У Х В А Л А

іменем України

Справа №377/531/24

Провадження №1-кп/377/8/25

28 жовтня 2025 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ( в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням технічних засобів Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону),

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ( в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів),

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Славутичі клопотання прокурора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0000505 від 14 квітня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 121, частиною 2 статті 125 КК України,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Славутицького міського суду Київської області на стадії судового розгляду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 121, частиною 2 статті 125 КК України.

21 жовтня 2025 року до суду з клопотанням звернувся прокурор Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 , в якому просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів з утриманням останнього в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор». Посилається на те, що на даний час не зменшились та продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, строк тримання під вартою спливає 08 листопада 2025 року.

Зазначає про наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 КПК України, оскільки ОСОБА_4 , усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 121 КК України, у вчиненні якого він обвинувачується та яке відноситься до категорії тяжких злочинів, в разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може переховуватися від суду з метою уникнення покарання.

Вказує в обґрунтування ризику, передбаченого пунктом 5 частини 1 статті 177 КПК України, що ОСОБА_4 являється діючим військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. З 2022 року по 07.10.2023 проходив військову службу у лавах Збройних Сил України, наприкінці у складі військової частини НОМЕР_1 , після чого самовільно припинив виконувати обов`язки військової служби. У зв`язку із цим йому призупинено військову службу, а за фактом самовільного припинення виконання ним обов`язків військової служби Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Запоріжжя) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №0000945 від 10.02.2024 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 4 статті 408 КК України. Тому, у разі зміни ОСОБА_4 запобіжного заходу на більш м`який, останній зобов`язаний повернутись на службу. Поряд із цим, враховуючи його службову характеристику, він може повторно вчинити кримінальне правопорушення, зокрема, проти встановленого порядку несення військової служби.

Стверджує, що запобіжні заходи у виді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави, домашнього арешту не забезпечать виконання покладених на обвинуваченого обов`язків, так як ОСОБА_4 може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за вчинення одного з яких передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років. Тримання ОСОБА_4 під вартою є єдиним, виключним і достатнім запобіжним заходом, який зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого на час судового розгляду кримінального провадження. Зміна ж запобіжного заходу на більш м`який, ніж тримання під вартою, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобіганню спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто запобіганню ризикам, передбаченим пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому та просив задовольнити із зазначених в ньому підстав. Вказував на те, що не зменшились та продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1,5 частини 1 статті 177 КПК України. Зазначав про можливість визначення ОСОБА_4 застави у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував щодо клопотання про продовження строку тримання під вартою, посилаючись на наявність у нього соціальних зв`язків, оскільки він має дружину, вказував про можливість застосування до нього домашнього арешту.

Захисник обвинуваченого- адвокат ОСОБА_5 зазначав про відсутність існування ризиків та просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора з цих підстав.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у призначене судове засідання не з`явились, про дату, час місце судового засідання повідомлялись належним чином, у поданих до суду заявах просили проводити розгляд кримінального провадження за їх відсутності.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення ( частина 3 статті 331 КПК України).

Згідно з частиною 2 статті 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і його продовження, суд для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до статей 177, 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, і особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення ( зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Частиною 1 статті 194 КПК України визначено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу (частина 1 статті 183 КПК України).

Пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Питання про застосування запобіжного заходу вирішується під час судового розгляду кримінального провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки на її заміну висунуте обвинувачення. Судом, який здійснює судовий розгляд обвинувального акту, перевіряється обґрунтованість обвинувачення шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даній стадії вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, на які вказує прокурор, і які не припинили своє існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення суддею обґрунтованої ймовірності реалізації ним таких дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він схильний і має реальну можливість їх здійснити у цьому кримінальному провадженні в майбутньому.

Прокурор як на підставу продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою посилається на продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1,5 частини 1 статті 177 КПК України.

Суд погоджується з тим, що наведені ризики, які стали підставою для застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року та продовження цього запобіжного заходу ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року, ухвалами Славутицького міського суду Київської області від 11 липня 2024 року, 26 серпня 2024 року, 16 жовтня 2024 року, 05 грудня 2024 року, 14 січня 2025 року, 05 березня 2025 року, 18 квітня 2025 року, 09 червня 2025 року, 28 липня 2025 року та 10 вересня 2025 року, не зменшились і продовжують існувати, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватися у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню ( рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення ЄСПЛ «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, зокрема, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, яке згідно із статтею 12 КК України відноситься до тяжких злочинів. Відповідно санкція частини 1 статті 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Враховуючи тяжкість цього злочину, усвідомлюючи, яке покарання загрожує обвинуваченому, з метою його уникнення, він може вчинити дії, направлені на переховування від суду.

Водночас, при оцінці ризику щодо можливості обвинуваченого переховуватися від суду та існування ймовірності того, що він з метою уникнення покарання, передбаченого за інкримінований йому злочин, може вдатися до відповідних дій, суд враховує дані про особу обвинуваченого, конкретні обставини вчинення злочину, а також існування реальної можливості переховуватися від суду з урахуванням соціально-політичної обстановки в державі, введенням воєнного стану та існуванням непідконтрольних державі територій, в зв`язку з чим ступінь вказаного ризику є надзвичайно високим. Матеріали кримінального провадження не містять даних про наявність в обвинуваченого соціальних зв`язків такої міцності, які можуть запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду.

Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 141 КК України (1960 року); за частиною 2 статті 185, частиною 1 статті 122 КК України, за вчинення яких відбув покарання повністю; останній раз притягувався до кримінальної відповідальності вироком Згурівського районного суду Київської області від 23 квітня 2018 року за частиною 1 статті 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1 360 гривень; дані про наявність відомостей, внесених до ЄРДР за №0000945 Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Запоріжжя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополь, за частиною 4 статті 408 КК України за фактом самовільного залишення солдатом ОСОБА_4 військової частини враховуються судом при оцінці існування можливості вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Відтак, ризики, передбачені пунктом 1, пунктом 5 частини 1 статті 177 КПК України, продовжують існувати, оскільки є сталими. Обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, не змінились, будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених частиною 1 статті 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стороною захисту не доведено.

У зв`язку з викладеним, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є цілком обґрунтованим та відповідає вимогам статей 177,178 КПК України, оскільки більш м`який запобіжний захід не здатний запобігти ризикам, передбаченим пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Суд також зважає на практику Європейського суду з прав людини, що тяжкість обвинувачення не може бути самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У своєму рішенні №33977/96 у справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ризики, передбачені пунктами 1,5 частини 1 статті 177 КПК України, не зменшились, при цьому сторона обвинувачення надала оцінку протиправності дій, скоєних обвинуваченим, тяжкості покарання, у разі доведеності його винуватості, відомостям, які характеризують особу обвинуваченого, та навела підстави, які вказують про необхідність продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_4 , враховуючи його тяжкість, суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав та інтересів суспільства.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи на час вирішення питання про продовження йому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено та стороною захисту не доведено.

Відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені статтею 176 КПК України, можуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і попередити ризики, передбачені пунктами 1,5 частини 1 статті 177 КПК України у зв`язку з недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Підстав для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, в тому числі домашній арешт, немає.

При цьому, доводи обвинуваченого про те, що він має соціальні зв`язки, оскільки в нього є дружина, а тому вважав за можливе застосування до нього домашнього арешту, не є достатніми для висновку про зменшення ризиків, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України.

Таким чином, виходячи з положень статей 177, 178, 331 КПК України, статей 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд доходить висновку, що необхідно продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26 грудня 2025 року включно. При цьому, суд також враховує, що строк тримання обвинуваченого під вартою спливає 08 листопада 2025 року, до його спливу судовий розгляд кримінального провадження не завершено.

За змістом частини 3 статті 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Приписи частини 4 статті 182 КПК України передбачають, що розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньо мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 182 КПК України розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі частини 3 статті 183 КПК України визначення розміру застави є обов`язковим для суду при прийнятті рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Положеннями пункту 1 частини 4 цієї статті передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

В той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що обґрунтовуючи неможливість обрання інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, суд повинен послатися на ті чи інші конкретні обставини, як цього вимагає пункт 3 статті 5 Ковенції ( рішення у справі «Осипенко проти України»).

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі «Вренчев проти Сербії» п.76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції ( рішення у справі «S.B.C.v. the UK», п.п. 23-24).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при застосуванні до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовженні, слідчим суддею було визначено заставу у розмірі тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 90 840 гривень як альтернативного запобіжного заходу. Під час судового розгляду кримінального провадження при продовженні обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом також було визначено заставу в розмірі тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 90 840 гривень.

Ухвалою від 28 липня 2025 року суд, продовжуючи обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшив розмір застави та визначив її в розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень.

Такий же розмір застави було визначено судом ухвалою від 10 вересня 2025 року при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08 листопада 2025 року.

З урахуванням вказаної практики ЄСПЛ, статті 183 КПК України, обставин злочину, інкримінованого обвинуваченому, даних про особу обвинуваченого, його майнового та сімейного стану, наявності ризиків, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, відповідно до положень частин 4-5 статті 182 КПК України, суд вважає можливим визначити ОСОБА_4 заставу в тому ж розмірі, що зазначений в ухвалах суду від 28 липня 2025 року та від 10 вересня 2025 року, тобто двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 5 статті 194 КПК України.

Керуючись статтями 177, 183, 197, 199, 331 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 26 грудня 2025 року включно, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».

Визначити заставу в розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень, яку має право внести обвинувачений або інша фізична чи юридична особа (заставодавець) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області за наступними банківськими реквізитами:

Код отримувача ( код за ЄДРПОУ): 26268119

Банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ

Код банку отримувача (МФО): 820172

Рахунок отримувача: UA0018661

Отримувач коштів: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області.

Призначення платежу: (зазначити який платіж зараховується (вид) та вказати номер справи, по якій зараховується платіж, а також дату народження обвинуваченого).

У разі внесення застави на обвинуваченого ОСОБА_4 покладаються такі обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України:

1) прибувати до Славутицького міського суду Київської області за першою вимогою;

2) не відлучатися за межі Київської області без дозволу суду;

3) повідомляти Славутицький міський суд Київської області про зміну місця свого проживання.

Строк дії обов`язків, покладених на обвинуваченого в разі його звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави, визначити до 26 грудня 2025 року включно.

У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші, покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету.

Копію ухвали негайно після її оголошення вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику.

Встановити строк дії ухвали до 26 грудня 2025 року включно.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим протягом п`яти днів з моменту вручення її копії.

Суддя ОСОБА_1