Провадження № 11-сс/4808/480/25
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську апеляційні скарги захисниці ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 ,-

в с т а н о в и в :

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2025 року задоволено клопотання слідчого про продовження щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного за ч.3 ст.307, ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 07 січня 2026 року включно.

Своє рішення суд мотивував тим, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави відповідає характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_6 . Інший більш м`який запобіжний захід не буде дієвим для запобігання ризикам, зазначеним у ст.177 КПК України та не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

З оскаржуваною ухвалою не погодилася та оскаржила в апеляційному порядку захисниця ОСОБА_7 , яка оспорює обґрунтованість ухвали слідчого судді, вважає її незаконною та необґрунтованою. Вказує, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного є занадто суворим, а слідчий суддя, задовольняючи клопотання сторони обвинувачення, фактично обмежився формальним відтворенням його змісту, не здійснивши самостійної оцінки доводів слідчого та прокурора, не перевіривши належність, допустимість і достатність наведених ними доказів та не надавши мотивованої відповіді на аргументи сторони захисту, а тому такий підхід суперечить самій природі судового контролю за застосуванням найсуворішого запобіжного заходу та зводить судовий розгляд до формальної процедури санкціонування позиції обвинувачення. Строк тримання ОСОБА_6 під вартою є тривалим, однак ані рівень обґрунтованості підозри, ані доведеність ризиків не були підвищені, що саме по собі свідчить про непропорційність втручання у право на свободу. Звертає увагу на те, що підставою для продовження строку тримання під вартою стала змінена підозра від 13 листопада 2025 року, яка істотно відрізняється від первинної як за обсягом інкримінованих діянь, так і за їх правовою кваліфікацією. Незважаючи на це, слідчий суддя не перевірив, чи відповідає така змінена підозра вимогам ст.277 КПК України, а також чи містить вона достатній виклад фактичних обставин, які об`єктивно пов`язують ОСОБА_6 з інкримінованими кримінальними правопорушеннями саме в ролі організатора. Зі змісту підозри за ч.3 ст.27, ч.3 ст.307 КК України вбачається, що всі конкретні дії, які утворюють об`єктивну сторону незаконного обігу психотропних речовин, інкримінуються іншим особам. Щодо ОСОБА_6 підозра зводиться до загальних тверджень про нібито створення та керівництво організованою групою без конкретизації часу, місця, способу, засобів та результатів таких дій. У повідомленні про підозру відсутній опис управлінських, координаційних чи організаційних рішень, які відповідали б критеріям організації злочинної діяльності, сформульованим у правових позиціях Верховного Суду. Таким чином, фактичні обставини не кореспондують із правовою кваліфікацією, що виключає наявність обґрунтованої підозри. Аналогічний формальний підхід простежується і при інкримінуванні ОСОБА_6 організації вимагання, передбаченого ч.3 ст.27, ч.4 ст.189 КК України. Із матеріалів клопотання прямо випливає, що вимоги передачі грошових коштів, а також погрози потерпілому здійснювалися іншими особами. Водночас орган досудового розслідування не навів жодного доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_6 координував їхні дії, давав вказівки, визначав спосіб чи обсяг вимагання або отримував будь-яку вигоду від таких дій. Відсутність встановленого єдиного умислу та причинно-наслідкового зв`язку між діями виконавців і діями підозрюваного свідчить про недоведеність інкримінованої організаторської ролі. Необґрунтованою є і підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.3 ст.146 КК України. Зі змісту підозри вбачається, що незаконне позбавлення волі потерпілого здійснювали конкретні особи, тоді як щодо ОСОБА_6 відсутній опис будь-яких дій, спрямованих на планування, підготовку або керівництво цим злочином. Орган досудового розслідування не довів наявність у нього прямого умислу на позбавлення волі потерпілого, а також не навів доказів, які б свідчили про його обізнаність щодо вчинення такого злочину. Підозра за ч.1 ст.309 КК України також не відповідає стандарту обґрунтованості, оскільки у матеріалах провадження відсутні конкретні відомості про час, місце, спосіб та обставини незаконного придбання, виготовлення або зберігання наркотичних засобів саме ОСОБА_6 . У підозрі зазначено, що істотні елементи складу цього кримінального правопорушення не встановлені, що прямо виключає можливість визнання такої підозри обґрунтованою у розумінні ст.177 КПК України. Апелянт наголошує, що у частині інкримінування ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.255-1 КК України, клопотання про продовження тримання під вартою не містить обов`язкових відомостей, передбачених п.п. 1-3 ч.1 ст.184 КПК України. Відсутність викладу фактичних обставин, доказів та правового обґрунтування унеможливлює перевірку такої підозри та свідчить про її декларативний характер. За відсутності належної обґрунтованої підозри подальше тримання особи під вартою є неприпустимим незалежно від інших обставин. Проте навіть за умови формального існування підозри сторона обвинувачення зобов`язана довести наявність конкретних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, чого у даному випадку зроблено не було. Посилання на можливість переховування від органів досудового розслідування та суду є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_6 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, проживає разом із матір`ю, є батьком двох неповнолітніх дітей, має позитивні характеристики та до затримання займався волонтерською і гуманітарною діяльністю. Жодних даних про спроби ухилення від слідства або порушення покладених на нього процесуальних обов`язків матеріали провадження не містять. Ризики незаконного впливу на свідків, потерпілих або інших учасників кримінального провадження також не підтверджені жодними фактичними обставинами та ґрунтуються виключно на припущеннях, що прямо заборонено практикою ЄСПЛ. Аналогічно, твердження про можливість вчинення інших кримінальних правопорушень не підтверджені ані поведінкою підозрюваного, ані конкретними даними, які б свідчили про реальність такого ризику. Крім того, слідчий суддя не надав належної оцінки можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі застави, домашнього арешту чи покладення процесуальних обов`язків, обмежившись загальним твердженням про їх недостатність без наведення мотивів такого висновку. Такий підхід суперечить принципу пропорційності та вимогам ст.183 КПК України. За наведених обставин оскаржувана ухвала не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, порушує право ОСОБА_6 на свободу та особисту недоторканність і підлягає скасуванню, а у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою має бути відмовлено.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді застави.

Прокурор був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, однак у судове засідання апеляційного суду не з`явився та жодних клопотань до суду не подавав, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Підозрюваний та захисники підтримали вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та промови учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали клопотання, перевіривши апеляційні доводи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Як встановлено ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.3 ст.307, ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, а отже, існує висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання може вдатися до відповідних дій для уникнення від правосуддя, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню. Підозра є обґрунтованою і підтверджується наданими копіями доказів, яких на даному етапі досудового розслідування достатньо для застосування запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності обґрунтованої підозри фактично зводяться до оцінки доказів з точки зору їх достатності для доведення винуватості особи, що не є предметом перевірки суду під час вирішення питання про застосування чи продовження запобіжного заходу. На даній стадії кримінального провадження суд не вправі вирішувати питання про доведеність вини особи, а лише перевіряє наявність обґрунтованої підозри та ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Також, правильними є висновки слідчого судді про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. З урахуванням характеру та тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, санкції яких передбачають покарання у виді тривалого позбавлення волі, існує реальна ймовірність того, що підозрюваний, усвідомлюючи можливі наслідки притягнення до кримінальної відповідальності, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Крім того, з огляду на характер інкримінованих діянь, їх вчинення у співучасті з іншими особами, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки про існування ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих чи інших учасників кримінального провадження, а також ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Посилання сторони захисту на наявність у підозрюваного постійного місця проживання, сімейних та соціальних зв`язків, позитивні характеристики, не спростовують встановлених ризиків та самі по собі не можуть бути підставою для висновку про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд також враховує, що слідчий суддя належним чином перевірив можливість застосування альтернативних запобіжних заходів і дійшов обґрунтованого висновку про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі застава чи домашній арешт, не зможе ефективно запобігти встановленим ризикам, зважаючи на тяжкість інкримінованих злочинів, спосіб їх вчинення та роль підозрюваного.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2025 року щодо підозрюваного ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3