Номер провадження: 11-кп/813/2481/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справиза апеляційними скаргами прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 19.09.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000279 від 29.08.2022 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.ч. 2, 3 ст.146, ч.5 ст.185, ч.4 ст.189, ч.3 ст.27 ч.ч.2, 3 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м.Одеси перебуває кримінальне провадження №0000279 від 29.08.2022 рокуза обвинуваченнямОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.ч.2, 3 ст.146, ч.5 ст.185, ч.4 ст.189, ч.3 ст.27 ч.ч.2, 3 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.146, ч.5 ст.185, ч.4 ст.189, ч. ч.1, 2 ст.263, ч.2, ч.3 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.368 КК України; та ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.146, ч.2 ст.163, ч.5 ст.27, ч.4 ст.189, ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365, ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19.09.2025 року частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, до 17.11.2025 року, із визначенням йому застави - 480 (чотириста вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1453440 грн (один мільйон чотириста п`ятдесят три тисячі чотириста сорок гривень), із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави.

Цією ж ухвалою, обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк покладення обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Одночасно, ухвалою суду продовжено застосований до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, із забороною цілодобово залишати житло, де вони проживають, за виключенням випадків необхідності отримання невідкладної медичної допомоги та/або у разі оголошення повітряної тривоги з метою перебування в укритті, із покладенням на них обов`язків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 8, ч.5 ст.194 КПК України, строком на 2 (два) місяці, до 17.11.2025 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Прокурор просить скасувати ухвалу суду в частині визначення застави обвинуваченому ОСОБА_8 , та постановити нову ухвалу в цій частині, якою задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення застави. В іншій частині ухвалу суду прокурор просив залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначав, що суд безпідставно визначив обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний захід у виді застави, без врахування доведених ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, та постановити нову стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , якою обрати останньому інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою та обов`язків, передбачених ст..194 КПК України, або зменшити альтернативний запобіжний захід у виді застави до 80 (вісімдесяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 грн, або застосувати обвинуваченому запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги захисник посилається на недоведеність існування ризиків у кримінальному провадженні, не врахування особи обвинуваченого ОСОБА_8 , міцності його соціальних зв`язків, а також визначення непомірного розміру застави.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржена.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просив здійснювати апеляційний розгляд за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , однак у судовому засіданні захисник відмовився від вказаного клопотання та вважав можливим проводити судове засідання за відсутності обвинуваченого.

За таких обставин апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 , в присутності його захисника.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу просив її задовольнити, разом із цим заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; захисника, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Оскільки ухвала місцевого суду прокурором та захисником оскаржена лише щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів переглядає ухвалу лише в межах апеляційних вимог.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.ч. 2, 3 ст.146, ч.5 ст.185, ч.4 ст.189, ч.3 ст.27 ч.ч.2, 3 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, а також іншим чином перешкоджанню кримінальному провадженню. Також місцевим судом враховано відомості про особу обвинуваченого.

Одночасно місцевий суд врахував те, що обвинувачений ОСОБА_8 обвинувачується зокрема у вчиненні тяжкого злочину за ч.3 ст.368 КК України, санкція статті якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 3 років, з конфіскацією майна та у разі визнання його винуватим, відповідно до положень ст.ст.74, 75 КК України, стосовно обвинуваченого не може бути застосовано звільнення від покарання із випробуванням. Також місцевий суд врахував, що у разі визнання обвинуваченого ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, за одним із них передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Окрім цього, суд першої інстанції врахував і те, що ОСОБА_8 має значний досвід роботи в органах поліції, тобто має міцні соціальні зв`язки з іншими структурними підрозділами державної влади, зокрема з іншими співробітниками правоохоронних органів Одеської області, що незважаючи на звільнення із органів поліції, дають обвинуваченому можливість отримати паролі для безперешкодного проходження пунктів пропуску та здійснення виїзду за межі України.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні та іншим чином перешкоджання кримінальному провадженню, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, обвинувачення у скоєнні зокрема тяжкого та особливо тяжкого злочинів, їх суспільна небезпечність, тяжкість можливого покарання, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Колегія суддів враховує, що ухвалою місцевого суду від 07.01.2025 року, судом прийнято рішення про проведення судового розгляду кримінального провадження з початку, тобто судовий розгляд кримінального провадження перебуває на початковому етапі, тому покази потерпілих та свідків, які ще не допитані судом, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на потерпілих та свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, ризик незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_8 на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні продовжує існувати.

Також не виключається ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, з огляду на те, що ОСОБА_8 має значений досвід роботи в органах поліції, відповідно має відповідні знання та зв`язки із іншими працівниками поліції та іншими державними органами.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, та вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи прокурора про незаконність оскарженої ухвали, з посиланням на те, що місцевий суд безпідставно застосував щодо обвинуваченого ОСОБА_8 заставу, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Так, попередньою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2025 року, обвинуваченому ОСОБА_8 був продовжений строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, до 29.09.2025 року, із визначенням застави 480 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1453440 грн, із покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК.

На вказану ухвалу від 01.08.2025 року прокурором та захисником були подані апеляційній скарги, від яких у подальшому сторона обвинувачення та сторона захисту відмовились, тому ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.09.2025 року апеляційне провадження було закрито (провадження №11-кп/813/2254/25).

Таким чином, слід констатувати, що ухвалою місцевого суду від 01.08.2025 року обвинуваченому ОСОБА_8 був продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, із визначенням вищевказаного розміру застави. Вказана ухвала не була скасована.

Відповідно, звертаючись до місцевого суду із клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , прокурор мав право просити продовжити обвинуваченому лише застосований запобіжний захід, який був визначений попередньою ухвалою від 01.08.2025 року, тобто у виді тримання під вартою із заставою.

Якщо сторона обвинувачення не погоджувалась щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 застави, у такому разі прокурор мав подавати клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, але не просити продовжити строк дії вже обраного запобіжного заходу, оскільки фактично прокурор ставить питання про погіршення становища обвинуваченого.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор не міг надати раціонального пояснення у який спосіб та на яких правових підставах сторона обвинувачення просила в місцевому суді продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою без застосування застави. Відповідно не надав раціонального пояснення прокурор і тому з яких підстав, на думку сторони обвинувачення, апеляційний суд міг би задовольнити його апеляційну скаргу, якщо її вимоги фактично не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону.

За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи прокурора стосовно того, що місцевий суд не мав визначати заставу обвинуваченому ОСОБА_8 .

Окрім цього, залишаються не зрозумілими вимоги прокурора щодо строку продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , оскільки в апеляційній скарзі прокурор просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого до 18.09.2025 року.

Доводи сторони захисту про необґрунтованість та непомірність визначеного судом розміру застави, колегія суддів визнає неспроможними, з огляду на таке.

Продовживши строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , суд на законних підставах визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, урозмірі 480 (чотириста вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1453440 грн (один мільйон чотириста п`ятдесят три тисячі чотириста сорок гривень), із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної/обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак у виключних випадках застава може бути призначена у розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, слід констатувати, що положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан обвинуваченого; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу обвинуваченого; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та обвинувачення у скоєнні ряду кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, в тому числі тяжких та особливо тяжких злочинів, а також особи обвинуваченого, визначений розмір застави у цьому кримінальному провадженні є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Доводи сторони захисту про визначення непомірного розміру застави для обвинуваченого, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки за твердженням захисника обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, що цілком логічно створює достатні умови для реалізації права на внесення застави.

Стороною захисту не надано апеляційному суду будь-яких доказів стосовно того, що обставини, які впливають на рішення суду щодо перегляду встановленого розміру застави, суттєво змінилися та можуть вплинути на зміну запобіжного заходу в частині розміру застави.

Доводи захисника про можливість застосування обвинуваченому застави у розмірі 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки враховуючи обставини даного кримінального провадження, а саме: тяжкість злочину та особу обвинуваченого, існує виключний випадок, за якого у разі призначення меншого розміру застави, така застава з великою вірогідністю може виявитися не здатною забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні.

Окрім цього, колегія суддів враховує, що 07.01.2025 року в даній справі місцевим с судом прийнято рішення проводити судовий розгляд з початку, відповідно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого має ключове значення.

За наведених обставин доводи апеляційних скарг про незаконність оскарженої ухвали колегія суддів визнає необґрунтованими.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту і сторони обвинувачення та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.09.2025 року щодо продовження строку тримання під вартою із заставою обвинуваченому ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0000279 від 29.08.2022 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4