Справа № 357/5560/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.05.2025 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Білоцерківського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.03.2025 за № 0000741, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Біла Церква Київської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , офіційно не працевлаштований, не одружений, освіта середня-спеціальна, раніше не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України,

У С Т А Н О В И В:

1. До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000741, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.03.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України.

1.1. У судовому засіданні прокурором подана на затвердження угода про визнання винуватості, укладена між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

2. Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, які передбачають кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується особа.

ОСОБА_5 22 березня 2025 року близько 18 години 30 хвилин, проходячи по вулиці Набережній в місті Біла Церква Київської області, на землі побачив банківську картку АТ «Райффайзен Банк»» № НОМЕР_1 та в цей час у нього виник умисел на привласнення банківської картки, яка в силу вимог ст. 1 Закону України «Про інформацію» та статей 1, 34, 38 Закону України «Про платіжні послуги» є офіційним документом.

Реалізуючи свій протиправний умисел та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_5 діючи умисно, таємно від оточуючих, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, привласнив банківську картку АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_1 , номер основного рахунку НОМЕР_2 , яка видана на ім`я ОСОБА_4 та є офіційним, електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку.

В подальшому, ОСОБА_5 , достеменно розуміючи, що банківська картка є чужим майном та належить потерпілому ОСОБА_4 залишив її при собі, з метою подальшого заволодіння коштами, що знаходились на той час на банківському рахунку.

Крім того 22 березня 2025 року близько 18 години 30 хвилин ОСОБА_5 , проходячи по вулиці Набережній в місті Біла Церква Київської області, на землі побачив банківську картку АТ «Райффайзен Банк»» № НОМЕР_1 та в цей час у нього виник умисел на заволодіння коштами, які знаходилися на банківській картці.

Реалізуючи свій єдиний протиправний умисел на заволодіння коштами, які знаходяться на вказаній банківській картці, 22.03.2025 з 19 год 54 хв по 20 год 08 хв ОСОБА_5 , перебуваючи в магазині «Горішок», що по вулиці Василя Стуса, 3, в м. Біла Церква Київської області умисно, в умовах воєнного стану, таємно від оточуючих, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, використовуючи банківську карту АТ «Райффайзен Банк» № НОМЕР_1 , номер основного рахунку НОМЕР_2 за допомогою безконтактного платежу здійснив 21 трансакцію на загальну суму 10 295 гривень 00 копійок, тим самим викравши кошти, які знаходились на вказаному банківському рахунку.

Після цього, ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 майнову шкоду на суму 10 270 гривень 00 копійок.

За таких обставин, ОСОБА_5 привласнив офіційний документ з корисливих мотивів, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, а ткож таємно викрав чуже майно (вчинив крадіжку) в умовах воєнного стану, тобто вчнив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

3. Відомості про укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 угоду про визнання винуватості

Прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_6 07.05.2025 уклали угоду про визнання винуватості.

В угоді наведено формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 із зазначенням статей Закону України про кримінальну відповідальність, що є тотожними до наведених в обвинувальному акті.

За змістом угоди ОСОБА_5 повністю та беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначили покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років

Відповідно до ч. 2 ст. 75 КК України сторонами узгоджено звільнення ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку строком на 2 роки з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

4.Позиції учасників судового провадження

4.1.Прокурор у судовому засіданні зазначила про відповідність умов угоди про визнання винуватості вимогам законодавства і просила затвердити її. Підтвердила добровільність укладання угоди сторонами. Додала, що умови угоди відповідають інтересам суспільства і запиту суспільства на справедливість в частині забезпечення швидкого судового провадження з дотриманням прав обвинуваченого.

4.2. Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердив, що усвідомлює суть висунутого йому обвинувачення, беззаперечно визнає вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, не заперечує фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті і в угоді про визнання винуватості. Підтвердив, що укладання угоди про визнання винуватості носить добровільний характер, а виконання взятих на себе за угодою зобов`язань є реальним.

Зазначив, що обізнаний про вид та розмір покарання, яке йому буде призначено у випадку затвердження угоди, погоджується на нього, а також підтвердив, що усвідомлює правові наслідки призначення такого покарання.

Також обвинувачений підтвердив, що цілком розуміє наявність у нього права на повний судовий розгляд, у якому прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують; права мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; права допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення; права подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь.

Підтвердив розуміння наслідків укладення та затвердження угоди, визначених у статті 473 КПК України, а також наслідки її невиконання, передбачені статтею 476 КПК України.

Просив Суд затвердити угоду про визнання винуватості.

4.3.Захисник підтримав угоду про визнання винуватості, наголосив на добровільності її укладання.

4.4. Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував щодо затвердження угоди про визнання винуватості, підтримав заявлений ним цивільний позов в повному обсязі.

5.Мотиви, з яких Суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам законодавства при ухваленні вироку, а також положення законодавства, якими він керувався.

При вирішенні питання про затвердження угоди суд має встановити, що укладена сторонами угода відповідає вимогам законодавства і відсутні підстави для відмови в її затвердженні.

Дослідивши зміст угод про визнання винуватості, заслухавши думки прокурора, обвинуваченого, його захисника, Суд дійшов таких висновків.

5.1.Щодо відповідності умов угоди вимогам КПК України та КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України).

Санкція ч. 4 ст. 185 КК України, інкримінованої ОСОБА_5 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Також, санкція ч. 1 ст. 357 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд на строк до трьох років, або обмеження волі на той самий строк.

Відповідно кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України згідно з приписами ст. 12 КК України належить до тяжких злочинів, а кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 357 КК України належить до проступків.

За таких обставин в частині інкримінованого діяння укладення прокурором угоди про визнання винуватості з обвинуваченим ОСОБА_5 не суперечить вимогам ч. 2 ст. 469 КПК України та п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України щодо тяжкості кримінального правопорушення.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 52 КПК України передбачено, що у разі укладення угоди про визнання винуватості участь захисника є обов`язковою та забезпечується з моменту ініціювання укладення угоди. Судом встановлено, що угода між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 складена та підписана 07.05.2025 у присутності його захисника - адвоката ОСОБА_6 , про що свідчить підпис останнього на тексті угоди.

Вимоги до змісту угоди про визнання винуватості закріплені у ст. 472 КПК України. Суд встановив, що угода про визнання винуватості відповідає формальним і змістовним вимогам, оскільки містить усі необхідні реквізити та обставини. Вона містить формулювання обвинувачення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Сформульоване в угодах обвинувачення відображає істотні фактичні обставини, які є тотожними викладу обставин в обвинувальному акті і підтверджені в судовому засіданні обвинуваченим.

Суд встановив, що правова кваліфікація діяння обвинуваченого є правильною, що з`ясовано та підтверджено у судовому засіданні. Кримінально-правова оцінка суспільно-небезпечних дій обвинуваченого, викладена в угоді, в цілому відповідає ознакам, встановленим у нормах кримінального закону.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив кожну із обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, та які викладені в угоді та обвинувальному акті. У присутності захисника визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні погодилися з кваліфікацією діянь, зазначеною в обвинувальному акті і угоді.

Абзацом 5 ч. 4 ст. 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Як вбачається зі змісту обвинувального акта, кримінальним правопорушенням, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 завдано майнової шкоди потерпілому ОСОБА_4 . Водночас від потерпілого надійшла заява від 22.04.2025 щодо надання згоди на укладання угоди про визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_5 . В судовому засіданні потерпілий підтвердив відповідність вказаної заяви своїй позиції, підтримував цивільний позов в повному обсязі.

Відтак невідповідності умов угоди вимогам КПК України та КК України Суд не встановив.

5.2.Щодо відповідності умов угоди інтересам суспільства.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє у затвердженні угоди у разі невідповідності її умов інтересам суспільства.

Під суспільним інтересом у кримінальному процесі розуміють певні вигоди для всього суспільства, без задоволення яких неможливо забезпечити його всебічний, стабільний та демократичний розвиток. Вони визнані державою, забезпечені правом, а їх задоволення є гарантією існування і розвитку суспільства вцілому. У кримінальному провадженні суспільний інтерес загалом виражений в його завданнях, визначених ст. 2 КПК України, та полягає у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. З урахуванням комплексності і неоднорідності завдань кримінального провадження, оцінюючи суспільний інтерес, Суд має встановити баланс між зацікавленістю обвинуваченого отримати м`якше покарання та запитом суспільства отримати від обвинуваченого щось на заміну такому пом`якшенню.

Затвердження угоди забезпечить притягнення обвинуваченого ОСОБА_5 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення і його виправлення. Зазначене сприятиме формуванню у обвинуваченого і інших членів суспільства антикримінальної правосвідомості та усвідомлення невідворотності відповідальності за вчинені правопорушення.

Крім того, у випадку постановлення судом рішення на підставі угоди про визнання винуватості, умовами укладання якої є добровільність та беззастережне визнання особою своєї винуватості, необхідність у дослідженні доказів, в тому числі допиті свідків, відсутня. Адже обвинувачений не заперечує ні фактичних обставин кримінального правопорушення, ні їх юридичну оцінку. З юридичною оцінкою діянь також погоджується захисник, який є спеціаліст у галузі права.

Укладення і затвердження угоди при дотриманні встановлених законом умов має наслідком скорочення часу судового розгляду справи, економію державних ресурсів і особистих ресурсів учасників провадження, зменшення навантаження на прокуратуру, адвокатуру та суди, в яких вивільнюється час і ресурс на виконання своїх завдань і функцій.

З огляду на беззаперечне визнання обвинуваченим своєї винуватості вбачається недоцільним застосовування загального порядку кримінального провадження.

Водночас, характер та тяжкість інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 злочину, його особи та ставлення до вчиненого, активне сприяння здійсненню досудового розслідування і судового розгляду вказує на його бажання виправитись. Виправлення особи, що вчинила злочин, також відповідає суспільному інтересу, адже покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2 ст. 50 КК України).

Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про відповідність угоди про визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_5 суспільному інтересу.

5.3.Щодо порушення умовами угоди прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України під час перевірки угоди на відповідність вимогам законодавства суд також перевіряє чи не порушують умови угоди права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, Суд встановив, що умови угоди не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб. Умови угоди не є невиправдано обтяжливими для жодної із сторін кримінального провадження.

Як зазначено в обвинувальному акті, кримінальним правопорушенням, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , шкода завдана потерпілому ОСОБА_4 . Водночас сам потерпілий не заперечує проти укладання угоди.

За таких обставин умови угод не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.

5.4.Щодо добровільності укладення угоди.

Відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 474 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для затвердження угоди суд має переконатися, що укладення угоди є добровільним. Будь-який примус зі сторони обвинувачення або третіх осіб, спрямований на укладення угоди, або інші обставини, які викликають сумнів у добровільності угоди, зумовлює відмову у її затвердженні судом.

Обвинувачений ОСОБА_5 , а також його захисник у судовому засіданні підтвердили добровільність укладення угоди про визнання винуватості та спільну узгодженість усіх викладених у ній умов. Зазначили про відсутність зі сторони прокурора примусу, погроз, насильства, обіцянок чи впливу будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Жодних скарг на дії, рішення чи бездіяльність детективів та прокурорів під час досудового розслідування, а також «претензій» до захисників в процесі здійснення захисту, обвинувачений не подав.

Прокурор також вказав на спільну узгодженість усіх викладених в угодах умов, підтвердивши добровільність їх укладення зі сторони обвинувачення.

З огляду на зазначене, а також відсутність будь-яких обставин, які б свідчили про укладення угод сторонами під будь-яким впливом, Суд дійшов висновку, що її укладення носить добровільний характер та не суперечить бажанню та волі сторін.

5.5.Щодо можливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.

Пункт 5 ч. 4 ст. 474 КПК України зобов`язує Суд перевірити угоду на предмет можливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.

За змістом угоди обвинувачений ОСОБА_5 зобов`язався беззастережно визнати свою винуватість в обсязі висунутого обвинувачення під час судового провадження та визнати поданий цивільний позов. У судовому засіданні обвинувачений підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, визнав свою винуватість та щиро розкаявся, та визнав поданий цивільний позов, зобов`язався відшкодувати завдану шкоду. Тим самим обвинувачений ОСОБА_5 виконав взяті на себе зобов`язання.

На підставі викладеного Суд дійшов висновку про можливість виконання взятих обвинуваченим на себе за угодою зобов`язань.

5.6.Щодо відповідності умов угоди вимогам закону в частині призначення покарання.

За приписами ст. 472 КПК України суттєвою умовою, яку має містити угода про визнання винуватості, є узгоджене сторонами угоди покарання, а також звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням (у випадку досягнення такої домовленості). Відтак Суд має перевірити узгоджене між прокурором та обвинуваченими покарання на предмет відповідності вимогам закону, а також можливість звільнити обвинувачених від його відбування з випробуванням.

Частина 1 ст. 65 КК України передбачає, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Санкція ч. 4 ст. 185 КК України передбачає призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Санкція ч. 1 ст. 357 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до трьох років, або обмеження волі на той самий строк.

Сторони узгодили обвинуваченому ОСОБА_5 покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно узгодили визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України сторони погодили звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, а також з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Положення ч. 1 ст. 75 КК України не поширюються на випадки засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу. Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України не відносяться до вказаних категорій.

При вирішенні питання про те, чи є узгоджене сторонами покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, Суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який:

- має постійне місце проживання;

- за медичною допомогою до лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не звертався;

- перебуває на обліку в РТЦК та СП;

- на обліку у Білоцерківському РВ №1 ДУ «Центр пробації» не перебував;

- не працює;

- не заперечує проти відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі визначеному цивільним позовом;

- раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Зокрема вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.07.2010 засуджений за ч. 1 ст. 187 КК України до остаточного покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився 21.05.2014 з ДУ «Бердичівський ВЦ Житомирської області (№ 108)» за відбуттям строку покарання Відтак на підставі приписів п. 8 ч. 1 ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості.

Суд також враховує обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують кримінальне покарання.

Суд дійшов висновку, що узгоджене сторонами покарання з урахуванням ч. 2 ст. 75 КК України за своїм видом та розміром відповідає характеру тяжкості вчинених діянь та особі обвинуваченого, а також загальним засадам призначення покарання, встановленим законом України про кримінальну відповідальність, і здатне забезпечити досягнення мети призначення покарання. Зокрема, угодою визначено строк іспитового терміну 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Як зазначено в ч. 3 ст. 76 КК України, на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені частиною 2 цієї статті, необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

При звільненні ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням Суд вважає за необхідне покласти на нього такі обов`язки, передбачені ст. 76 КК України:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

6.Висновки суду.

З урахуванням встановлених обставин Суд дійшов висновку, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність і кримінального процесуального законодавства. Суд не встановив підстав для відмови в затвердженні угоди, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України.

Тому Суд дійшов висновку про затвердження вказаної угоди про визнання винуватості шляхом ухвалення вироку та призначення обвинуваченому узгодженого угодою покарання.

7.Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку на підставі угоди.

7.1. Цивільний позов.

Відповідно до статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, підставами для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Разом з обвинувальним актом до суду надійшов цивільний позов ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди у сумі 10 270,00 грн. Відповідно до позовної заяви за час досудового розслідування ОСОБА_5 не повернув викрадене майно, а також не відшкодував завдану шкоду.

Як встановлено органом досудового розслідування, та не оспорюється учасниками судового провадження, ОСОБА_5 внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що полягало в незаконному збагаченні за рахунок чужого майна, використовуючи банківську карту за допомогою безконтактного платежу здійснив 21 трансакцію на загальну суму 10 295 гривень 00 копійок, тим самим викравши кошти, які знаходились на вказаному банківському рахунку, спричинив потерпілому ОСОБА_4 майнову шкоду на суму 10 270 грн 00 коп.

Сам обвинувачений проти задоволення цивільного позову не заперечував та зобов`язався в подальшому відшкодувати завдану шкоду.

Оскільки заявлена сума цивільного позову відповідає встановлену Судом заподіяної майнової шкоди, цивільний позов підлягає задоволенню.

7.2.Процесуальні витрати.

Відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 368 та ч. 4 ст. 374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат.

Питання про відшкодування понесених процесуальних витрат стороною обвинувачення чи стороною захисту не піднімалось.

7.3.Винагорода викривачу.

Підстави для виплати винагороди викривачу у цьому кримінальному провадженні відсутні.

7.4. Спеціальна конфіскація.

Підстави для застосування спеціальної конфіскації відсутні.

7.5.Заходи забезпечення кримінального провадження.

7.5.1.Запобіжні заходи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України суд при ухваленні вироку серед іншого приймає рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Запобіжні заходи у цьому кримінальному провадженні не застосовувались. 7.5.2.Арешт майна.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема у випадку непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації щодо майна, на яке накладено арешт.

У цьому провадженні арешт на майно не накладався, а тому відсутні підстави для скасування арешту майна.

7.5.3.Щодо речових доказів і документів.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Постановою слідчого від 02.04.2025 про залучення до матеріалів кримінального провадження матеріальних об`єктів та визнання їх документами, у цьому кримінальному провадженні визнано документом та приєднано до матеріалів кримінального провадження відеозаписи із назвами: «video734985578», «video734985592.

Постановою слідчого від 03.03.2025 про визнання документами та їх приєднання до матеріалів кримінального провадження, у цьому кримінальному провадженні визнаний документом та приєднано до матеріалів кримінального провадження виписку по картці/рахунку НОМЕР_2 , яка зберігається при матеріалах кримінального провадження.

Постановою слідчого від 03.03.2025 про визнання документами та їх приєднання до матеріалів кримінального провадження, у цьому кримінальному провадженні визнані документами та приєднано до матеріалів кримінального провадження копії довідок: №, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , які зберігаються при матеріалах кримінального провадження.

Постановою слідчого від 03.04.2025 про визнання речовими доказами та передачу їх на відповідальне зберігання, у цьому кримінальному провадженні визнаний речовим доказом мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A50», IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 , який згідно розписки від 03.04.2025 переданий на зберігання ОСОБА_4 .

Враховуючи положення статті 100 КПК України та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби Безпеки України, Верховного суду України, Державної судової адміністрації України, суд вирішує:

Речові докази, а саме мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A50», IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 , який згідно розписки від 03.04.2025 переданий на зберігання ОСОБА_4 , залишити останньому та вважати повернутим.

Докумети - відеозаписи із назвами: «video734985578», «video734985592; виписку по картці/рахунку НОМЕР_2 ; копії довідок: №, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Керуючись статтями 12, 49, 65-67, 69, 185 КК України, статтями 100, 373-376, 469-475, 615 КПК України, Суд

У Х В А Л И В:

1. Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 07.05.2025 року між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000741, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.03.2025.

1.1. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України.

1.2. Призначити ОСОБА_5 покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років,

за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.

1.3. На підставі ч. 2 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

1.4. На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

1.5. Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

2. Документи, а саме відеозаписи із назвами: «video734985578», «video734985592; виписку по картці/рахунку НОМЕР_2 ; копії довідок: № , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , зберігати при матеріалах кримінального провадження.

2.1. Речові докази, а саме: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A50», IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 , який передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 , залишити останньому та вважати повернутими.

3. Цивільний позов ОСОБА_4 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 10 270,00 грн (десять тисяч двісті сімдесят гривень 00 копійок) в якості відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину.

4. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, та обмежень, визначених у ч. 2 ст. 473 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

5. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

6. Роз`яснити учасникам провадження, що згідно зі ст. 476 КПК України у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення.

7. Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Суддя: ОСОБА_7