УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 607/2400/24

провадження № 51-4243ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

з доданими доповненнями на ухвалу Тернопільського апеляційного суду

від 13 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000027

за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 травня 2025 року кримінальне провадження № 0000027 від 05 січня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК, закрито у зв`язку із відмовою представника потерпілого ОСОБА_6 від обвинувачення.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 13 серпня 2025 року вказане рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 травня

2025 року змінив; виключив із мотивувальної частини зазначеної ухвали посилання на встановлення судом обставин вчиненого кримінального правопорушення;

в решті ухвалу суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржене судове рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що прийняте судом рішення порушує право його підзахисного бути реабілітованим від необґрунтованого обвинувачення та порушує презумпцію невинуватості. Стверджує, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 слід було б закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), тобто за відсутністю події кримінального правопорушення. Зауважує, що судами попередніх інстанцій не було враховано позицію обвинуваченого та захисника, які заперечили проти закриття справи у зв`язку

із відмовою потерпілого від обвинувачення. Зазначає, що рішення судів

є незаконними, оскільки прокурор змінив обвинувачення на ст. 356 КК через відсутність будь-яких доказів злочину за частинами 1, 2 ст. 190 КК, та шляхом здійснення впливу на потерпілого останній відмовився від підтримання обвинувачення у суді, таким чином застосувавши схему уникнення виправдувального вироку. Вказує на те, що матеріали кримінального провадження не містять заяви потерпілого про вчинений злочин, кримінальне провадження розпочато за матеріалами правоохоронних органів. Наголошує, що місцевий суд закрив кримінальне провадження з нереабілітуючих підстав без можливості обвинуваченого довести свою невинуватість, що залишилось і поза увагою апеляційного суду.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з доданих копій судових рішень, ОСОБА_5 обвинувачувався

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК, а саме самоправстві, тобто у самовільному, всупереч установленому законом порядку, вчиненні дій, правомірність яких оспорюється установою чи організацією,

що заподіяли значної шкоди інтересам власника.

Представник потерпілого ОСОБА_6 подала до суду клопотання, у якому відмовилася від обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні щодо Товариства Червоного Хреста України кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 356 КК, та просила закрити кримінальне провадження на підставі п. 7 ч. 1

ст. 284 КПК.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, у тому числі, ст. 356 КК.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до абз. 2 ч. 7 ст. 284 КПК, якщо обставини, передбачені пунктом 7 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Частиною 4 ст. 26 КПК встановлено, що відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Враховуючи наведені норми процесуального закону, а також з огляду на подане представником потерпілого клопотання про відмову від обвинувачення

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК, суд дійшов висновку, що кримінальне провадження щодо останнього підлягає закриттю.

При цьому суд зазначив, що не бере до уваги думку захисника щодо незгоди

з перекваліфікацією обвинувачення з частин 1, 2 ст. 190 КК на ст. 356 КК, яку здійснено прокурором, пославшись на положення ч. 1 ст. 337 КПК, згідно якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею. Отже, як вказав суд, розгляд здійснюється виключно в межах обвинувачення, сформульованого прокурором, а незгода сторони захисту з такою кваліфікацією не може бути підставою для перегляду чи зміни визначених меж судового розгляду.

Апеляційний суд, переглянувши ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення в частині закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 відповідно до п. 7 ч. 1

ст. 284 КПКі обґрунтовано залишив в цій частині оскаржену ухвалу без змін, зазначивши підстави ухваленого такого судового рішення.

Як вказав суд, згідно обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 190 КК, - заволодінні чужим майном шляхом обману, яке є публічним обвинуваченням та відомості про вчинення якого внесені до ЄРДР правоохоронними органами

за наслідками проведеної перевірки цільового використання коштів, які надавались у виді соціальної допомоги Товариством Червоного Хреста України. У подальшому прокурором у суді відповідно до ст. 338 КПК змінено обвинувачення щодо

ОСОБА_5 на ст. 356 КК - самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення дій, правомірність яких оспорюється установою чи організацією, що заподіяли значної шкоди інтересам власника, яке

у відповідності до вимог ст. 477 КПК є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення. Зі зміненим обвинуваченням представник потерпілого ОСОБА_6 погодилась та подала до суду клопотання, у якому відмовилася

від обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні щодо Товариства Червоного Хреста України кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК, та просила закрити кримінальне провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК.

Суд апеляційної інстанції, як убачається з ухвали, надаючи відповіді на доводи апеляційної скарги захисника, покликався на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к,

згідно яких кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого із заявою, яка зумовлює визначені у ч. 1 ст. 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав та законних інтересів сторони провадження, як втілення принципу верховенства права, вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене, навіть у разі, якщо потерпілий не подав до правоохоронних органів заяви про злочин, як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція дає підставу для кримінального переслідування особи за злочин приватного обвинувачення.

Таким чином, колегія суддів ствердила про правильність висновку суду першої інстанції про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 за ст. 356 КК на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки згідно з ч. 1 ст. 337 КПК суд розглядає справу виключно в межах обвинувачення, сформульованого прокурором, і не може виходити за ці межі або повернутися до початкової кваліфікації з ініціативи сторони захисту; обвинувачення за ст. 356 КК здійснюється у формі приватного обвинувачення, що прямо передбачено п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК; у таких провадженнях ключове значення має волевиявлення потерпілого, і саме відмова потерпілого

від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, про що чітко зазначено у ч. 4 ст. 26 та п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК; матеріалами справи підтверджується згода потерпілого зі зміненим обвинуваченням та наявне клопотання представника потерпілого про відмову

від обвинувачення за ст. 356 КК, що відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 477 та п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК; у відповідності до ч. 7 ст. 284 КПК, у разі виявлення такої обставини

на стадії судового розгляду, суд зобов`язаний постановити ухвалу про закриття кримінального провадження.

При цьому, як вказав суд, доводи апелянта про ініціативу правоохоронців не мають юридичного значення в контексті процедури, яка була дотримана на момент розгляду справи судом. Прокурор у судовому засіданні також не заперечила проти закриття справи. Отже, було дотримано всі процесуальні вимоги щодо підтримання представником потерпілого зміненого обвинувачення та щодо підстав для закриття справи у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення.

Водночас колегія суддів виходила з того, що закон не вимагає згоди обвинуваченого на закриття кримінального провадження на зазначеній підставі, оскільки відмова потерпілого від обвинувачення тягне за собою обов`язкове закриття кримінального провадження, що не суперечить вимогам статей 26, 284, 477 КПК; незгода обвинуваченого та його захисника із перекваліфікацією обвинувачення з частин 1 та 2 ст. 190 КК на ст. 356 КК є юридично незначущою, оскільки відповідно до ч. 1

ст. 337 КПК суд розглядає провадження в межах обвинувачення, сформульованого прокурором, і не уповноважений виходити за ці межі.

Також суд апеляційної інстанції зауважив про те, що доводи захисника щодо необхідності закриття кримінального на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку

із відсутністю події кримінального правопорушення не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд констатував, що обставини події судом не досліджувалися в силу самої природи підстави для закриття провадження (відмова потерпілого). Відтак, суд не може вийти за межі предмету свого розгляду і зробити висновок про наявність чи відсутність події правопорушення, не здійснивши повноцінного судового слідства, що суперечило б приписам ст. 370 КПК щодо обґрунтованості судових рішень;

при цьому колегія суддів врахувала правову позицію Верховного Суду, викладену

у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 712/1710/19, згідно з якою

під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого

від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо особи, а тому не потрібно встановлювати сам факт вчинення кримінального правопорушення. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженої ухвали через допущені, на думку захисника, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на ухвалу Тернопільського апеляційного суду

від 13 серпня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3