Справа № 489/1906/23
Провадження № 1-в/489/172/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

14 жовтня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні подання Інгульського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях про застосування покарання за наявності кількох вироків,

з участю прокурора ОСОБА_3 (дистанційно),

встановив:

До суду надійшло подання Інгульського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях про застосування покарання за наявності кількох вироків відносно ОСОБА_4 , який перебуває на обліку органу пробації, засудженого вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.11.2023 за ст. 126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки три місяці. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.10.2022 у справі № 489/1996/22, остаточно до відбуття визначено покарання у виді обмеження волі на строк два роки шість місяців; та вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 20.02.2023, який набрав законної сили 24.10.2024 після постановлення ухвали Миколаївського апеляційного суду про закриття апеляційного провадження, за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Прокурор вважав необхідним визначити ОСОБА_4 остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання у виді штрафу більш суворим у виді обмеження волі.

Засуджений та представник органу пробації в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про місце та час розгляду клопотання належним чином, від представника органу пробації надійшла заява про проведення судового розгляду в його відсутність. Неприбуття вказаних осіб в судове засідання не перешкоджає проведенню судового розгляду згідно з ч. 5 ст. 539 КПК України.

Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктом 11 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Судом встановлено, що на виконанні Інгульського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях знаходиться вирок Центрального районного суду міста Миколаєва від 20.02.2023, що набрав законної сили 24.10.2024, яким ОСОБА_4 засуджений за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Крім того, вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.11.2023 ОСОБА_4 засуджений за ст. 126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки три місяці. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.10.2022 у справі № 489/1996/22, остаточно до відбуття визначено покарання у виді обмеження волі на строк два роки шість місяців. Вказаний вирок набрав законної сили 18.12.2023 та на даний час ОСОБА_4 відбуває призначене покарання.

В подальшому ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.10.2024 вироки Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.10.2022 та від 15.11.2023 щодо ОСОБА_5 приведені у відповідність до вимог ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-ІХ, внаслідок чого ОСОБА_5 на даний час вважається засудженим за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.11.2023 за ст. 126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки три місяці.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання заміна покарань провадиться за правилами, передбаченими ст. 72 КК. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Також згідно з висновком, викладеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 223/100/17, «виходячи із правової природи наведеної норми, призначення покарання за сукупністю злочинів здійснюється у два етапи. На першому з них суд призначає покарання за кожний окремий злочин, що входить до сукупності, а на другому - визначає остаточне покарання (загальну його міру) за усі злочини, що утворюють сукупність, керуючись при цьому спеціальними правилами - принципами його призначення за сукупністю.

Покарання за сукупністю злочинів може визначатися шляхом: а) поглинення менш суворого покарання більш суворим; б) часткового складання призначених за окремі злочини покарань; в) повного їх складання.

Встановлюючи такий порядок визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, закон не регламентує, у яких випадках суд може використовувати той чи інший із зазначених принципів. У кожному випадку це питання вирішується за розсудом суду, який обирає той чи інший принцип визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів з урахуванням обставин конкретної справи і даних про особу винного.

Призначення остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим може здійснюватися щодо покарань як одного, так і різних їх видів і припускає, що суд, призначивши за окремі злочини різні за ступенем суворості покарання, одним з них - більш суворим - поглинає інше (інші) - менш суворі. Визначаючи ж, яке з призначених покарань є більш суворим, суд виходить: а) або з його розміру (строку) - якщо призначені покарання належать до одного виду; б) або з його місця в законодавчому переліку покарань (ст. 51 КК) - якщо призначені покарання належать до різних видів.

Таким чином, поглинення менш суворого покарання більш суворим означає, що остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається судом у межах більш суворого покарання, призначеного за один із злочинів, що входить у сукупність».

Натомість суд наголошує на тому, що з огляду на дискреційні повноваження, він вправі призначити остаточне покарання на підставі частин 1 та 4 статті 70 КК України, зокрема шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за наявності для цього підстав. При цьому, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Системний аналіз положень частин 1 та 4 статті 70 КК України, з урахуванням висновків Верховного Суду та практики ЄСПЛ, свідчить про те, що призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, суд вправі призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання у виді штрафу більш суворим у виді обмеження волі на певний строк.

При цьому, положення ч. 3 ст. 72 КК України, мають лише обмеження щодо неможливості складання основного покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків з іншими видами покарань, у зв`язку з чим воно виконується самостійно.

Поряд з тим, ні вказаною статтею, ні іншими нормами КК України не передбачено заборони поглинення основного покарання у виді штрафу іншим більш суворим покаранням при призначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Оскільки при розгляді клопотання встановлено, що кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_4 засуджений вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.11.2023, було вчинено до постановлення вироку Центрального районного суду міста Миколаєва від 20.02.2023 та набрання ним законної сили 24.10.2024, тому остаточне покарання йому має бути призначене саме підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

При вирішенні питання, який саме спосіб призначення остаточного покарання, передбачений частинами 1 та 4 статті 70 КК України, необхідно застосувати щодо ОСОБА_4 , суд враховує обставини вчинених ним кримінальних правопорушень, які є нетяжким злочином та кримінальним проступком, дані щодо його особи (щиро розкаявся, примирився з потерпілими, неодноразово судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень), відсутність будь-яких претензій з боку потерпілих, наявності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також, що на даний час він фактично відбуває покарання у виді обмеження волі, тому суд, з урахуванням наданих йому дискреційних повноважень, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, доходить висновку про необхідність призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.11.2023 у справі № 489/1906/23, з урахуванням ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.10.2024, та вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 20.02.2023 у справі № 490/1192/23, шляхом поглинення менш суворого покарання у виді 510 грн штрафу більш суворим у виді обмеження волі на строк два роки три місяці.

Вказане є підставою для задоволення подання.

Керуючись статтями 372, 395, 537, 539 КПК України, суд

постановив:

Подання задовольнити.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.11.2023 у справі № 489/1906/23, з урахуванням ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.10.2024, та вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 20.02.2023 у справі № 490/1192/23, шляхом поглинення менш суворого покарання у виді 510 грн штрафу більш суворим у виді обмеження волі на строк два роки три місяці, вважати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженим до остаточного покарання у виді обмеження волі на строк два роки три місяці.

Початок строку відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_4 рахувати з 06.02.2024.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Інгульський районний суду міста Миколаєва протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1