УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 755/7904/22

провадження № 51 - 4132 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001571 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України і призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо арешту та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 30 червня 2022 року, приблизно о 09:00 год, ОСОБА_5 , керуючи легковим автомобілем марки Ford Fusion д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Раїси Окіпної, 18. У цей же час ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки Skoda Octavia, д.н.з. НОМЕР_2 , рухався в попутному напрямку. Після зупинення на червоний сигнал світлофору на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин щодо правил дорожнього руху в ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт.

Обігнавши ОСОБА_5 , водій ОСОБА_6 , перегородив йому дорогу своїм автомобілем, змусивши його зупинитися. Після цього ОСОБА_6 підійшов до автомобіля під керуванням ОСОБА_5 , де між ними відбулась словесна перепалка, в ході якої ОСОБА_6 підпер двері автомобіля Ford Fusion, власним тулубом з метою перешкодити ОСОБА_5 залишити даний автомобіль та почав наносити удари в область голови останнього через відчинене вікно лівої передньої двері автомобіля.

У цей час ОСОБА_5 , діючи з метою самозахисту та припинення протиправного суспільно-небезпечного посягання на охоронювані законом права та інтереси, а також здоров`я, перевищуючи межі необхідної оборони від дій ОСОБА_6 , який був не озброєний, схопив рукою ніж, який лежав у розкладеному стані біля важеля коробки передач та почав розмахувати ним навідмаш, умисно нанісши один удар даним ножем в область лівої частини тулубу ОСОБА_6 , внаслідок чого спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 липня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника про звільнення від кримінальної відповідальності задовольнив. Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року скасував, ОСОБА_5 звільнив від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 за ст. 124 КК України закрив на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Вирішив питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора, в якій вона порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого. Не погоджуючись з наданою судом оцінкою доказам, прокурор вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд:

? дійшов безпідставного висновку щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України;

? надав перевагу показанням ОСОБА_5 , у той же час не врахував висновок експерта № 042/1/185-2022, який підтверджує відсутність у останнього будь-яких тілесних ушкоджень саме в області голови, дані слідчого експерименту від 25 серпня 2022 року, протоколу перегляду відеозапису від 01 липня 2022 року та сам відеозапис подій, а також не надав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_7 , які узгоджуються із показаннями потерпілого;

? не встановив мотив кримінального правопорушення та не з`ясував наявність реальної загрози заподіяння шкоди ОСОБА_5 та не врахував поведінку потерпілого, який намагався захиститися від ОСОБА_5 шляхом утримання останнього в автомобілі.

Ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей ст. 94, 370 та 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України

Як убачається з оскаржуваної ухвали апеляційний суд погодився із місцевим судом, який, дослідивши обставини кримінального провадження та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України.

Так, за змістом вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Під суспільно небезпечним посяганням, про яке йдеться у ч. 1 ст. 36 КК України, потрібно розуміти спробу заподіяти шкоду охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, або іншої особи, суспільним інтересам або інтересам держави. До таких інтересів належать: життя, здоров`я, особиста і статева свобода, честь і гідність особи, власність, недоторканність житла, а також інші права і законні інтереси особи, яка захищається, або іншої особи.

Кінцевою метою дій того, хто захищається, є захист вищезазначених цінностей. Ця мета досягається шляхом відвернення чи припинення посягання. Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

На відміну від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ч. 1 ст. 121 КК України) визначальним для кваліфікації дій особи за ст. 124 КК України є наявність обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони цього кримінального правопорушення, якою виступає мотив діяння, а саме - прагнення винної особи захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Якщо при перевищенні меж необхідної оборони потерпілому умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження за відсутності умислу на таке, дії винного слід кваліфікувати за ст.124 КК України. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Тож, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням шкоди здоров`ю та життю особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що місцевий суд, дослідивши обставини кримінального провадження та оцінивши представлені стороною обвинувачення докази відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.Водночас, перекваліфіковуючи дії останнього, надав оцінку поведінці як потерпілого ОСОБА_6 так і ОСОБА_5 .

Так, обвинувачений ОСОБА_5 в суді першої інстанції пояснив, що 30 червня 2022 року він рухався на автомобілі по вул. Р. Окіпної в м. Києві та справа перед ним виїхав автомобіль марки «Шкода» за кермом якого був потерпілий ОСОБА_6 , який перелаштувався перед ним в його ж смугу руху. Надалі у них із потерпілим виник конфлікт на світлофорі, в ході якого він рукою вдарив по правому дзеркалу автомобіля Колесника. Продовживши рух, потерпілий ОСОБА_6 обігнав його та заблокував йому подальший рух, змусивши зупинитися. ОСОБА_6 вийшов з автомобіля, підійшов до його автомобіля та через вікно почав наносити йому удари руками по голові. Він почав прикриватися руками від ударів потерпілого, яких було не менше 10, та намагаючись захиститись від ударів потерпілого, взяв у руку розкладний ніж, який знаходився біля коробки передач та почав відмахуватись ним в сторону потерпілого, намагаючись припинити його побиття. Вказав, що встиг здійснити 2-3 змахи в напрямку потерпілого. У подальшому потерпілий відійшов від дверей автомобіля і він зміг вийти з авто на вулицю. Зрозумівши, що він спричинив потерпілому ножове поранення, на своєму авто доставив його до лікарні.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_6 зазначив, що 30 червня 2022 року він їхав за кермом автомобіля «Шкода» по вул. Р. Окіпної. Обвинувачений ОСОБА_5 їхав на автомобілі Форд. Коли він зупинився на світлофорі, ОСОБА_8 зупинився з правої сторони та почав нецензурно лаятися з ним через вікно, а також наносити удари по кузову його автомобіля через відчинене вікно, загнув праве дзеркало заднього виду. Щоб вияснити ситуацію з обвинуваченим, він випередив його автомобіль та змусив зупинитися. Коли він підійшов до авто обвинуваченого, водійське вікно було відчинене. Він побачив, що обвинувачений взяв ніж в руку та намагався вийти з автомобіля. Тоді він притиснув двері автомобіля своїм тулубом, перешкоджаючи обвинуваченому таким чином вийти з автомобіля. Зазначає, що він не наносив удари обвинуваченому, а лише було махання руками. В цей час відчув різкий удар в ліву частину підребер`я та зрозумів, що йому було спричинено удар ножем. Вважає, що удар обвинувачений здійснив правою рукою через відчинене вікно. Він відступив один крок назад і обвинувачений в цей час зміг вийти з автомобіля. Вся сутичка між ними відбувалась біля 10 секунд. В подальшому ОСОБА_8 доставив його до лікарні, де йому була надана медична допомога.

На переконання суду апеляційної інстанції, факт нанесення потерпілим ОСОБА_6 ударів руками по голові обвинуваченого ОСОБА_5 підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_7 , який повідомив, що коли потерпілий підбіг до автомобіля обвинуваченого, між ними почалася сутичка в салоні автомобіля, відбувалося якесь махання руками через вікно.

Крім того, під час апеляційного розгляду цей суд безпосередньо переглянув відеозапис від 01 липня 2022 року, з якого убачається, що у ході здійснення попутного руху легковий автомобіль марки Skoda перегороджує дорогу легковому автомобілю марки Ford Fusion, змусивши таким чином водія зупинитись. З водійського місця автомобіля Skoda виходить ОСОБА_6 , швидко підходить до автомобіля Ford Fusion та між ним і водієм ОСОБА_5 , який перебуває в салоні автомобіля, виникає словесний конфлікт, який переходить у бійку, під час якої ОСОБА_6 через вікно наносить декілька ударів руками в область голови та тулуба ОСОБА_5 . Через декілька секунд бійка припиняється, ОСОБА_6 відходить в сторону і повертається до свого автомобіля.

Тож, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що місцевим судом вірно встановлено, що, після того, як між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 виникли неприязні відносини внаслідок конфлікту на дорозі, саме потерпілий своїм автомобілем наздогнав обвинуваченого, перегородив йому дорогу, заблокувавши таким чином подальший рух та змусив зупинитись. Надалі потерпілий ОСОБА_6 підбіг до автомобіля потерпілого та наніс йому через вікно декілька ударів руками в область голови та тулуба. У свою чергу обвинувачений ОСОБА_5 , захищаючись від протиправних дій ОСОБА_6 та вважаючи наявною загрозу для його здоров`я, наніс потерпілому один удар ножем в область живота, заподіявши йому тяжке тілесне ушкодження.

Суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку про те, що саме неправомірне посягання потерпілого стало мотивом вчинення ОСОБА_5 злочину.

Так, при з`ясуванні наявності загрози для життя та здоров`я ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував поведінку потерпілого ОСОБА_6 , який примусово зупинив автомобіль обвинуваченого, спрямованість його умислу на заподіяння ОСОБА_5 , який перебував в обмеженому просторі салону автомобіля, тілесних ушкоджень шляхом нанесення ударів руками по голові та тулубу, інтенсивність і характер його дій, які виникли раптово та розвивались динамічно та непередбачувано, що в сукупності давало ОСОБА_5 , який захищався, підстави сприймати загрозу настання шкоди для свого життя та здоров`я, як реальну.

На переконання судів першої та апеляційної інстанцій саме потерпілий розпочав нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченому, а не навпаки. Водночас обраний спосіб захисту та предмет, використаний при цьому, який заздалегідь не заготовлювався, вказують на те, що дії обвинуваченого були спрямовані на самозахист. Більше того, згідно з вимогами ч. 2 ст. 36 КК України кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших органів влади.

У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшовши висновку, з яким погодився і апеляційний суд, що завдавши потерпілому вказане умисне тяжке тілесне ушкодження з метою захисту шляхом нанесення удару ножем в область живота потерпілого, який не застосовував будь-якої зброї до нього, обвинувачений ОСОБА_5 цим самим завдав потерпілому ОСОБА_6 тяжкої шкоди, яка явно не відповідала небезпечності посягання та обстановці захисту, тобто перевищив межі необхідної оборони, що, відповідно до положень ч. 3 ст. 36 КК України тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 124 КК України.

Водночас з оскаржуваного судового рішення вбачається, що у суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник заявили клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Апеляційний суд, встановивши, що визначені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строки притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ст. 124 КК України сплили, звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судового рішення на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3