвід захиснику, проте суд відмовив йому без виходу до нарадчої кімнати.

А тому. колегія суддів вважає доводи апеляційних скарг щодо порушення права обвинуваченого на вільний вибір захисника обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з п. 3 «с» ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право «захищати себе особисто чи використовувати правову допомогу захисника, обраного на власний розсуд». ЄСПЛ наголошує, що така допомога має бути не «теоретичною та ілюзорною», а «практичною й ефективною».

У п. 262 рішення «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив, що право на ефективний захист захисником є однією з основних ознак справедливого судового розгляду. Аналогічна правова позиція міститься у п. 89 рішення «Кромбах проти Франції», де Європейський суд з прав людини зазначив, що це право є однією з головних підвалин правосуддя.

Відповідно до ст. 54 КПК України підозрюваний чи обвинувачений має право у будь-який момент кримінального провадження відмовитися від захисника або замінити його іншою особою, причому така відмова є добровільним волевиявленням і не потребує жодного обґрунтування. Особа не зобов`язана доводити суду причини недовіри або сумнівів у компетентності адвоката.

У постанові ККС ВС від 09.09.2021 у справі № 639/645/19 (провадження № 51-2021км21) вказано, що особа (підозрюваний, обвинувачений) без встановлення будь-яких обмежень та умов, керуючись власним волевиявленням, має право відмовитися від захисника або замінити його в будь-який момент кримінального провадження в усній або письмовій формі. Особа, яка відмовляється від захисника, не зобов`язана обґрунтовувати чи доводити суду наявність обставин, які, на її думку, вказують на те, що захисник не здійснює належним чином захист та не виконує свої професійні обов`язки. Якщо обвинувачений відмовився від захисника, а суд залишив таке клопотання без задоволення, то це є порушенням права на захист, що вважається істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Як вбачається з матеріалів судової справи, ОСОБА_8 неодноразово відмовлявся від захисника ОСОБА_7 проте суд першої інстанції ігнорував дані відмови.

Крім того, у рішенні «Боротюк проти України» (п. 80) Європейський суд з прав людини наголосив, що відмова від процесуальних прав є дійсною лише якщо вона висловлена недвозначно та супроводжується гарантіями, співмірними з важливістю такого права. У справі «Єрохіна проти України» (п. 65) Суд підкреслив, що перед тим, як вважати обвинуваченого таким, що відмовився від важливого права, суд повинен переконатися, що він міг розумно передбачити наслідки такого кроку.

Незважаючи на це, як убачається з журналу судових засідань та матеріалів провадження, ОСОБА_8 неодноразово заявляв суду першої інстанції клопотання про відвід призначеного захисника та наполягав на реалізації права на самозахист або заміну адвоката. Проте суд без наведення переконливих і достатніх мотивів залишив такі клопотання без задоволення, фактично примусивши обвинуваченого отримувати правову допомогу особи, якій він не довіряє.

Такий підхід суперечить і ч. 1 ст. 20 КПК України, згідно з якою кожна особа має право на самозахист. Суд першої інстанції, відмовившись прийняти волевиявлення обвинуваченого, позбавив його можливості самостійно визначати спосіб захисту та порушив принцип змагальності й рівності сторін.

Зазначена позиція узгоджується й з постановою ККС ВС від 20.05.2020 у справі № 525/897/19 (провадження № 51-746км20), де Суд вказав, що нерозгляд або безпідставне відхилення клопотання про заміну захисника через недовіру до нього є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

У даному провадженні суд першої інстанції не встановив жодної із підстав, передбачених ст. 52 КПК України, які б робили участь захисника обов`язковою, а відтак не мав права відмовляти у відводі та у відмові від адвоката та примушувати обвинуваченого до його участі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції істотно обмежив право ОСОБА_8 на вільний вибір захисника, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку.

Також, як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції обмежився фактичним переліченням досліджених доказів, не надавши їм належної оцінки у сукупності, не визначивши їх взаємозв`язок, достовірність і достатність для висновку про доведеність вини обвинуваченого. У рішенні відсутній аналіз між письмовими доказами, показаннями обвинуваченого та іншими матеріалами провадження, що позбавляє вирок внутрішньої логічності та цілісності.

Мотивованість судового рішення не є абстрактною чи факультативною вимогою юридичної техніки. Це чітко визначений законом обов`язок суду, спрямований на забезпечення права особи на справедливий судовий розгляд. Вимога мотивованості закріплена у низці нормативних приписів, зокрема у статтях 370, 374 КПК України, які зобов`язують суд надати оцінку всім фактичним даним та доказам у їх сукупності, розкрити логіку свого рішення та пояснити, чому саме такі висновки є необхідними та обґрунтованими.

По суті, мотивація це спосіб показати, що суд не просто формально виклав текст, а уважно вислухав сторони, з`ясував їх доводи, дослідив докази, співставив їх між собою, встановив факти та застосував норми права у взаємозв`язку з обставинами конкретної справи.

Саме тому мотивованість судового рішення є свідченням того, що:

доводи та міркування учасників процесу були не лише почуті, але й реально оцінені, а їх врахування або відхилення здійснено на підставі чітко сформульованих мотивів, зрозумілих для осіб, яких це рішення стосується;

усі зібрані у справі докази, незалежно від джерела їх походження, отримали належну правову оцінку, а висновки суду ґрунтуються саме на доказах, а не на припущеннях;

застосовані судом норми матеріального та процесуального права обрані не випадково, а з урахуванням того, як конкретні правові норми співвідносяться з фактичними обставинами, встановленими у справі.

Інакше кажучи, якісна мотивація це не «додаткова опція» і не риторичний жест, а законодавчий критерій легітимності судового рішення, що демонструє об`єктивність, добросовісність та раціональність судового розгляду. Це також спосіб показати людині, що її справа була розглянута уважно, послідовно і з повагою так, як цього вимагають і закон, і принцип верховенства права.

Право на мотивоване судове рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини у рішеннях «Руїз Торія проти Іспанії» (п. 2930) та «Бочан проти України» (п. 78) наголошував, що мотивованість судового рішення має на меті захист особи від свавілля, а рішення національного суду повинно містити аргументацію, достатню для відповіді на істотні доводи сторін. Відсутність мотивів або формальний їх виклад свідчить про порушення принципу належного здійснення правосуддя, який вимагає, щоб судові рішення у достатній мірі містили обґрунтування, на якому вони ґрунтуються.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції у своєму рішенні взагалі не навів жодних мотивів, які б давали змогу перевірити, з яких підстав він дійшов висновку щодо встановлених обставин та оцінки доказів. Відсутність будь-якого мотивування позбавляє рішення ознак законності й обґрунтованості, а також унеможливлює перевірку правильності його ухвалення в апеляційному порядку.

У рішенні у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) (заява № 49684/99 від 27.09.2001, пункт 30) Європейський суд з прав людини зазначив, що: «незважаючи на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди мотивувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент».

Із системного аналізу норм кримінально-процесуального права слідує, що під умотивованістю судового рішення слід розуміти повне і всебічне відображення мотивів, якими суд керувався під час ухвалення рішення, із зазначенням, чому певні докази були прийняті, а інші відхилені, а також обґрунтуванням застосування конкретних норм матеріального та процесуального права. Такий підхід забезпечує обґрунтованість судових висновків і довіру до правосуддя.

Проте в оскаржуваному вироку відсутнє належне обґрунтування, що саме дало суду підстави вважати вину обвинуваченого доведеною поза розумним сумнівом.

Вирок фактично відтворює зміст обвинувального акту без самостійного аналізу доказів, що свідчить про формальний підхід суду до дослідження матеріалів справи та ухвалення рішення. Така поверховість позбавляє рішення ознак обґрунтованості та суперечить усталеним стандартам справедливого судового розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не виконав свого обов`язку щодо мотивованості судового рішення, не надав належної оцінки доводам сторони захисту та доказам у їх взаємозв`язку, унаслідок чого ухвалив вирок, що не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.

Статтею 409 КПК України визначений вичерпний перелік підстав через які рішення суду першої інстанції може бути скасоване чи змінене, зокрема неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України зазначено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Частиною 2 ст. 415 КПК України зазначено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Відповідно до наведених положень закону, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, не навівши належної мотивації ухвалення судового рішення поруш право учасників кримінального провадження на мотивованість судового рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок та призначити новий судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні в суді першої інстанції, під час якого суд має усунути зазначені недоліки, забезпечити дотримання вимог ст. ст. 9, 22, 94, 370, 374 КПК України та постановити мотивоване рішення, яке відповідатиме стандартам справедливого суду, закріпленим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 задовільнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовільнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовільнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2025, яким ОСОБА_8 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України скасувати.

Призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4