ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 369/3744/17

провадження № 51-3218км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000459, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Фастова Київської області, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за частиною другою статті 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі статті 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 17 грудня 2016 року близько 09:30, керуючи автомобілем «RenaultClio Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 17 км + 400 м автодороги Київ - Бишів - Фастів, поблизу села Горбовичі Бучанського (Києво-Святошинського) району Київської області, в напрямку м. Бишева, порушуючи вимоги пункту 1.2, підпункту «б» пункту 2.3, пункту 12.1, підпункту 1.1 розділу 34.1 Правил дорожнього руху, проявив недбалість, не був уважний до дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху керованого ним автомобіля, під час руху на заокругленні дороги вправо не впорався з керуванням, змінив напрямок руху, перетнув лінію 1.1 дорожньої розмітки, що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «Audi80», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався в напрямку м. Києва.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир автомобіля «Renault Clio Symbol» ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події. Грубе порушення водієм ОСОБА_7 пункту 1.2, підпункту «б» пункту 2.3, пункту 12.1 та підпункту 1.1 розділу 34.1 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_9 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення положень кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неповноту судового розгляду, просить скасувати ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у цьому суді.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів, про що було заявлено в апеляційній скарзі та під час розгляду справи, належним чином не перевірив доводів сторони захисту, а обмежившись загальними формулюваннями, коротко перерахував докази, викладені у вироку, і постановив ухвалу, яка не відповідає приписам статей 370, 419 КПК. Крім того, цей суд не дав відповіді на поставлені захисником питання щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та помилкової оцінки судом першої інстанції зібраних у справі доказів.

Посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17, щодо оцінки діяння, передбаченого статтею 286 КК, сторона захисту стверджує про відсутність у діях ОСОБА_7 трьох обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК, і вважає, що в цьому кримінальному провадженні немає доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість підзахисного в його вчиненні.

Так, на думку захисника, висновки експертиз від 2 та 6 березня 2017 року, які покладено в основу вироку, не доводять причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 й наслідками, що настали, а навпаки, підтверджують невинуватість останнього, адже засвідчують незадовільний стан дорожнього полотна, який унеможливлював утримання автомобіля на дорозі. До того ж на ділянці дороги, де відбулася ДТП, відсутній знак обмеження швидкості, при цьому ОСОБА_7 звинувачують у порушенні швидкісного режиму, однак докази цього в матеріалах справи відсутні.

Крім того, зазначає, що протокол огляду місця події та схема до нього є недопустимими доказами, оскільки не містять підписів усіх учасників цієї слідчої дії.

Також захисник зауважує, що суд, усупереч правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 рокуу справі № 162/512/16-к, провадження № 51-261км21, взяв до уваги недопустимі докази, отримані з істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод ОСОБА_7 , а саме права на мовчання та свободи від самовикриття, оскільки законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на отримання показань від свідка, якщо на час одержання цих свідчень уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.

Такими доказами сторона захисту вважає показання свідка ОСОБА_8 щодо швидкості руху його автомобіля, які взято за вихідні дані й покладено в основу висновків експерта і встановлення останнім причинного зв`язку між подіями й наслідками ДТП, а також дані протоколу проведення слідчого експерименту від 15 лютого 2017 року за участю ОСОБА_8 як свідка.

До того ж звертає увагу, що суд взяв за основу обвинувачення показання цього свідка про те, що на заокругленні дороги попереду автомобіля ОСОБА_7 рухався мікроавтобус, однак свідок ОСОБА_10 , пасажир автомобіля його підзахисного, про це нічого не зазначав.

Покликаючись на постанову Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 732/138/18, провадження № 51-5638км19, захисник указує, що за змістом частини другої статті 242 КПК призначення судових автотехнічних експертиз не є обов`язковим і в деяких випадках обставини ДТП можуть бути встановлені на підставі дослідження сукупності інших доказів.

З огляду на зазначене, оскільки суд не врахував основних причин ДТП, сторона захисту вважає показання свідка ОСОБА_8 недопустимим доказом.

На додаток захисник підкреслює, що поза увагою суду залишилися показання ОСОБА_7 та доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 вдарила по руці ОСОБА_7 , що спричинило зміну траєкторії руху автомобіля, а тому останній не порушував Правил дорожнього руху.

Захисник вважає, що, за відсутності інших доказів у цьому провадженні, в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК.

Суд апеляційної інстанції не виправив допущених місцевим судом порушень, формально підійшов до розгляду апеляційної скарги, не мотивував свого рішення, не дав відповідей на всі доводи сторони захисту і дійшов передчасного висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 та настанням ДТП.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом статті 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а під час їх перегляду виходить з обставин, установлених у вироку.

При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій статті 438 підстав для скасування або зміни судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статті 94 вказаного Кодексу.

Так, суд першої інстанції врахував, що в ході судового розгляду ОСОБА_7 винним себе не визнав і стверджував, що Правил дорожнього руху не порушував та дотримувався безпечної швидкості руху. При цьому повідомив суду, що 17 грудня 2016 року він, керуючи автомобілем «Renault Clio Symbol», рухався по автодорозі Київ - Бишів - Фастів у напрямку м. Фастова. Разом з ним в автомобілі перебували його дружина і зять. Того дня йшов сніг, дорога була неочищена, рухався він якомога ближче до правого краю дороги й раптово відчув, як заднє праве колесо провалилося в яму і його автомобіль відкинуло на смугу зустрічного руху, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем «Audi 80». Після цього він втратив свідомість. Унаслідок ДТП загинула його дружина.

Під час ухвалення вироку суд, з`ясувавши позицію ОСОБА_7 , належним чином обґрунтував своє рішення про доведеність його винуватості в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 . Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу:

показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ; протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 грудня 2016 року зі схемою та ілюстративною таблицею; даних висновків судових автотехнічних експертиз від 20 лютого 2017 року № 95ат та 94ат, автотехнічної експертизи від 2 березня 2017 року № 213ат, транспортно-трасологічної експертизи від 6 березня 2017 року № 96ат; висновків судово-медичних експертиз про характер, локалізацію, ступінь тяжкості та механізм утворення спричинених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 тілесних ушкоджень від 3 січня 2017 року № 566, від 24 січня 2017 року № 4/Д, від 24 лютого 2017 року № 18/Д, висновку судово-медичної експертизи від 11 березня 2017 року № 40/Д; протоколу слідчого експерименту від 15 лютого 2017 року; акта обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги / вулиці від 17 грудня 2016 року та інших доказів, зміст яких докладно відображено у вироку.

Так, постановляючи вирок суд першої інстанції врахував показання свідків:

ОСОБА_8 про те, що в день події близько 08:00 він їхав дорогою Київ - Фастів у сторону м. Києва, йшов мокрий сніг, було слизько. На заокругленні дороги в зустрічному напрямку рухався мікроавтобус, а за ним - легковий автомобіль, який виїхав на смугу зустрічного руху і здійснив зіткнення з його автомобілем;

ОСОБА_11 , який пояснив, що складав протокол огляду місця ДТП за участю автомобілів «Renault Clio Symbol» під керуванням ОСОБА_7 та «Audi80» під керуванням ОСОБА_8 . Чи були вибоїни на проїзній частині, він не пам`ятає, оскільки обочина була засніжена, дорога мокра і видимих пошкоджень асфальтного покриття він не бачив;

ОСОБА_10 , який суду показав, що він був пасажиром «RenaultClio Symbol», котрим керував його тесть ОСОБА_7 , поруч з яким сиділа дружина останнього. Рухаючись вниз по заокругленій ділянці дороги, автомобіль почав їхати боком і виїхав на зустрічну смугу руху, внаслідок чого сталося зіткнення з іншим автомобілем. ОСОБА_7 з дружиною втратили свідомість. Удар відбувся в праву передню частину автомобіля.

Навівши оцінку зазначеним показанням, місцевий суд дійшов висновку, що вони узгоджуються з іншими доказами у справі.

Зокрема, суд зазначив, що з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 грудня 2016 року зі схемою та ілюстративною таблицею вбачається, що на автодорозі Київ - Бишів поблизу с. Горбовичі Києво-Святошинського району сталося ДТП за участю автомобіля «RenaultClio Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 та автомобіля «Audi 80», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 . Проїзна частина не містила видимих пошкоджень. На правому узбіччі по ходу огляду вздовж проїзної частини є заглиблення шириною близько 0,60 м, глибиною 0,18 м.

Також суд урахував дані, які містяться у висновку транспортно-трасологічної експертизи від 6 березня 2017 року № 96ат, відповідно до якого в момент первинного контакту автомобіль «Audi 80», реєстраційний номер НОМЕР_2 , контактував передньою частиною з правою боковою частиною автомобіля «RenaultClio Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_1 . У момент первинного контакту направляючі повздовжніх осей автомобілів «Audi80» та «RenaultClio Symbol» були розташовані під кутом 80+/-5°. Зіткнення автомобілів відбулося на смузі, призначеній для руху в бік м. Києва. Установити розташування місця зіткнення автомобілів відносно елементів дороги неможливо через відсутність необхідного для цього комплексу слідової інформації.

Крім того, суд взяв до уваги висновок автотехнічної експертизи від 2 березня 2017 року № 213ат, згідно з яким у заданій дорожньо-транспортній обстановці з технічної точки зору водій автомобіля «RenaultClio Symbol» повинен був діяти відповідно до вимог пункту 12.1 Правил дорожнього рух, а водій автомобіля «Audi 80» - пункту 12.3 цих Правил. У заданій дорожньо-транспортній обстановці водій автомобіля «Renault Clio Symbol» мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, на що в нього не було перешкод технічного характеру, а водій автомобіля «Audi 80» не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «RenaultClio Symbol» шляхом застосування екстреного гальмування із заданого моменту виникнення небезпеки для руху.

З дослідженого судом висновку судово-медичної експертизи від 3 січня 2017 року № 566 вбачається, що смерть ОСОБА_9 настала внаслідок поєднаної травми голови, грудей та живота, що належить до тяжких тілесних пошкоджень за критерієм небезпеки для життя та пербуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути деталі салону автомобіля під час ДТП.

Аргументи захисника з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17, про відсутність у діях ОСОБА_7 трьох обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК, а також доказів у справі, які б поза розумним сумнівом доводили його винуватість у вчиненні цього злочину, є безпідставними з огляду на таке.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: діяння - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту; наслідки у вигляді спричинення смерті потерпілого або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень; причинний зв`язок між порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту і зазначеними в статті наслідками.

У разі виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідження характеру і черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв, того, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Суд звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він установлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції в повному обсязі дослідив висновок автотехнічної експертизи від 2 березня 2017 року № 213ат, з якого встановив, що в заданій дорожньо-транспортній обстановці з технічної точки зору водій автомобіля «RenaultClio Symbol» повинен був діяти відповідно до вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху і мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання вимог цього пункту, на що в нього не було перешкод технічного характеру. Водночас водій автомобіля «Audi 80» не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Renault Clio Symbol» шляхом застосування екстреного гальмування із заданого моменту виникнення небезпеки для руху.

Суд погоджується з висновками місцевого суду, який, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що порушення водієм ОСОБА_7 вимог пункту 1.2, підпункту «б» 2.3, пункту 12.1 та підпункту 1.3 розділу 34 Правил дорожнього руху стало умовою та причиною виникнення і настання ДТП і має прямий причинний зв`язок з наслідками, які настали в результаті ДТП.

Враховуючи викладене, посилання сторони захисту на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17, Суд вважає необґрунтованими, оскільки указана в цьому рішенні правова позиція не є релевантною обставинам кримінального провадження, яке є предметом розгляду.

Зокрема, у вказаному рішенні Велика Палата зробила висновки щодо такого: вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння є об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК, чи обставиною, що обтяжує покарання.

Твердження захисника про те, що висновки експертиз від 2 та 6 березня 2017 року, які покладено в основу вироку, не доводять причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 і наслідками, що настали, а навпаки, підтверджують невинуватість останнього, адже засвідчують незадовільний стан дорожнього полотна, а крім того, на ділянці дороги, де відбулася ДТП, відсутній знак обмеження швидкості, при цьому ОСОБА_7 звинувачують у порушенні швидкісного режиму, також не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження.

Суд першої інстанції проаналізував у судовому засіданні вказані висновки й обґрунтовано визнав їх належними та допустимими доказами, оскільки вони не суперечили іншим доказам у справі й суд не мав сумнівів у правильності проведення експертиз. Вихідні дані для здійснення цих експертиз були взяті з матеріалів провадження, в тому числі з протоколів огляду місця ДТП від 17 грудня 2016 року зі схемою та ілюстративною таблицею і слідчого експерименту від 15 лютого 2017 року за участю свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Крім того, суд першої інстанції, оцінюючи показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що на проїзній частині була вибоїна, зазначив, що такі пояснення спростовуються протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 грудня 2016 року, згідно з яким проїзна частина автодороги Київ - Бишів поблизу с. Горбовичі Києво-Святошинського району не містила видимих пошкоджень. Також суд зауважив, що, за актом обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги / вулиці від 17 грудня 2016 року, на обстеженій ділянці дороги Р-04, 17 км + 400 м, недоліки в утриманні дороги / вулиці, які необхідно усунути для забезпечення безпеки дорожнього руху та недоліки в утриманні дороги / вулиці, які сприяли вчиненню ДТП (або вплинули на тяжкість її наслідків), відсутні. До того ж суд підкреслив, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 також повідомив, що під час складання протоколу огляду місця ДТП видимих пошкоджень асфальтного покриття він не бачив.

Отже, доводи касаційної скарги про протилежне є необґрунтованими.

Крім того, Суд зауважує, що розгляд кримінального провадження судом першої інстанції було проведено в межах пред`явленого обвинувачення та за змістом пункту 12.1 Правил дорожнього руху, за порушення якого засуджено ОСОБА_7 , - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Безпечна швидкість не має фіксованого значення і обрання такої швидкості не дорівнює перевищенню швидкості. Безпечна швидкість - це швидкість, яка дозволяє водієві повністю контролювати рух свого транспортного засобу та вчасно реагувати на будь-які зміни дорожньої обстановки, враховуючи дорожні, погодні, технічні й інші фактори. Перевищення швидкості - це, навпаки, порушення встановленого швидкісного режиму.

Тому, з огляду на зміст пред`явленого обвинувачення та зміст судових рішень, твердження захисника про те, що ОСОБА_7 звинувачують у порушенні швидкісного режиму, позбавлені підстав.

Аргументи, наведені у скарзі, що протокол огляду місця події та схема до нього є недопустимими доказами, оскільки не містять підписів усіх учасників слідчої дії, також не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження.

Із цих матеріалів убачається, що огляд місця події проведений слідчим за участю двох понятих та сина ОСОБА_7 - ОСОБА_12 і складені за його результатами документи містять підписи учасників.

Доводи сторони захисту про те, що суд, усупереч правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 162/512/16-к, провадження № 51-261км21, взяв до уваги недопустимі докази (дані протоколу проведення слідчого експерименту від 15 лютого 2017 року за участю ОСОБА_8 та показання останнього щодо швидкості руху його автомобіля, які взято за вихідні дані, що покладено в основу висновків експерта), отримані з істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод ОСОБА_7 , а саме права на мовчання та свободи від самовикриття, є неспроможними, оскільки захисник не наводить обґрунтованих доводів про те, які саме конституційні та конвенційні права обвинуваченого порушено в цьому разі й у чому саме полягали ці порушення, а лише формально посилається на зазначені обставини.

Також Суд не вважає слушними обґрунтування захисника у скарзі, що показання свідка ОСОБА_8 є недопустимим доказом, оскільки місцевий суд не врахував висновки, зазначені в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року (справа № 732/138/18, провадження № 51-5638км19).

Зокрема, указаними стороною захисту постановами Верховного Суду від 18 травня 2021 року і 24 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні касаційних скарг осіб, які їх подали, а оскаржувані судові рішення залишено без зміни і будь-яких висновків щодо застосування норм права в цих рішеннях касаційний суд не робив.

Стосовно доводів захисника, що суд взяв за основу обвинувачення показання свідкаОСОБА_8 про те, що на заокругленні дороги попереду автомобіля ОСОБА_7 рухався мікроавтобус, однак свідок ОСОБА_10 , який був пасажиром автомобіля його підзахисного, про це нічого не вказував, Суд зазначає, що ці доводи фактично зводяться до незгоди з показаннями свідка, водночас сторона захисту не наводить у скарзі мотивувань, яким чином ці показання перешкодили суду постановити законне й обґрунтоване рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку показанням ОСОБА_8 . Цей свідок був належними чином допитаний місцевим судом і сторони мали можливість ставити йому запитання. Крім того, Суд зауважує, що доводи касаційної скарги не містять посилань на конкретні порушення статей 86-87 КПК, які б свідчили про недопустимість показань цього свідка. Саме по собі існування суперечностей між показаннями різних свідків не є підставою для визнання доказу недопустимим, що узгоджується зі сталою практикою Європейського суду з прав людини.

Аргументи сторони захисту, що поза увагою суду залишилися показання ОСОБА_7 та доводи захисника стосовно того, що ОСОБА_9 вдарила по руці ОСОБА_7 , що спричинило зміну траєкторії руху автомобіля, а тому останній не порушував Правил дорожнього руху, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано визнав безпідставними. З такими висновками погоджується і Суд.

Інші доводи, наведені у скарзі сторони захисту стосуються неповноти судового розгляду та фактичних обставин справи і їх перевірка, на підставі статей 433, 438 КПК, до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Під час судового розгляду суд дав належну оцінку кожному з досліджених доказів та їх сукупності у взаємозв`язку. Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті статей 85, 86, 87 КПК свідчили про необхідність визнання протоколів огляду місця події, слідчого експерименту, показань свідка ОСОБА_8 , висновків експертиз недопустимими або неналежними доказами, не встановлено.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу і дані, які містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі статті 84 КПК є процесуальними джерелами доказів і правомірно поклав їх в основу вироку.

У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання та закріплення доказів, які би викликали сумніви в їх достовірності, і на спростування цього у скарзі захисника переконливих аргументів не міститься. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, узгоджуються з приписами закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.

Підстав для сумніву в допустимості наведених у вироку доказів суди першої та апеляційної інстанцій не встановили.

Також Суд зауважує, що аналогічні за змістом доводи сторони захисту про недопустимість доказів були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який виснував, що покладені судом в основу обвинувального вироку докази в сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_7 у висунутому обвинуваченні.

Отже, з огляду на вказану сукупність доказів Суд має підстави вважати, що суди установили усі обставини, які з урахуванням статті 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за частиною другою статті 286 КК. Покарання засудженому призначено відповідно до вимог статей 65, 50 КК.

Обґрунтувань неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у касаційній скарзі не наведено.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника з дотриманням правил статей 404, 405 КПК.

Посилання сторони захисту на залишення цим судом без уваги доводів, наведених у його скарзі, є безпідставними.

Апеляційний суд належним чином перевірив викладені захисником у поданій апеляційній скарзі доводи, які за змістом і суттю аналогічні доводам у його касаційній скарзі, не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Суд зауважує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, мета викладення мотивів рішення полягає в тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватися прав сторони захисту (Ruiz Torija v. Spain, 9 December 1994, § 29, Series A, no. 303-A). Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання (Van de Hurk v. the Netherlands, 19 April 1994, § 61, Series A, no. 288), проте з рішення має бути зрозуміло, що головні проблеми, порушені у справі, було вивчено (Boldea v. Romania, 15 February 2007, § 30, no. 19997/02).

Усупереч доводам сторони захисту, здійснюючи кримінальне провадження, місцевий та апеляційний суди не порушили загальних засад, закріплених у статті 7 КПК.

Так, повторне дослідження доказів є обов`язком у випадках конкретно зазначених у частині третій статті 404 КПК, при наявності заявленого клопотання з цих підстав.

Водночас, Суд звертає увагу на те, що як свідчить зміст апеляційної скарги та журнал судового засідання з аудіозаписом до нього, клопотання про повторне дослідження доказів захисник не заявляв ні в поданій скарзі, ні в судовому засіданні апеляційного суду (т. 2, а. к. п. 118-120, 171-173).

Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статті 419 КПК.

З огляду на наведене вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими й умотивованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави і положення закону, якими керувалися ці суди, постановляючи рішення.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановленої у кримінальному провадженні ухвали, сторона захисту в касаційній скарзі не навела.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування чи зміни ухвали апеляційного суду, як про це зазначено в касаційній скарзі, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3