ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 689/288/25

Провадження № 11-кп/820/629/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000258 від 22 січня 2025 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 липня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Горянівське Кіровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, не працює, перебуває у цивільному шлюбі, на утриманні має двох малолітніх дітей, в силу ст.89 КК України не має судимостей,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з установленням йому іспитового строку 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Покладено на ОСОБА_7 визначені ст.76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Судом вирішено питання речових доказів.

За вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, як умисне невиконання постанов суду, що набрали законної сили, за таких обставин.

Постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області (справа №689/2578/22) від 03 лютого 2023 року, яка набрала законної сили 14 лютого 2023 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки без оплатного вилучення транспортного засобу.

Надалі ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що його позбавлено права керування транспортними засобами, з метою невиконання вищевказаної постанови, маючи реальну можливість виконати її, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, продовжував керувати транспортними засобами, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Так, 14 січня 2024 року близько 18 год 51 хв ОСОБА_7 був зупинений працівниками СРПП ВнП №3 Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області під час керування транспортним засобом марки «ВАЗ 2104», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Мічуріна в смт Ярмолинці, Хмельницького району Хмельницької області з ознаками алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9 «Правил дорожнього руху України» затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме те, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, внаслідок чого стосовно нього складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення серії ААД №254122 за ч.1 ст.130 КУпАП.

Постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 08 лютого 2024 року у справі № 689/168/24 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Далі ОСОБА_7 , діючи умисно, продовжуючи свої дії, спрямовані на невиконання постанов Ярмолинецького районного суду Хмельницької області у справі №689/2578/22 від 03 лютого 2023 року та у справі №689/168/24 від 08 лютого 2024 року, якою його позбавлено права керування транспортними засобами, 25 березня 2024 року близько 16 год 56 хв, у порушення вимог п.п.2.1 та 2.9 «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме те, що водій повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії та те, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, керував транспортним засобом марки «Ford Sierra», д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись на вул. Партизанській у смт Ярмолинці Хмельницького району Хмельницької області з ознаками алкогольного сп`яніння та не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, у зв`язку із чим стосовно нього складено протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення серії ААД №254193 та ч.4 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення серії ААД №254198.

Постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області за №689/744/24 від 17 травня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.126 КУпАП (повторне протягом року керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами) та ч.2 ст.130 КУпАП (повторне протягом року керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції) та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Однак, ОСОБА_7 свою злочинну діяльність не припинив та, діючи умисно, з метою невиконання постанов Ярмолинецького районного суду Хмельницької області у справах: №689/2578/22 від 03 лютого 2023 року, № 689/168/24 від 08 лютого 2024 року, №689/744/24 від 17 травня 2024 року, якими його позбавлено права керування транспортними засобами, 19 липня 2024 року близько 12 год 16 хв, порушуючи вимоги пп.а п.2.1. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, керував транспортним засобом марки «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись на 3 км автодороги Ярмолинці - Кадиївка, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, в результаті чого на нього складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП серії ЕПР14 №102734.

Постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області у справі № 689/1574/24 від 17 вересня 2024 року ОСОБА_7 піддано адміністративному стягненню, передбаченому ч.5 ст.126 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 2 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, без конфіскації транспортного засобу.

ОСОБА_7 , не виконуючи постанов Ярмолинецького районного суду Хмельницької області у справах №689/2578/22 від 03 лютого 2023 року, № 689/168/24 від 08 лютого 2024 року, №689/744/24 від 17 травня 2024 року, № 689/1574/24 від 17 вересня 2024 року, якими його позбавлено права керування транспортними засобами, діючи умисно, 08 вересня 2024 року близько 15 год 35 хв, порушуючи пп.а п.2.1. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21063», д.н.з НОМЕР_4 , рухаючись на вул. Петропавлівській в селищі Ярмолинці, був зупинений працівниками СРПП ВнП №3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, у зв`язку з чим на нього складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ч.5 ст.126 КУпАП серії ЕПР1 №125399.

Постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області за № 689/1970/24 від 06 листопада 2024 року, ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП (повторне протягом року керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами) та на нього накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 40 800 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просила скасувати вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 липня 2025 року та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Уважала, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам кримінального провадження.

При ухваленні вироку мало місце істотне порушення вимог процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є підставою, відповідно до вимог ст.409 КПК України, для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Захисник посилалась на те, що відповідно до ч.1 ст.11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

В обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням не вказано, у чому саме полягає вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння невиконання обвинуваченим постанов суддів, адже, мало місце покарання і у виді стягнення штрафу, і у позбавленні права керування транспортними засобами.

Щодо стягнення штрафів, то порядок виконання покарання такого виду визначено чинним законодавством та покладено на відповідні структури державної виконавчої служби.

Звертала увагу, що згідно з приписами ч.1 ст.308 КУпАП, у разі несплати правопорушником штрафу у строк, встановлений частиною першою ст.307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої службі місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку встановленому законом.

Таким чином, якщо ж обвинувачення мало на увазі невиконання обвинуваченим постанов про позбавлення права керування транспортними засобами, то відповідно до ч.1 ст.317 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції.

Саме з приводу викладеного, звертала увагу і на наступне.

У матеріалах справи є лист ТСЦ МВС №6842 від 25 лютого 2023 року №31/22/12, який підтверджує повноваження посадових осіб реєстраційних центрів МВС на виконання постанов суддів про позбавлення права керування транспортними засобами, а також неможливість виконання постанов щодо позбавлення права керування ТЗ обвинуваченого за відсутності у нього посвідчення водія. Постанова у справі 689/2578/22, на якій частково ґрунтується обвинувачення, за вказаних у листі ТСЦ МВС №6842 від 25 лютого 2023 року №31/2 підстав, залишилась не виконаною досі. Відповідно, і всі інші постанови, також.

Частиною 1 ст.382 КК України, дійсно, передбачено кримінальна відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, полягає в одної таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: 1) невиконання (ухилення виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду, або 2) перешкоджання їх виконанню цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим.

Водночас, зауважувала, що наявність у диспозиції ч.1 ст.382 КК словосполучення «невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду» та «перешкоджання їх виконаю, вказують на її бланкетний характер, адже для розкриття змісту такої диспозиції у кожному конкретному випадку суб`єкт правозастосування повинен звертатися до тексту самого судового рішення, а також до норм законодавства, які визначають порядок реалізації відповідних судових приписів.

Так, обов`язковою умовою настання відповідальності за невиконання судового рішення наявність у цьому рішенні вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчаcно було доведено відповідний обов`язок за рішенням суду.

Залежно від характеру такої вимоги, невиконання судового рішення може проявлятися у бездіяльності зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання цього рішення, або ж у вчиненні дій, які прямо заборонені у самому судовому рішенні. Стосовно ж відповідного обов`язкового припису, який міститься у судовому рішенні, то він може вимагати як певної одноразової дії, так і багаторазового виконання чи тривалого у часі утримання від вчинення певних дій.

Таким чином, невиконання судового акту - це бездіяльність що полягає у незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт або навпаки, умисні дії щодо перешкоджання його виконанню.

Викладене спростовує наявність складу кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , відтак судом першої інстанції неправильно застосований Закон України про кримінальну відповідальність.

Окрім того, захисник не погоджується з тим, що обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненому, та розкаявся, оскільки обвинувачений є неписьменним, а тому не повністю зрозумів у чому він обвинувачується.

Також захисник не погоджувалася із посиланням суду першої інстанції у вироку на судову практику, зокрема, постанову Об`єднаної Палати Верховного Суду від 04 вересня 2023 року, ухвалену у справі №702/301/20, щодо додаткового кримінального покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.286, 286- 1 КК України, оскільки в даному випадку мова йде саме за виконання адміністративного покарання, яким особу позбавлено права, якого особа ніколи не мала керування транспортними засобами, саме за вчинення адміністративного правопорушення та, особливо - орган, який має його виконати, а не про застосування такого покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги з викладених у ній мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто, відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

На підставі вимог ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону при розгляді цього кримінального провадження.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України суд першої інстанції зробив на підставі доказів, які він ретельно дослідив та оцінив із дотриманням положень ст.94 КПК України.

Суд першої інстанції навів у вироку ґрунтовні мотиви прийнятого рішення відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 не викликають сумнівів у правильності судового рішення щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

У судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому визнав повністю, розкаявся та пояснив, що йому було відомо про те, що він неодноразово рішеннями суду був позбавлений права керування транспортними засобами, але продовжував їздити за кермом, щоб заробляти кошти і годувати дітей, а саме, збирав і здавав металобрухт. Окрім того, вказував, що взагалі не отримував посвідчення водія.

Суд першої інстанції правильно оцінив і врахував зібрані в ході досудового розслідування докази.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:

- матеріалами справи №689/2578/22 та постановою Ярмолинецького суду Хмельницької області від 03 лютого 2023 року, якою ОСОБА_7 за фактом вчинення повторно протягом року керування транспортним засобом особою в стані алкогольного сп`яніння визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у виді адміністративного арешту на строк 10 діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки без оплатного вилучення транспортного засобу;

- відомостями з протоколу огляду предмету від 11 лютого 2025 року, згідно з яким об`єктом огляду є оптичний лазерний диск сірого кольору марки «Verbatium», формату DVD-R, об`ємом 4,7 Gb, на якому міститься аудіозапис судового засідання Ярмолинецького районного суду Хмельницької області щодо розгляду справи про притягнення ОСОБА_7 за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП 19 грудня 2022 року. З даного протоколу вбачається, що в судовому засіданні був присутній ОСОБА_7 і в його присутності судом оголошено постанову від 03 лютого 2023 року, якою ОСОБА_7 визнано винним за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, та накладено стягнення у виді адміністративного арешту на строк 10 діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки без оплатного вилучення транспортного засобу;

- матеріалами справи №689/168/24 та постановою Ярмолинецького суду Хмельницької області від 08 лютого 2024 року, якою ОСОБА_7 за фактом керування транспортними засобами особою в стані алкогольного сп`яніння, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумівдоходів громадян, що становить 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік;

- матеріалами справи №689/744/24 та постановою Ярмолинецького суду Хмельницької області від 17 травня 2024 року, якою ОСОБА_7 за фактом вчинення повторно протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, та відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, вчинене повторно протягом року після вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.126, ч.2 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 2 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу;

- матеріалами справи №689/1574/24 та постановою Ярмолинецького суду Хмельницької області від 17 вересня 2024 року, якою ОСОБА_7 за фактом керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 2 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу;

- матеріалами справи №689/1970/24 та постановою Ярмолинецького суду Хмельницької області від 06 листопада 2024 року, якою ОСОБА_7 за фактом керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн, з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 5 років.

Колегія суддів перевірила посилання сторони захисту на предмет належності, достовірності та достатності доказів.

Крім того, місцевим судом надано належну оцінку фактичним даним, що містяться в досліджених у ході судового слідства письмових доказах.

Зазначені докази винуватості обвинуваченого є такими, що доповнюють одне одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки повністю підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані у порядку, передбаченому КПК України.

Відповідальність за ч.1 ст.382 КК України настає за умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

Посилання захисника, що суд першої інстанції не встановив, чи передбачав ОСОБА_7 настання суспільно-небезпечних наслідків, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки склад злочину, передбачений за ч.1 ст.382 КК України, є формальним, а його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням дій або бездіяльності. Саме з цього моменту злочин визнається закінченим і набуває триваючий характер.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про неконкретне обвинувачення, а саме в чому полягає вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння, то колегія суддів відхиляє ці доводи, як такі, що не могли вплинути на законність та обґрунтованість оскарженого вироку та порушити право обвинуваченого на справедливий суд.

Такі доводи захисника знаходяться в площині права обвинуваченого на конкретність обвинувачення, бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та відповідно, права на захист.

Обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п.5 ч.2 ст.291 КПК України).

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ч.1 ст.337 КПК України).

У пункті 13 ч.1 ст.3 КПК України законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового відображення трьох складників щодо висунутого обвинувачення: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (формули обвинувачення); формулювання обвинувачення.

При цьому під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що в матеріалах кримінального провадження наявні вищевказані копії судових рішень, аудіозаписи судових засідань за участю обвинуваченого ОСОБА_7 .

Указані обставини, на переконання апеляційного суду, є достатніми для розуміння обвинуваченим суті обвинувачення, невиконання якого саме судового рішення йому ставилось у провину, відповідно і зміст обвинувачення.

Слід зауважити, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Окрім цього, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких об`єктивних даних про те, що надані стороною обвинувачення документи є недостовірними. Не містить таких тверджень і апеляційна скарга захисника.

Доводи апеляційної скарги захисника є аналогічними з позицією сторони захисту в суді першої інстанції, яку місцевий суд належним чином перевірив і виклав переконливі мотиви прийнятого рішення, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, зокрема, й тим, на які посилалась сторона захисту.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість судового рішення, згідно зі ст.129 Конституції України, є однією з основних засад судочинства.

Як установлено у ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, встановлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, є об`єктивною стороною злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, і означає повне його ігнорування.

Об`єктивна сторона зазначеного злочину також проявляється і в перешкоджанні виконанню судового рішення, що набрало законної сили, яке полягає в активній протидії його виконанню.

Належним чином враховано і те, що згідно з інформацією Територіального сервісного центру МВС № 6841 від 18 липня 2025 року, в центрі відсутня інформація щодо видачі посвідчення водія ОСОБА_7 .

Однак, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі №702/301/20, виходячи із аналізу положень ст.ст.1, 50, 55, 65, 286, 286-1 КК України, особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною ст.ст.286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

Крім того, судом першої інстанції враховано те, що постанови суду, зазначені в обвинувальному акті, не оскаржувалися ОСОБА_7 , вони набрали законної сили та не виконувалися ним, а відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є обов`язковість судового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги сторони захисту як необґрунтовані.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність і обґрунтованість вироку місцевого суду, який дійшов мотивованого висновку, що ОСОБА_7 , маючи обов`язок та реальну можливість щодо виконання судового рішення (постанов суду), умисно ухилився від його виконання.

Водночас згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, серед інших, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до п.п.1-3 ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, сукупність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, відомості про особу винного.

Судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.66, 67 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, визнано його щире каяття.

Обставин,що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , не було встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії нетяжких злочинів.

Окрім того, враховано також особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він в силу ст.89 КК України несудимий, згідно довідок КНП «Ярмолинецька багатопрофільна лікарня» на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, має на утриманні двох малолітніх дітей.

Тому саме таке призначене покарання судом першої інстанції є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та цілком відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винного.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку колегія суддів апеляційного суду уважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст.ст.22, 94, 370, 373 КПК України, забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає їх до уваги.

Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність і ним не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч.1 ст.412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, підстав для скасування вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3