Дата документу 13.11.2025 Справа № 335/4824/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4824/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/515/25 Доповідач в 2інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_12 (в режимі відеоконференції),

законних представників обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_16 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_12 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, Запорізької області, українця, громадянина України, який має базову середню освіту, студента Запорізького професійного торгово-кулінарного ліцею, неодруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст.125 КК України (в редакції закону від 01.01.2024 року, яка діяла на момент вчинення кримінального проступку) та призначено покарання у вигляді 60 годин громадських робіт.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Оріхів, Запорізької області, українця, громадянина України, який має базову середню освіту, студенту другого курсу Федорівського центру професійної освіти, неодруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (в редакції закону від 01.01.2024 року, яка діяла на момент вчинення кримінального проступку) та на підставі ст. 105 КК України звільнено від покарання за ч. 2 ст. 125 КК України без визначення його виду із застосуванням примусових заходів виховного характеру - передано під нагляд матері - ОСОБА_15 до досягнення ним повноліття, тобто 18-річного віку до 04.05.2026 року.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, Запорізької області, українця, громадянина України, який має базову середню освіту, студента першого курсу Фахового коледжу Класичного приватного університету, неодруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (в редакції закону від 01.01.2024 року, яка діяла на момент вчинення кримінального проступку) та призначено покарання у вигляді 100 годин громадських робіт.

В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Судом першої інстанції встановлено, що 09.02.2024 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 прибув до торгівельного центру «Україна», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 147, де в цей час перебував натовп невстановлених осіб, які проводили дозвілля біля входу у торгівельний центр «Україна» та кафе «Макдональдс» та 09.02.2024 року приблизно о 18 годині 10 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи біля торговельного центру «Україна», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 147 у натовпі малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля торгівельного центру «Україна» і які при невстановлених обставинах та у невстановлений час були обізнані з тим, що ОСОБА_17 розповсюдив в мережі Інтернет інформацію відносно батьків невизначеного кола підлітків, які проводять дозвілля біля ломбарду «Демос» образливого характеру, після того, як малознайомий ОСОБА_8 неповнолітній ОСОБА_7 разом із потерпілим ОСОБА_17 попрямували у провулок між буд. 145 та 147 по пр. Соборному м. Запоріжжя, попрямував за ними і діючи без значного розриву у часі, приблизно о 18:36 годині, перебуваючи у провулку між буд. 145 та 147 по пр. Соборному м. Запоріжжя, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_17 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, пов`язаних із небажанням потерпілого вибачитися перед ним через образливі висловлювання в мережі Інтернет, умисно наніс ОСОБА_17 не менше трьох хаотичних ударів кулаком руки у тулуб та обличчя, у тому числі і удар головою потерпілого о металевий паркан та удар правою медіальною стороною стопи у праву сторону тулубу потерпілого ОСОБА_17 , завдаючи йому фізичного болю, чим спричинив ОСОБА_17 рану в лобовій ділянці справа на межі лінії росту волосся, травматичний вплив якої брав участь в формуванні у ОСОБА_17 струсу головного мозку, який у сукупності із вказаним ушкодженням кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після чого ОСОБА_17 , побоюючись за своє життя та здоров`я, підвівшись на ноги, почав тікати в напрямку пр. Соборного, але зіткнувся з перехожим, у зв`язку з чим його наздогнали малознайомий ОСОБА_8 . ОСОБА_7 , а інші невстановлені особи почали тягнути ОСОБА_17 в напрямку вул. Леоніда Жаботинського у покинуту будівлю, яка розташована біля спортивного клубу «ФітФанс», що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. В`ячеслава Зайцева (Лермонтова), б. 9а, хаотично наносивши удари руками та ногами по тулубу потерпілого ОСОБА_17 , завдаючи йому фізичного болю.

У подальшому у невстановлений час у покинутій будівлі, яка розташована біля спортивного клубу «ФітФанс», що розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул. В`ячеслава Зайцева (Лермонтова), б. 9а, ОСОБА_8 зник з місця події.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

09.02.2024 року приблизно о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_9 , прибув до торгівельного центру «Україна», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 147, де в цей час перебував натовп невстановлених осіб, які проводили дозвілля біля входу у торгівельний центр «Україна» та кафе «Макдональдс» та 09.02.2024 року приблизно о 18 годині 03 хвилин, ОСОБА_9 , перебуваючи біля торговельного центру «Україна», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 147 у натовпі малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля ТЦ «Україна» і які при невстановлених обставинах були обізнані з тим, що ОСОБА_17 розповсюдив в мережі Інтернет інформацію відносно батьків невизначеного кола підлітків, які проводять дозвілля біля ломбарду «Демос» образливого характеру, приблизно о 18:03 годині, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, зумовлених конфліктом із раніше йому невідомим потерпілим ОСОБА_17 , по факту відмови останнім вибачитися за некоректні висловлювання в мережі Інтернет та з приводу нецензурної лайки у бік ОСОБА_9 умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_17 наніс один удар кулаком правої руки в ліву скроню обличчя ОСОБА_17 , чим спричинив ОСОБА_17 синець у лівій скроневій ділянці, травматичний вплив якого брав участь в формуванні у ОСОБА_17 струсу головного мозку, який у сукупності із вказаним ушкодженням кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_17 .

Таким чином, своїми діями ОСОБА_18 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

09.02.2024 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , прибув до торгівельного центру «Україна», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 147, де в цей час перебував натовп невстановлених осіб, які проводили дозвілля біля входу у торгівельний центр «Україна» та кафе «Макдональдс» та 09.02.2024 року приблизно о 18 годині 04 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи біля торговельного центру Україна», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 147 у натовпі малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля ТЦ «Україна» і які при невстановлених обставинах були обізнані з тим, що ОСОБА_17 розповсюдив в мережі Інтернет інформацію відносно батьків невизначеного кола підлітків, які проводять дозвілля біля ломбарду «Демос» образливого характеру, приблизно о 18:04 годині, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, зумовлених конфліктом із раніше йому відомим потерпілим ОСОБА_17 , по факту відмови вибачитися за некоректні висловлювання останнім в мережі Інтернет, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_17 наніс один удар кулаком правою рукою в обличчя біля лівого ока та один удар кулаком лівої руки в тулуб потерпілого завдавши останньому фізичного болю. Після чого відійшов від потерпілого.

У цей час ОСОБА_7 , діючи без значного розриву у часі, знаходячись біля торговельного центру «Україна», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 147 у натовпі малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля ТЦ «Україна» справа від потерпілого ОСОБА_17 та перебуваючи в безпосередній близькості від нього, діючи умисно, наніс два удари кулаком правої рук та один удар кулаком лівої руки в обличчя потерпілого завдавши останньому фізичного болю.

У подальшому, приблизно о 18 годині 24 хвилин, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_17 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин пов`язаних із небажанням потерпілого вибачитися перед ним через образливі висловлювання в мережі Інтернет, разом із потерпілим ОСОБА_17 попрямували від входу до торгівельного центру «Україна`у провулок між буд. 145 та 147 по пр. Соборному у м. Запоріжжі.

Знаходячись між вказаними будинками, приблизно о 18 годині 36 хвилин, ОСОБА_7 перебуваючи в безпосередній близькості від потерпілого ОСОБА_17 , умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин пов`язаних із небажанням потерпілого вибачитися перед ним через некоректні висловлювання в мережі Інтернет, наніс один удар кулаком лівої руки в обличчя потерпілого ОСОБА_17 , від чого останній втратив рівновагу та вітав на асфальтоване покриття.

Після чого ОСОБА_17 , побоюючись за своє життя та здоров`я, підвівшись на ноги, почав тікати в напрямку пр. Соборного, але зіткнувся з перехожим, у зв`язку з чим ОСОБА_7 його наздогнав, а невстановлені особи почали тягнути та штовхати ОСОБА_17 в напрямку вул. Леоніда Жаботинського у покинуту будівлю, яка розташована біля спортивного клубу «ФітФанс», що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. В`ячеслава Зайцева (Лермонтова), б. 9а, хаотично наносивши удари руками та ногами по тулубу потерпілого ОСОБА_17 завдаючи йому фізичного болю.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_17 синець на спинці носа з переходом навколо лівого ока, синець навколо правого ока, травматичний вплив яких брав участь в формуванні у ОСОБА_17 струсу головного мозку, який у сукупності із вказаними ушкодженнями кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У подальшому у невстановлений час у покинутій будівлі, яка розташована біля спортивного клубу «ФітФанс» що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. В`ячеслава Зайцева (Лермонтова), б. 9а, ОСОБА_7 зник з місця події.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі (з доповненням) прокурор ОСОБА_16 не погоджується з вироком суду, яким дії обвинувачених було перекваліфіковано з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, надав викривлену оцінку доказам та застосував норму кримінального закону, яка не підлягала застосуванню в даному випадку.

На думку прокурора, дії неповнолітніх обвинувачених мали всі ознаки хуліганства, вчиненого групою осіб з особливою зухвалістю, що свідчить про грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства.

Прокурор підкреслює, що конфлікт із потерпілим ОСОБА_17 не був викликаний особистою неприязню в її класичному кримінально-правовому розумінні, а був обумовлений публічним бажанням самоствердження за рахунок приниження потерпілого, здійсненого на публіці у вечірній час доби, у людному місці біля торговельного центру та зупинки громадського транспорту.

Також зазначається, що судом першої інстанції не було враховано та не надано належної оцінки показанням потерпілого, свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які вказували на демонстративну, агресивну, зухвалу поведінку обвинувачених та фактичну участь у групових діях.

Додатково прокурор вказує, що в матеріалах кримінального провадження містяться рапорти реєстрації подій у ЄО від 09.02.2024 року, що підтверджують наявність заяв очевидців про порушення громадського порядку.

Ці докази, на думку прокурора, залишилися поза увагою суду.

Прокурор також зазначає, що суд неправомірно визнав неповнолітніх обвинувачених винними за ст. 125 КК України, не врахувавши, що на момент вчинення злочину жодному з них не виповнилося 16 років, а отже вони не є суб`єктами цього складу злочину.

Таким чином, суд застосував норму кримінального закону, яка не підлягала застосуванню.

Крім того, при призначенні покарання у вигляді 100 годин громадських робіт ОСОБА_7 , суд вийшов за межі санкції ч. 2 ст. 125 КК України (яка передбачає від 150 до 240 годин), однак не застосував положення ст. 69 КК України, чим порушив вимоги кримінального закону.

З урахуванням викладеного прокурор вважає, що дії неповнолітніх ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 296 КК України, як хуліганство, вчинене групою осіб з особливою зухвалістю.

Просить апеляційний суд повторно дослідити докази у кримінальному провадження, а також матеріальні носії інформації на яких зафіксовані показання потерпілого ОСОБА_17 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 .

Вирок суду першої інстанції просить скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати обвинувачених винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та призначити їм покарання у вигляді позбавлення волі з подальшим застосуванням положень ст. 104, 75, 76 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Захисник не заперечує правомірності перекваліфікації діянь ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, підтримує висновки суду щодо відсутності у діях обвинуваченого складу хуліганства, проте вважає, що суд допустив грубу юридичну помилку, визнаючи ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначаючи йому покарання у вигляді 100 годин громадських робіт.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, захисник зазначає, що на момент вчинення інкримінованого діяння 9 лютого 2024 року ОСОБА_7 ще не виповнилось шістнадцять років, оскільки дата його народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У зв`язку з цим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КК України він не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, що прямо виключає можливість притягнення його до кримінальної відповідальності за вказаною статтею.

Таким чином, як стверджує захисник, наявне у справі підтвердження віку ОСОБА_7 свідчить про відсутність у його діях одного з обов`язкових елементів складу злочину - суб`єкта кримінальної відповідальності.

У зв`язку з цим вирок суду є незаконним, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 мало бути закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

У зв`язку з викладеним адвокат ОСОБА_10 просить суд апеляційної інстанції скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 з підстав недосягнення ним віку кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_12 порушує питання про скасування вироку суду та закриття кримінального провадження на підставі відсутності суб`єкта кримінального правопорушення.

Захисник вказує, що вироком місцевого суду неповнолітнього ОСОБА_8 , 2009 року народження, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, тобто в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень і призначено йому покарання у вигляді 60 годин громадських робіт. Однак, як підкреслюється в апеляційній скарзі, на момент вчинення інкримінованого діяння 9 лютого 2024 року обвинуваченому не виповнилося шістнадцять років, а саме, йому було лише 14 років 10 місяців.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 18 та ч. 1 ст. 22 КК України, захисник стверджує, що суб`єктом кримінального правопорушення може бути лише фізична, осудна особа, яка на момент його вчинення досягла віку кримінальної відповідальності. Оскільки згідно з законом особа може бути притягнута до відповідальності за ст. 125 КК України лише після досягнення 16-річного віку, а ОСОБА_8 на момент вчинення діяння такого віку не досяг, він не є суб`єктом інкримінованого злочину.

У зв`язку з цим, як наголошує адвокат, суд першої інстанції був зобов`язаний закрити кримінальне провадження у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення через відсутність у справі належного суб`єкта.

Захисник також звертає увагу на те, що перекваліфікація дій з хуліганства (ч. 2 ст. 296 КК України) на легкі тілесні ушкодження (ч. 2 ст. 125 КК України) сама по собі не усуває вимог матеріального права щодо наявності в обвинуваченого правового статусу суб`єкта.

Таким чином, винесення обвинувального вироку за статтею, відповідальність за якою наступає лише з 16 років, щодо особи, якій на момент вчинення дій було 14 є порушенням закону.

З огляду на наведене, адвокат ОСОБА_12 просить апеляційний суд скасувати вирок суду стосовно ОСОБА_8 і закрити кримінальне провадження у зв`язку з недосягненням ним віку кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 підтримав подану ним апеляційну скаргу без доповнень, наголосивши, що на момент вчинення інкримінованого діяння обвинувачений не досяг 16-річного віку, що унеможливлює визнання його винуватим за ч. 2 ст. 125 КК України. Заперечував проти доводів прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію захисника без доповнень, заперечував проти доводів прокурора.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_14 підтримав позицію захисника без доповнень, заперечував проти доводів прокурора.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_12 підтримала подану нею апеляційну скаргу та наголосила, що обвинувачений не є суб`єктом кримінального правопорушення за віком за ч. 2 ст. 125 КК України. Заперечувала проти доводів прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію захисника без доповнень, заперечував проти доводів прокурора.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_13 підтримала позицію захисника без доповнень та заперечувала проти доводів прокурора.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 підтримав позицію захисників обвинувачених та заперечував проти доводів прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав позицію сторони захисту, заперечував проти доводів прокурора.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_15 підтримала позицію захисників та заперечувала проти доводів прокурора.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_16 з доповненнями, просила її задовольнити та заперечувала проти доводів апеляційних скарг захисників.

Заслухавши доповідача, обвинувачених, їх захисників, законних представників які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечували проти доводів сторони обвинувачення, прокурора яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти доводів захисників, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченим, судова колегія прийшла до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У ході судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції було допитано обвинувачених, потерпілого та свідків, досліджені численні письмові докази.

Зокрема обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції вину за ч. 2 ст. 296 КК України не визнав, підтвердив нанесення декількох ударів потерпілому, однак пояснив, що діяв після відмови останнього вибачитися за образливі висловлювання щодо його батьків, хуліганських мотивів не мав, кається у вчиненому та вибачився перед потерпілим.

Обвинувачений ОСОБА_9 у судовому засіданні суду першої інстанції також не визнав себе винуватим у хуліганстві, визнав нанесення одного удару долонею по обличчю потерпілого у відповідь на його публічну нецензурну образу, наголосив, що не мав наміру демонструвати зневагу до суспільства чи утвердитися за рахунок потерпілого, щиро розкаявся та вибачився перед потерпілим і його матір`ю, на відеозаписі впізнав себе.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні суду першої інстанції вину в інкримінованому хуліганстві не визнав, але підтвердив, що завдав потерпілому декілька ударів після відмови останнього вибачитися за образливу публікацію в мережі Інтернет, зазначив, що мав намір особисто «розібратися» з потерпілим, діяв на ґрунті особистого конфлікту, а не з хуліганських спонукань, попередньої змови з іншими обвинуваченими не було, у подальшому визнав неправомірність своїх дій та вибачився.

З показань потерпілого ОСОБА_17 в суді першої інстанції вбачається, що 09.02.2024 він прибув до ТЦ «Україна» разом із другом, де до нього спочатку підійшли троє невідомих хлопців, серед яких був ОСОБА_7 , які погрожували побиттям у зв`язку з голосовим повідомленням у соцмережах, в якому потерпілий образив батьків обвинувачених. Згодом, коли потерпілий сидів із компанією біля «Макдональдсу», до нього підійшла велика група осіб (близько 20 осіб), серед яких він впізнав ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , після чого по ньому було завдано декілька ударів руками в область голови, від чого пішла кров з носа. Далі ОСОБА_7 відвів його за кут ТЦ, де разом з іншими хлопцями, у тому числі ОСОБА_8 , завдав йому удар кулаком у голову, від чого потерпілий упав, намагався втекти, однак був наздогнаний, по дорозі на так звану «заброшку» ОСОБА_8 вдарив його головою об металевий паркан, після чого у нього пішла кров, а вже на «заброшці» невстановлений хлопець загасив об його язик цигарку.

Потерпілий зазначив, що перший удар, за словами його товариша, завдав йому ОСОБА_9 , сам він цього моменту не пам`ятає, однак підтвердив, що всі удари були пов`язані з конфліктом через поширену ним у «Телеграмі» образливу інформацію.

При цьому ОСОБА_17 наголосив, що обвинувачені перед ним вибачилися ( ОСОБА_7 уже під час судового розгляду), він не наполягає на надмірно суворому покаранні та на даний час підтримує спілкування зі ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_23 в суді першої інстанції показав, що 09.02.2024 вони з ОСОБА_24 прибули до ТЦ «Україна», де свідок бачив, як ОСОБА_7 біля вбиральні погрожував потерпілому, а згодом біля «Макдональдса» в умовах скупчення значної кількості підлітків ОСОБА_9 , за його словами, наніс Захару декілька ударів кулаком по корпусу та обличчю, після чого потерпілого продовжили бити вже на підлозі, а згодом група осіб, серед яких свідок впізнав ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , била ОСОБА_25 в районі переходу, у зв`язку з чим свідок викликав поліцію.

Свідок ОСОБА_26 підтвердила, що після словесного конфлікту навколо потерпілого зібралася значна кількість молоді, лунала нецензурна лайка, вона бачила два удари, завдані Захару хлопцем у червоній куртці, після чого ОСОБА_7 відвів потерпілого «поговорити» за кут ТЦ, натовпу сказавши залишатися на місці, однак надалі група осіб прослідувала за ними і вже за ТЦ свідок побачила ОСОБА_25 на землі, якого били кілька осіб, а потім натовп разом з потерпілим перемістився до «заброшки», де на адресу ОСОБА_25 звучали погрози, нецензурні висловлювання, йому припалювали язик, після чого всі розбіглися.

Свідок ОСОБА_27 підтвердив лише факт перебування обвинувачених і потерпілого біля ТЦ «Україна» та «Макдональдса» у великій компанії підлітків, зазначив, що помітив початок конфліктної ситуації, однак, аби не втягуватися, майже одразу пішов, без безпосереднього спостереження побиття; про удари та інші насильницькі дії він знає лише зі слів інших.

Свідок ОСОБА_28 показав, що вже застав ситуацію, коли потерпілий сидів на парапеті ТЦ, поряд була група підлітків, чув, що мова йде про образливі висловлювання на адресу батьків, бачив, як ОСОБА_7 відводив потерпілого за ТЦ та завдав йому ляпаса по обличчю, після чого натовп рушив у бік «ФітФансу», ставили потерпілому підніжки, однак надалі свідок пішов в інший бік і розвитку подій не бачив.

Свідок ОСОБА_19 , показав, що ввечері 09.02.2024 бачив значну групу молоді (3040 осіб), яка силоміць тягла хлопця з довгим волоссям у бік спортклубу «ФітФанс», при цьому лунала нецензурна лайка, свідок сприйняв це як насильницькі дії щодо неповнолітнього і повідомив поліцію.

Свідок ОСОБА_21 , охоронець ТЦ «Україна», підтвердив факт скупчення молоді біля «Макдональдса» та звернення до нього двох осіб із повідомленням про бійку, однак у момент його виходу на фасад відкритого побиття чи грубого порушення порядку він не побачив, потерпілий і ще один хлопець заявили, що в них «усе добре» і допомоги не потрібно, у зв`язку з чим охоронець повернувся на робоче місце.

Свідок ОСОБА_20 , працівниця магазину біля ТЦ, підтвердила, що у вечірній час чула крики, нецензурну лайку, бачила натовп молоді (2030 осіб), який штовхався й рухався у бік спортклубу, через що вона викликала поліцію, однак конкретних осіб у натовпі розгледіти не могла через темряву.

Окрім показань обвинувачених і потерпілого ОСОБА_17 та вищенаведених свідків, судом безпосередньо досліджені письмові докази.

Зокрема, згідно з протоколом слідчого експерименту від 14.02.2024 року, проведеного слідчим ОСОБА_29 у холі СВ ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області та у недобудованій будівлі поруч від спортклубу «Фітхаус» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Лермонтова, 9-А, за участю потерпілого ОСОБА_30 , законного представника ОСОБА_31 , понятих і відеооператора, зафіксовано механізм отримання потерпілим тілесних ушкоджень: нанесення 9 ударів по обличчю, трьох ударів по ногам, одного удару в ділянку грудної клітки та одного удару головою об металевий паркан; на місці події вилучено недопалок, який постановою слідчого від 14.02.2024 року визнано речовим доказом і упаковано до паперового конверта (т.1 а.к.п. 183197).

З протоколів пред`явлення для впізнання від 20.02.2024 року вбачається, що свідку ОСОБА_23 та потерпілому ОСОБА_17 демонструвалися фототаблиці з 4 фотознімками осіб чоловічої статі. ОСОБА_23 на одному з протоколів 20.02.2024 впізнав на фотознімку №2 особу, яку бачив 09.02.2024 року біля ТЦ «Україна» в натовпі, ОСОБА_8 , при цьому зазначивши, що не бачив, як саме він завдавав удари (т.1 а.к.п. 198201), а на іншому протоколі від 20.02.2024 впізнав на фотознімку №2 особу, що 09.02.2024 біля ТЦ «Україна», пр. Соборний, 147, завдавала тілесні ушкодження ОСОБА_32 , яка має прізвисько « ОСОБА_33 » ОСОБА_7 (т.1 а.к.п. 202205).

Потерпілий ОСОБА_17 згідно протоколу впізнання від 20.02.2024 на фотознімку №3 впізнав особу, яка 09.02.2024 намагалася підпалити йому волосся на голові, а згодом била його ногами по тулубу, ОСОБА_8 (т.1 а.к.п. 206209), а за іншим протоколом від 20.02.2024 на фотознімку №3 впізнав особу з прізвиськом « ОСОБА_33 », яка 09.02.2024 біля ТЦ «Україна» завдавала йому тілесні ушкодження, ОСОБА_7 (т.1 а.к.п. 210213).

Свідок ОСОБА_26 у протоколі пред`явлення для впізнання від 20.02.2024 року, розглянувши фототаблицю з 4 знімками, на фотознімку №1 впізнала особу, яка 09.02.2024 біля ТЦ «Україна» наносила тілесні ушкодження ОСОБА_17 , причому додатком до протоколу визначено, що йдеться про ОСОБА_7 (т.1 а.к.п. 214217).

За протоколом пред`явлення для впізнання від 04.03.2024 потерпілий ОСОБА_17 на фотознімку №3 впізнав ОСОБА_9 як особу, яка 09.02.2024 біля ТЦ «Україна» була одягнена у куртку червоного кольору, погрожувала йому фізичною розправою, хоча потерпілий не бачив, чи завдавав він удари (т.1 а.к.п. 219222).

У протоколі від 01.03.2024 свідок ОСОБА_23 на фотознімку №2 впізнав ОСОБА_9 як особу, що 09.02.2024 біля ТЦ «Україна», будучи в куртці червоного кольору, першою завдала удару потерпілому в обличчя, після чого удари завдавали й інші, впізнані раніше (т.1 а.к.п. 223226).

Свідок ОСОБА_28 за протоколом від 29.02.2024 на фотознімку №1 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 09.02.2024 біля ТЦ «Україна» завдала тілесні ушкодження потерпілому (т.1 а.к.п. 227).

Відповідно до супровідного листа №803в/46/04-2024 від 29.02.2024, на запит слідчого було надано копію відеозапису з нагрудної камери поліцейського Вознесенівського ВРУ УПО в Запорізькій області, який ніс службу з охорони ТЦ «Україна» з 18:09 до 18:12 09.02.2024. Постановою слідчого від 19.03.2024 диск CD-R об`ємом 700 МВ, на якому міститься цей відеофайл, визнано речовим доказом.

Згідно з протоколом огляду відеозапису від 20.03.2024 встановлено, що тривалість запису становить 00:02:43 хв., на ньому зафіксовано, як працівник поліції виходить із приміщення ТЦ «Україна» до натовпу, з`ясовує, що сталося, отримує відповідь (у перекладі близькому за змістом), що потерпілому «вдарили по обличчю» за образливі слова про матерів, після чого на запитання поліцейського Захар повідомляє, що в нього «все добре» і допомога не потрібна, у зв`язку з чим поліцейський залишає місце події (т.1 а.к.п. 237241).

З висновку судово-медичної експертизи від 12.03.2024 №276п, проведеної на підставі постанови т.в.о. дізнавача СД ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_34 від 13.02.2024 убачається, що у ОСОБА_17 виявлено: струс головного мозку, рану в лобовій ділянці справа на межі росту волосся, синець на спинці носа з переходом на ліву очноямкову і скроневу ділянки, синець навколо правого ока, а також синець із садном у ділянці лівого колінного суглоба. Сукупно ці ушкодження кваліфіковано як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (п.2.3.2 «а» Правил 1995 року), а ушкодження коліна як легке тілесне ушкодження (п.2.3.2 «б» Правил). Експерт зазначив, що ушкодження виникли від дії тупих предметів, їх давність не суперечить часу події 09.02.2024.

У подальшому, згідно з висновком комісійної експертизи від 01.04.2024 №466/к, зіставлення даних висновку №276п, показань потерпілого про нанесення йому ударів руками і ногами, «тягання» за волосся, удар головою об металеві ворота та даних протоколу огляду відеозапису від 21.02.2024 дозволило експертам дійти висновку, що механізм тілесних ушкоджень ОСОБА_17 узгоджується з фіксованими на відео травматичними впливами, завданими, зокрема, особою №1 ( ОСОБА_7 ) та ударом в обличчя, завданим особою №9 ( ОСОБА_9 ), що не виключає участі кожного з них у спричиненні легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я у потерпілого.

З протоколу огляду відеозапису від 21.02.2024 року вбачається, що слідчий дослідив відеофайли камер відеоспостереження ТЦ «Україна», надані на підставі ст. 93 КПК України. У протоколі, зокрема, зазначено, що на відеофайлі А05_3558 зафіксовано, як особа №1 (надалі встановлена як ОСОБА_7 ) завдає удару в обличчя особі №2 ( ОСОБА_17 ), від чого останній втрачає рівновагу і падає на асфальт; особа №4 ( ОСОБА_8 ) завдає ударів коліном та стопою по тулубу потерпілого, а особа №1 тягне потерпілого за волосся; на інших фрагментах (А06_5928, Б01_5933, Б01_2459) зафіксовано повторні удари руками і ногами по потерпілому, поштовхи, притискання до вікна, а також факт, що особа №9 ( ОСОБА_9 ) завдає удару в обличчя потерпілому, після чого особа №1 знову б`є його, тягне за куртку та штовхає через натовп.

Постановою слідчого від 16.02.2024 диск DVD-R об`ємом 4,7 Гб з вказаними записами визнано речовим доказом та долучено до матеріалів провадження, а під час судового розгляду сторони підтвердили, що особа №1 це ОСОБА_7 , особа №2 ОСОБА_17 , особа №4 ОСОБА_8 , особа №9 ОСОБА_9 , особа №10 поліцейський ОСОБА_21 , інші особи не встановлені.

Крім того, згідно з протоколом огляду від 26.04.2024 слідчий ОСОБА_29 оглянув мобільний телефон фірми «КсиоміРедмі» синього кольору, що належить законному представнику ОСОБА_15 , на якому виявлено номер мобільного телефону, який, зі слів представника, належить ОСОБА_14 , батькові підозрюваного ОСОБА_7 , а також звуковий файл голосове повідомлення чоловічим голосом, записане нецензурною лексикою. Саме це голосове повідомлення, що принижує батьків, за поясненнями учасників події, стало приводом конфлікту 09.02.2024 року.

Виявлений файл разом із диском №2 для лазерних систем зчитування було долучено до матеріалів кримінального провадження (т.2), що в сукупності з іншими доказами підтверджує як мотив конфлікту, так і участь кожного з обвинувачених у протиправних діях щодо потерпілого.

Суд першої інстанції, оцінюючи зібрані у провадженні докази в їх сукупності, дійшов висновку, що у діях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, а тому визнати їх винуватими у хуліганстві неможливо, оскільки відсутня обов`язкова умова - грубе порушення громадського порядку та мотив явної неповаги до суспільства відсутній і дії обвинувачених зумовлені особистою неприязністю.

Так, колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи вирок у межах апеляційної скарги прокурора, який наполягає на тому, що дії обвинувачених підлягають кваліфікації саме за ч. 2 ст. 296 КК України як хуліганство, вважає за необхідне зазначити таке.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що за диспозицією ч. 2 ст. 296 КК України кримінально караним є грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вчинене групою осіб.

Обов`язковими ознаками складу цього злочину є: посягання саме на громадський порядок як самостійний безпосередній об`єкт; публічний характер діяння; спрямованість умислу на демонстрацію явної зневаги до суспільства, а не на вирішення особистих конфліктів; наявність особливої зухвалості чи виняткового цинізму.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК України є громадський порядок як стан суспільних відносин, сформованих під впливом правових норм, морально-етичних засад, звичаїв та традицій, що виявляється у безпечності громадського спокою, охороні честі, гідності, здоров`я людини, її права на відпочинок, у дотриманні усталених правил співжиття та нормальної діяльності органів влади, установ, організацій і місць масового перебування людей (постанова ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 288/1158/16-к; постанови ККС ВС від 07.06.2022 у справі № 404/7814/15-к, від 17.08.2022 у справі № 274/4366/18).

У цих рішеннях наголошено, що хуліганські дії завжди посягають саме на громадський порядок і пов`язані з прагненням особи протиставити себе суспільству, зневажити загальноприйняті норми поведінки, а зміст та спрямованість такого діяння встановлюються, зокрема, з характеру дій, обстановки їх вчинення та стосунків між особою й потерпілим.

Разом з тим слід зазначити, що при відмежуванні хуліганства від злочинів проти здоров`я вирішальне значення мають об`єкт посягання та мотив: якщо насильство вчиняється переважно внаслідок особистого конфлікту з конкретною особою, на ґрунті образи, ревнощів, неприязних стосунків тощо і спрямоване на заподіяння шкоди саме цій особі, а не на демонстративне приниження невизначеного кола осіб і зневагу до суспільства загалом, підстав для кваліфікації за ст. 296 КК України немає, навіть якщо подія відбувається у громадському місці та у присутності інших людей.

Ця правова позиція послідовно проводиться у наведених вище постановах ККС ВС, а також, зокрема, у постанові від 20.01.2022 у справі № 372/1889/18, де зроблено висновок, що дії, зумовлені іншою метою, за відсутності мотиву явної неповаги до суспільства не можуть визнаватися хуліганством.

Зіставляючи зазначені підходи Верховного Суду з фактичними обставинами цієї справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що у діях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Як убачається з показань потерпілого ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , а також із змісту голосового повідомлення, оглянутого слідчим 26.04.2024 року, причиною виникнення конфлікту стали образливі висловлювання потерпілого на адресу батьків інших неповнолітніх, поширені ним у соціальних мережах.

Самі учасники подій, у своїх поясненнях кваліфікували це як ситуацію, коли «Захар має приїхати вибачитися за свої слова», «прийшли розібратися за слова про матерів».

У цій конкретній ситуації агресивні дії обвинувачених були зумовлені особистим, емоційним конфліктом із конкретною особою, викликаним сприйнятою образою честі й гідності їхніх близьких, а не бажанням продемонструвати зневагу до невизначеного кола осіб чи суспільства в цілому.

Їх умисел був спрямований на спричинення тілесних ушкоджень конкретному потерпілому ОСОБА_17 і примушення його «відповісти за сказане», а не на грубе порушення громадського порядку як самодостатню мету.

Така мотивація є характерною для злочинів проти здоров`я особи, а не для хуліганства, де провідним є мотив явної неповаги до суспільства, самоствердження шляхом демонстративної грубої зневаги до загальноприйнятих норм поведінки.

Колегія суддів бере до уваги, що події 09.02.2024 року дійсно відбувалися у громадському місці біля ТЦ «Україна» та поблизу спортклубу «ФітФанс», за участі значної кількості підлітків, але сам по собі факт учинення бійки у людному місці, ще не свідчить автоматично про «грубе порушення громадського порядку».

Важливо оцінювати, чи були реально й суттєво порушені нормальне функціонування закладів, спокій інших громадян, робота транспорту, чи мала місце демонстративна зневага до невизначеного кола осіб.

З показань свідка ОСОБА_21 , який 09.02.2024 року ніс службу з охорони громадського порядку в ТЦ «Україна», убачається, що, вийшовши на фасад після повідомлення від відвідувачів про нібито бійку, він безпосереднього застосування насильства не спостерігав, ознак грубого порушення порядку та видимих тілесних ушкоджень у хлопця не зафіксував, не чув нецензурної лайки, роботу закладу не було зупинено, звернень про надання допомоги чи заяв про правопорушення від присутніх не надходило, у зв`язку з чим він повернувся до виконання своїх обов`язків у приміщенні ТЦ. Свідок ОСОБА_20 підтвердила, що викликала поліцію, почувши шум і крики, однак саму бійку не бачила, розрізнити конкретні дії не могла, натовп швидко перемістився, при цьому роботу магазину «Полуничка» вона не припиняла.

Такі дані не свідчать про тривалий чи настільки інтенсивний вплив події на громадський порядок, який би відповідав ознаці «грубості» у розумінні ч. 2 ст. 296 КК України.

Крім того, у матеріалах провадження відсутні докази того, що обвинувачені вчиняли будь-які дії, спрямовані на демонстративне приниження гідності сторонніх осіб, випадкових перехожих, умисне пошкодження майна, блокування роботи торговельного центру чи інших установ, чинення опору представникам влади тощо, що розглядаються як характерні прояви хуліганства з особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Навпаки, із протоколів допиту потерпілого та свідків вбачається, що конфлікт був локалізований навколо фігури ОСОБА_17 , а обвинувачені, будучи неповнолітніми, надалі неодноразово вибачалися перед потерпілим та його матір`ю, що важко поєднати з мотивом явної неповаги до суспільства.

Верховний Суд, аналізуючи подібні ситуації, наголошує, що якщо насильницькі дії вчиняються на ґрунті особистого конфлікту з конкретною особою, то за відсутності мети і мотиву грубої демонстрації зневаги до суспільства такі дії слід кваліфікувати як злочин проти здоров`я, а не як хуліганство, навіть попри їх учинення у публічному місці й за участі чи у присутності кількох осіб (зокрема постанова ККС ВС від 07.06.2022 у справі № 404/7814/15-к, постанова ККС ВС від 17.08.2022 у справі № 274/4366/18).

Саме такий підхід, на переконання колегії суддів, відповідає й обставинам цього провадження.

Таким чином, судова колегія за результатами апеляційного перегляду вважає, що відхилення кримінально-правової кваліфікації дій обвинувачених за ч. 2 ст.296 КК України є правильним, як з точки бачення теорії кваліфікації злочинів, так і з точки зору усталеної судової практики.

Твердження прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та викривлено оцінив докази носять є неконкретний характер не підкріплені посиланням на конкретні процесуальні порушення чи істотні прогалини у дослідженні доказів.

Із мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції детально проаналізував показання потерпілого ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , письмові докази та відеозаписи, зіставив їх між собою, перевірив їх узгодженість і логічність та дійшов висновку про наявність між обвинуваченими та потерпілим саме особистого конфлікту, що виник на ґрунті образливих висловлювань останнього на адресу батьків інших підлітків.

Посилання прокурора на те, що дії неповнолітніх нібито були зумовлені публічним бажанням самоствердження за рахунок приниження потерпілого та мали усі ознаки хуліганства, вчиненого групою осіб з особливою зухвалістю, не знайшли підтвердження у матеріалах провадження.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не врахував показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , колегія суддів вважає безпідставними. Навпаки, зазначені свідчення були покладені в основу вироку та належним чином оцінені в їх сукупності.

Посилання прокурора на показання свідка ОСОБА_19 , який бачив, як група молоді тягнула підлітка з довгим волоссям у бік спортклубу, та наявність рапортів про реєстрацію події в ЄО, не змінюють загальної правової оцінки.

Ці докази підтверджують факт наявності конфлікту з елементами насильства щодо потерпілого, що суд першої інстанції не заперечував і належно врахував, кваліфікуючи дії обвинувачених як спричинення легких тілесних ушкоджень.

Водночас а ні рапорти, а ні вказані пояснення самі по собі не свідчать про наявність хуліганських мотивів, не вказують на умисне, демонстративне порушення громадського порядку як самодостатню мету поведінки обвинувачених.

Таким чином, доводи прокурора про нібито ігнорування судом першої інстанції критичних показань не відповідають змісту вироку і фактичним даним провадження.

Суд, навпаки, в повному обсязі дослідив показання згаданих свідків, оцінив їх у сукупності з показаннями потерпілого та іншими доказами й обґрунтовано дійшов висновку, що дії обвинувачених спрямовувалися насамперед на потерпілого як на конкретну особу, винну в їх розумінні у образі батьків, а не на невизначене коло осіб чи суспільство загалом.

Посилання прокурора на те, що кількість осіб, які були присутні під час конфлікту, публічність місця (біля ТЦ «Україна», зупинки громадського транспорту, у дворі поблизу спортклубу), а також грубість поведінки обвинувачених не свідчить про автоматичну «особливу зухвалість» групових хуліганських дій.

Високий ступінь агресії, численність учасників конфлікту та публічність місця вчинення діяння можуть погіршувати оцінку насильницьких дій, але самі по собі не змінюють їх об`єкт із здоров`я конкретної особи на громадський порядок, якщо з обставин справи вбачається, що першопричиною є саме особистий конфлікт, а не бажання продемонструвати виключну зневагу до норм суспільного співжиття.

Прокурор разом з апеляційною скаргою також заявив клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема матеріальних носіїв інформації, на яких зафіксовані показання потерпілого ОСОБА_17 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Колегія суддів, обговоривши наведені у клопотанні доводи, приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Колегія суддів насамперед виходить з того, що вказані докази були безпосередньо досліджені судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 23, 94, 95 КПК України, стали предметом всебічного судового розгляду, відображені у журналі судового засідання та у мотивувальній частині вироку, а тому повторне їх дослідження в апеляційному суді за відсутності належного обґрунтування необхідності таких дій є недоцільним.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та оцінки зазначених доказів і не встановила жодних суперечностей, неповноти чи істотних процесуальних порушень при їх дослідженні, які б утворювали підстави, передбачені ч. 3 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, а також може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, якщо про їх дослідження заявлялось клопотання або якщо вони стали відомі вже після ухвалення вироку.

При цьому учасник судового провадження має не лише формально заявити клопотання, а й конкретизувати, які саме докази необхідно дослідити повторно та в чому саме полягає їх неповнота чи порушення порядку дослідження.

У поданому клопотанні прокурор таких переконливих аргументів не навів, не вказав, які процесуальні порушення були допущені судом першої інстанції під час допиту потерпілого й названих свідків або огляду технічних носіїв інформації, та яким чином повторне дослідження могло б вплинути на висновки суду.

Стаття 23 КПК України не розглядається як така, що автоматично вимагає нового безпосереднього дослідження всіх доказів у суді апеляційної інстанції щоразу, коли оскаржується вирок.

Апеляційний суд, як суд перегляду, покликаний надати юридичну оцінку законності, обґрунтованості й вмотивованості вироку за наявними матеріалами та перевірити доводи апеляційних скарг, а не дублювати весь обсяг дослідження доказів, уже проведений судом першої інстанції.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18), якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з наданою їм оцінкою, то останній не зобов`язаний знову досліджувати ті самі докази в аналогічному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 10.06.2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) також наголосив, що повторне дослідження доказів в апеляційній інстанції є правом, а не безумовним обов`язком суду, а відмова у задоволенні відповідного клопотання за відсутності належних аргументів не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.

Сам по собі факт незгоди сторони обвинувачення з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження, якщо такі висновки ґрунтуються на всебічно і повно з`ясованих обставинах, підтверджених належними та допустимими доказами.

Оцінивши зміст журналів судового засідання, протоколів слідчих дій та інших матеріалів кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що показання потерпілого ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також відеозаписи з відповідних технічних носіїв інформації вже були належним чином досліджені судом першої інстанції, покладені в основу вироку та узгоджуються між собою і з іншими доказами.

Жодних нових обставин, які б вимагали повторного допиту названих осіб або нового огляду технічних носіїв, прокурором не наведено, як і не наведено конкретних вказівок на неповноту чи істотні порушення порядку їх дослідження.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, не вбачає підстав сумніватися у правильності наданої цим доказам оцінки та приходить до висновку про відсутність необхідності в їх повторному дослідженні в апеляційному провадженні.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що доводи, викладені в апеляційних скаргах захисників, а також частково і у доповненнях до апеляційної скарги прокурора щодо того, що обвинувачені на момент вчинення інкримінованого діяння не досягли віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК України, є обґрунтованими.

Під час апеляційного розгляду, з метою ухвалення справедливого судового рішення та забезпечення дотримання прав неповнолітніх обвинувачених, колегія суддів за власною ініціативою дослідила обвинувальний акт, анкетні відомості, що містяться в ньому, а також наявні в матеріалах кримінального провадження особисті документи обвинувачених у частині, що стосується їх дати народження.

Зазначені документи були предметом дослідження й у суді першої інстанції, однак суд першої інстанції, правильно встановивши фактичний вік обвинувачених, не надав цим обставинам належного правового значення при вирішенні питання про наявність у їхніх діях складу кримінального правопорушення (суб`єкт правопорушення), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинувачених, та зобов`язаний прийняти рішення на їх користь, якщо для цього є правові підстави.

Керуючись наведеними приписами, а також загальними засадами кримінального провадження щодо верховенства права, законності та забезпечення права особи на справедливий суд, колегія суддів вважає, що встановлені під час апеляційного розгляду фактичні дані щодо віку обвинувачених та моменту вчинення ними інкримінованого діяння є такими, що покращують їх процесуальне становище, і, відповідно, повинні бути покладені в основу апеляційного рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Отже, до обов`язкових ознак суб`єкта злочину віднесено: фізичну природу особи, її осудність, а також досягнення встановленого законом віку кримінальної відповідальності.

Відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає можливість визнання особи суб`єктом злочину й, відповідно, наявність у її діях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КК України загальним правилом є те, що кримінальна відповідальність за вчинення злочину настає з шістнадцятирічного віку.

Частиною другою цієї ж статті передбачено вичерпний перелік кримінальних правопорушень, за які особа може бути притягнута до кримінальної відповідальності з чотирнадцятирічного віку.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, до цього переліку не віднесене.

Отже, відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну стійку втрату працездатності, може наставати виключно з моменту досягнення особою шістнадцятирічного віку.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема змісту обвинувального акту убачається, що дата вчинення інкримінованого обвинуваченим діяння є 09.02.2024 року.

Разом з тим, з досліджених апеляційним судом анкетних даних в обвинувальному акті, особистих документах встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на момент вчинення інкримінованого діяння 09.02.2024 досяг віку 14 років 10 місяців 17 днів.

Обвинувачений ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , станом на 09.02.2024 досяг віку 15 років 10 місяців 5 днів.

Обвинувачений ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 09.02.2024 досяг віку 15 років 9 місяців 5 днів.

Таким чином, жоден із обвинувачених на вказану дату не досяг установленої законом межі у 16 років, з якої може наставати кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК України.

Фактичні дати їх народження, зазначені в матеріалах кримінального провадження та підтверджені належними документами, сторонами кримінального провадження не оспорювалися, клопотань про визнання відповідних доказів недопустимими не заявлялося, доказів на спростування цих відомостей у суді апеляційної інстанції не надано.

За таких умов зазначені обставини є належним чином підтвердженими, узгоджуються з усією сукупністю матеріалів справи та не викликають у колегії суддів жодних сумнівів.

За таких встановлених даних обвинувачені, будучи особами, які на момент події 09.02.2024 року не досягли віку кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, в силу прямої норми закону не можуть визнаватися суб`єктами цього злочину.

Особа, яка не досягла встановленого законом віку, позбавлена статусу суб`єкта злочину незалежно від характеру і тяжкості заподіяних наслідків, а її поведінка, хоч би й носила об`єктивно суспільно небезпечний характер, не утворює складу кримінального правопорушення у кримінально-правовому розумінні, і може тягти за собою лише інші, не кримінально-правові заходи реагування (виховного, профілактичного, адміністративно-правового характеру тощо).

Суд першої інстанції, постановляючи обвинувальний вирок відносно неповнолітніх обвинувачених за ч. 2 ст. 125 КК України, вимог ст. 18, 22 КК України не врахував, фактично визнавши винуватими у вчиненні злочину осіб, які за своїм віком не можуть бути суб`єктами цього кримінального правопорушення.

Тим самим суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а також дійшов висновків, які не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, що відповідно до п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України є підставою для скасування вироку і закриття кримінального провадження.

Колегія суддів окремо наголошує, що наближення фактичного віку обвинувачених до шістнадцяти років («майже досягнутий» вік) не має жодного юридичного значення для вирішення питання про можливість притягнення їх до кримінальної відповідальності. Кримінальний закон однозначно пов`язує настання кримінальної відповідальності саме з досягненням установленої вікової межі, а не з наближенням до неї чи «незначною різницею» у кілька днів або місяців.

Будь-яке штучне згладжування цієї межі на розсуд суду суперечило б принципу законності та конституційному припису про те, що ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З огляду на те, що вік є обов`язковим елементом суб`єкта злочину, а суб`єкт, своєю чергою, є обов`язковим елементом складу злочину, недосягнення обвинуваченими віку кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України означає відсутність у їхніх діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження підлягає закриттю у разі відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, у тому числі й у випадку, коли особа не є суб`єктом злочину через недосягнення віку кримінальної відповідальності.

За таких обставин доводи апеляційних скарг захисників та частково доводи прокурора про те, що обвинувачені не є суб`єктами кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку з недосягненням віку кримінальної відповідальності, колегія суддів визнає обґрунтованими, такими, що повністю узгоджуються з вимогами ст. 18, 22 КК України та приписами ст. 284 КПК України.

Керуючись ст. 407 КПК України, яка надає суду апеляційної інстанції право скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження за наявності підстав, визначених ст. 284 цього Кодексу, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги захисників підлягають задоволенню, апеляційна скарга прокурора задоволенню частково, а кримінальне провадження щодо обвинувачених має бути закрито у зв`язку з відсутністю в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, внаслідок недосягнення ними віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Колегія суддів окремо наголошує щодо закриття кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , який вирок суду першої інстанції не оскаржував, так само як не подавали апеляційних скарг його захисник і законний представник, колегія суддів зазначає таке.

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 404 КПК України, якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення за умови, що воно не погіршує їх становища.

Як убачається з дослідженого обвинувального акта та особистих документів, наведені вище висновки щодо недосягнення віку кримінальної відповідальності в рівній мірі стосуються і ОСОБА_9 , який на момент події 09.02.2024 року так само не досяг шістнадцятирічного віку.

За таких умов колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі поданих апеляційних скарг у частині правового становища ОСОБА_9 , оскільки це об`єктивно покращує його становище, не порушує права інших учасників провадження та прямо відповідає приписам закону.

Відповідно, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 так само підлягає скасуванню, а кримінальне провадження в цій частині закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, з причин недосягнення ним віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Крім того, судова колегія наголошує, що прокурор в судовому засіданні 25.09.2025 року заявив клопотання під час судового засідання під час апеляційного перегляду про перенесення засідання на іншу дату для ознайомлення та можливого зміни позиції сторони обвинувачення щодо ініціації заходів виховного характеру до неповнолітніх обвинувачених.

В подальшому в судовому засіданні 13.11.2025 року сторона обвинувачення, підтримуючи публічне обвинувачення, маючи достатній час і реальну можливість ознайомитися з усіма матеріалами кримінального провадження, зокрема з даними про вік обвинувачених, не ініціювала питання про застосування до них примусових заходів виховного характеру в порядку, передбаченому КК та КПК України.

Зокрема, прокурором не вносилося клопотання про розгляд питання щодо застосування до неповнолітніх, які не досягли віку кримінальної відповідальності за відповідною статтею КК України, заходів виховного характеру, не змінювалася й обрана ним процесуальна модель реагування.

Прокурор в судовому засіданні 13.11.2025 року лише підтримала апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає, що за відсутності відповідного клопотання щодо застосування примусових заходів виховного характеру, суд апеляційної інстанції, діючи в межах пред`явленого обвинувачення та апеляційних вимог, позбавлений можливості самостійно прийняти будь-які рішення про застосування таких спеціальних заходів до осіб, які не набули віку кримінальної відповідальності за ч. 2 ст.125 КК України, оскільки це виходило б за межі його повноважень, визначених ст. 337, 404, 407 КПК України, та порушувало б засади диспозитивності й змагальності кримінального провадження.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що в умовах, коли встановлено недосягнення обвинуваченими віку кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, а питання про застосування до них примусових заходів виховного характеру прокурором належним чином не порушувалося, єдиним законним та процесуально можливим способом усунення допущених порушень є скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Інші варіанти вирішення справи, які б відповідали вимогам закону, не погіршували становище обвинувачених та залишалися б у межах апеляційного перегляду, відсутні.

Враховуючи ці обставини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга з доповненнями прокурора ОСОБА_16 підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 , та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_12 задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вознесенської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_16 задовольнити частково.

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_12 задовольнити.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2025 яким ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України скасувати.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 417 та п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрити у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4