Провадження по справі №1-кс/522/890/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року місто Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву обвинуваченої ОСОБА_3 про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 від розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000117 від 14.02.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 260 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

04.02.2026 обвинувачена ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 від розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000117 від 14.02.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 260 КК України.

Свої доводи мотивувала тим, що у судовому засіданні 20.11.2025 суддя ОСОБА_4 ініціював питання про передачу обвинувального акту відносно ОСОБА_3 судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_6 для вирішення питання про об`єднання з кримінальним провадженням № 0000693 від 08.05.2024, де ОСОБА_3 є захисником 5 обвинувачених, незважаючи на те, що обвинувачена ОСОБА_3 заперечувала щодо передачі обвинувального акту на об`єднання з іншим обвинувальним актом, а також вказане питання вирішувалось без її захисників.

Також ОСОБА_3 наголосила на тому, що 20.11.2025 звернулась до судді ОСОБА_4 із клопотанням про направлення кримінального провадження до Одеського апеляційного суду для вирішення питання про підсудність. В судовому засіданні наголошувала на тому, що жодне процесуальне рішення не може бути вирішено до моменту прийняття рішення Одеським апеляційним судом.

ОСОБА_3 також зазначила, що у судовому засіданні, призначеному на 19.01.2026, суддя ОСОБА_4 почав дорікати ОСОБА_3 щодо неявки в судове засідання її захисників, та наголошував на тому, що ОСОБА_3 як адвокату мають бути відомі строки проведення підготовчого судового засідання. Таким чином, ОСОБА_3 вважає, що суддя ОСОБА_4 не сприймає її в процесуальному статусі обвинуваченої, а сприймає її як адвоката та захисника у її ж справі, що свідчить про необ`єктивність суду.

За таких обставин, ОСОБА_3 вважає, що подальше здійснення правосуддя у вказаному кримінальному провадженні суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 є неможливим, оскільки такі дії та рішення у справі викликають сумнів у його неупередженості до обвинуваченої.

Позиція учасників провадження.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 вимоги заяви про відвід судді ОСОБА_4 підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.

У судове засідання суддя ОСОБА_4 не з`явився.

Мотиви суду.

Заслухавши надані в судовому засідання пояснення учасників провадження, дослідивши доводи заяви про відвід, оцінивши їх на предмет обґрунтованості, суд приходить висновку, що відвід є необґрунтованим, а аргументи заявника не мають зв`язку з підставами для відводу, передбаченими законом з огляду на наступне.

Вирішення питань щодо відводів регулюється §6 Глави 3 КПК України (далі КПК).

Статтею 75 КПК визначено вичерпний перелік обставин, що виключають участь судді у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст.21 КПК кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Згідно зі ст. 10 Кодексу суддівської етики суддя повинен виконувати обов`язки судді безсторонньо і неупереджено.

Неупередженість суду є однією із фундаментальних засад здійснення правосуддя, з метою дотримання якої учасники судового провадження наділені правом заявити відвід, який відповідно до ч.5 ст. 80 КПК повинен бути вмотивованим.

Ключовим аспектом відводу судді як цілісного інституту кримінального провадження є реальна або потенційна упередженість при вирішенні справи. Ця небезсторонність (необ`єктивність), як вбачається із формулювань ст.ст. 75, 76 КПК, може виникнути у зв`язку з наявністю у нього родинних, професійних зв`язків, іншого процесуального статусу, порушенням правил визначення судді, попередньою участю у цьому провадженні тощо. Однак самих лише сумнівів учасника у неупередженості судді недостатньо для його заміни обставини, які викликають такі сумніви мають бути обумовлені фактами відповідного питання, що розглядається, або бути пов`язаними з ними.

Кримінальне процесуальне законодавство висуває загальні вимоги до вмотивованості відводу, тому суд також застосовує практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Забезпечення достатніх гарантій виключення будь-яких обґрунтованих сумнівів у безсторонності судді досягається, у тому числі, шляхом вирішення відводів.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді. ЄСПЛ зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду».

Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного».

Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими» (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (Belukha v. Ukraine), заява №33949/02).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (п. 43 рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є в цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», № 33949/02, § 49-52, від 09.11.2006).

Під час розгляду заяви обвинуваченої ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 , судом не встановлено існування будь-яких сумнівів в об`єктивності судді та його неупередженості, що було б підставою для його відводу на підставі положень кримінального процесуального закону, які регламентують підстави для відводу судді. Таких доказів особою, яка заявила відвід судді ОСОБА_4 , суду не надано. Зміст заяви про відвід судді зводяться до неузгодження з діями головуючого у справі. Отже, відсутні підстави вважати, що побоювання заявника в неупередженості головуючого судді та його необ`єктивності, є об`єктивно виправданими.

Відповідно до вимог статей 75, 76 КПК України, підставою для відводу судді є наявність обставин, які об`єктивно викликають сумнів у його неупередженості, або свідчать про заінтересованість судді у результатах кримінального провадження. При цьому такі обставини мають бути реальними, підтвердженими належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися виключно на суб`єктивному сприйнятті сторони процесу.

Доводи ОСОБА_3 щодо ініціювання суддею питання про передачу обвинувального акту для вирішення питання про об`єднання кримінальних проваджень не можуть бути підставою для відводу, оскільки зазначені дії судді здійснювалися в межах його процесуальних повноважень та спрямовані на належну організацію судового провадження. Сам факт постановлення суддею процесуальних питань на обговорення сторін, незалежно від позиції обвинуваченої щодо доцільності таких дій, не свідчить про упередженість або необ`єктивність суду.

Заперечення обвинуваченої проти передачі обвинувального акту, так само як і її незгода з процесуальними діями суду, є реалізацією права на захист та не можуть ототожнюватися з наявністю підстав для відводу судді. Процесуальний закон не пов`язує можливість вирішення судом організаційних та підготовчих питань із обов`язковою згодою обвинуваченого або його захисників.

Щодо доводів обвинуваченої про звернення до суду з клопотанням про направлення кримінального провадження до Одеського апеляційного суду для вирішення питання про підсудність, суд зазначає, що подання такого клопотання саме по собі не зумовлює автоматичне зупинення здійснення будь-яких процесуальних дій у провадженні та не позбавляє суд повноважень вирішувати інші процесуальні питання, не пов`язані безпосередньо з визначенням підсудності.

Твердження ОСОБА_3 про те, що суддя не сприймає її у процесуальному статусі обвинуваченої, а сприймає як адвоката, ґрунтуються виключно на суб`єктивній оцінці висловлювань судді у судовому засіданні та не підтверджені жодними об`єктивними даними. Зауваження суду щодо дотримання процесуальних строків та організації участі захисників у судових засіданнях є формою здійснення суддею своїх повноважень щодо забезпечення розумних строків розгляду справи та належного процесуального порядку і не можуть розцінюватися як прояв упередженого ставлення до обвинуваченої.

Крім того, суд звертає увагу, що незгода сторони кримінального провадження з процесуальними діями або висловлюваннями судді, а також критична оцінка стилю ведення судового засідання не є передбаченою законом підставою для відводу. Такі доводи можуть бути предметом перевірки в апеляційному порядку після прийняття остаточного рішення у справі, але не свідчать про наявність обставин, що унеможливлюють подальшу участь судді у розгляді справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Тому вони вважаються законними, доки не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч.1 ст.129 Конституції України).

Висновки або мотиви судді, висловлені у судових рішеннях, не можуть бути підставою для відводу, оскільки тлумачення закону у поєднанні з обставинами справи є підґрунтям здійснення правосуддя, і у протилежному випадку судді позбавляються можливості на висловлення позиції при розгляді інших подібних справ у подальшому.

З іншого боку, презумпція неупередженості має значну вагу в судовому процесі. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Особиста думка захисника (а саме так вона виглядає під час розгляду заяви про відвід) не є доказом упередженості.

З наведених доводів заяви ОСОБА_3 про відвід судді, судовим розглядом встановлено, що побоювання обвинуваченої у недостатній неупередженості та об`єктивності судді ОСОБА_4 зводяться до незгоди обвинуваченої з процесуальними рішеннями, прийнятими головуючим, вчиненням головуючим суддею під час здійснення судового провадження, але це не може бути підставою для відводу судді.

Підсумовуючи викладене, суд констатує, що у заяві про відвід не зазначено жодних конкретних фактів, які б об`єктивно свідчили про зацікавленість судді ОСОБА_4 в результатах провадження, та інших обставин, що можуть викликати сумнів у його неупередженості.

ОСОБА_3 не представлено будь-яких фактичних даних, які б прямо чи опосередковано свідчили про наявність у судді зацікавленості або його упередженості у розгляді справи, яка перебуває у його провадженні.

Таким чином, заява ОСОБА_3 не містить посилань на обставини, які б відповідали критеріям об`єктивності та достатності для висновку про упередженість судді ОСОБА_4 або про наявність реальних сумнівів у його неупередженості. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що заява про відвід є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Серед цього суд наголошує, що сумнів в неупередженості судді повинен бути розумним, інакше будь-який судовий процес можна було б перетворити у безкінечний ланцюг недовіри до суду та, відповідно, зміну його складу.

Згідно з ч.5 ст.80 КПК відвід повинен бути вмотивованим. Натомість факти, на які посилається заявник, не становлять обставин, передбачених ст.ст.75, 76 КПК, тому в задоволенні заяви про відвід слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 75, 76, 81, 369 372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви обвинуваченої ОСОБА_3 про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 від розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000117 від 14.02.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 260 КК України, відмовити з підстав, викладених в мотивувальній частині ухвали суду.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя: ОСОБА_7

11.02.2026