ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 726/51/24

провадження № 51-579км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргузасудженого ОСОБА_7 на вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 4 листопада 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152 КК, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 156 КК у виді позбавлення волі за на строк 8 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей, або займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, на строк 3 роки; за ч. 6 ст. 152 КК у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 4 листопада 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_7 , який з 2016 року спільно проживав зі ОСОБА_10 та її малолітньою дочкою від першого шлюбу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на АДРЕСА_1 , починаючи із серпня 2020 року, регулярно й систематично вчиняв фізичні розпусні дії щодо падчерки, якій на початку інкримінованого періоду було 7 років.

Так, приблизно із серпня 2020 року (точної дати органом досудового розслідування не встановлено) у ОСОБА_7 виник прямий злочинний умисел, спрямований на вчинення розпусних дій сексуально-насильницького характеру, здатних викликати фізичне й моральне розбещення, стосовно малолітньої падчерки ОСОБА_11 , з метою штучного розвинення в малолітньої особи статевого інстинкту в збоченій формі, тобто порушення її нормального фізичного, психічного й соціального розвитку, шляхом посягання на її статеву недоторканість.

ОСОБА_7 , усвідомлюючи і розуміючи, що його малолітня падчерка, перебуваючи в особливо уразливій ситуації, зокрема з причин розумової та фізичної неспроможності через своє малолітство та залежне становище як дитини свого вітчима, взагалі не має соціального досвіду щодо стосунків між статями, не обізнана щодо фізіології сексуальних контактів, не розуміє їх природи, соціального, морального та юридичного значення і відповідно соціально-правових наслідків, почав реалізацію свого злочинного умислу, переслідуючи в майбутньому мету всебічного розбещення малолітньої дитини.

Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свої злочинні наміри, спрямовані на вчинення розпусних дій щодо своєї малолітньої падчерки ОСОБА_11 , якій виповнилося 7 років, усвідомлюючи її малолітній вік, ігноруючи принципи моральності, духовного і культурного життя суспільства та принципи статевої моралі в суспільстві, усупереч статтям 1, 10 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства», статям 2, 19, 34 Конвенції про права дитини, яка ухвалена Резолюцією Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року і набула чинності 2 вересня 1990 року, ст. 20 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства від 25 жовтня 2007 року, яка набула чинності 1 грудня 2012 року, перебуваючи спільно з останньою в приміщенні житлової квартири, за місцем їх спільного фактичного проживання ( АДРЕСА_1 ), використовуючи безпорадний стан потерпілої, яка не могла правильно розуміти сутність та характер скоюваних із нею дій сексуального характеру внаслідок свого віку, систематично вчиняв стосовно неї розпусні дії, які виражались в оголенні ОСОБА_7 свого статевого органу, в примушуванні малолітньої ОСОБА_11 доторкатися до його члена та в пропозиціях вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з оральним проникненням у тіло малолітньої потерпілої. Після відмови малолітньої ОСОБА_11 виконати його вимоги, ОСОБА_7 , застосовуючи психологічний тиск стосовно падчерки, самостійно оголював тіло останньої та непристойно доторкався руками до її статевих органів, достовірно знаючи, що падчерці не виповнилося 14 років, тобто вона є малолітньою особою, необізнана щодо стосунків між статями, спонукав до орального проникнення статевого органу в стані ерекції до ротової порожнини малолітньої ОСОБА_11 . Наслідковим зв`язком орального статевого акту наставала еякуляція, яку ОСОБА_7 здійснював до ротової порожнини ОСОБА_11 .

З урахуванням вікових та психологічних особливостей потерпіла не могла розуміти значення скоєних щодо неї ОСОБА_7 дій і тому не могла чинити їм належний і свідомий опір.

Зокрема, ОСОБА_7 формував у своєї малолітньої падчерки ОСОБА_11 неправильне розуміння змісту та ставлення до статевих відносин, створюючи спотворений соціальний досвід, порушуючи нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток та статеву недоторканість останньої.

Крім того, ОСОБА_7 , вчинивши раніше розбещення малолітньої падчерки ОСОБА_11 , у період із серпня 2020 року до середини травня наступного року і в ніч із 9 на 10 липня 2023 року орієнтовно з 01:00 до 03:00, більш точні дати й час не встановлені, перебуваючи з малолітньою ОСОБА_11 у сімейних відносинах, за місцем їх спільного фактичного проживання, а саме в приміщенні вказаної вище житлової квартири, переслідуючи єдиний злочинний умисел, усамітнювався з нею, протиправно, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, без добровільної згоди ОСОБА_11 , якій на початок інкримінованого періоду було 7 років і яка внаслідок малолітства не могла усвідомлювати сутності та значення вчинюваних стосовно неї дій, систематично вчиняв дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням у її тіло з використанням геніталій, та дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_11 з використанням іншого предмета, а саме пальців рук.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення на скаргу

У касаційній скарзі засуджений указує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, а томупросить скасувати судові рішення стосовно нього і призначити новий розгляд у місцевому суді.

На його переконання не доведено обставин інкримінованого правопорушення, оскільки в тексті вироку зазначено, що точної дати діянь орган досудового розслідування не встановив.

Стверджує про порушення його права на захист, адже апеляційний розгляд було проведено в режимі відеоконференції, хоча він просив забезпечити особисту присутність у суді, оскільки неодноразово наголошував, що не чує запитань та відповідей, однак його прохання було проігноровано.

Засуджений вказує, що апеляційний суд жодним чином не відповів на доводи зазначені в його апеляційній скарзі, а також проігнорував клопотання щодо виклику свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , хоча їх свідчення відрізнялися від наданих під час досудового розслідування.

Крім того, зауважує, що апеляційний суд не забезпечив перехресного допиту указаних свідків.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції не дослідив відеозапису з телефона ОСОБА_13 , на якому пояснення дає потерпіла, та допит ОСОБА_11 в суді, а також її опитування у психолога.

Акцентує, що суди не надали оцінки даті запису на телефоні пояснень ОСОБА_11 .

На думку засудженого, призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого та його особі через суворість.

Інші ж його доводи стосуються виключно незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

У запереченнях на касаційну скаргу представник потерпілої вказує на невмотивованість доводів, викладених у касаційній скарзі, та зазначає, що прийняті судами рішення є законними та обґрунтованими, а скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Позиції учасників судового провадження

Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити та направити кримінальне провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Прокурор та представник потерпілої у судовому засіданні висловили заперечення щодо задоволення касаційної скарги засудженого.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, захисника, представника потерпілої і прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги з доповненнями та заперечення, матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє вироків щодо неповноти та однобічності судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.

Свій висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень суди належним чином умотивували.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд дослідив зібрані в ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152 КК.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

За вимогами, зокрема передбаченими п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Статтею 91 КПК визначено, що час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушенняє предметом доказування.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

З огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення обвинувачення ОСОБА_7 пред`явлено досить конкретно, оскільки вказано період скоєння, який вдалося встановити органу досудового розслідування, та відображено конкретні дії, інкриміновані засудженому, що становлять кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152 КК.

Колегія суддів не вбачає підстав стверджувати, що засуджений був обмежений у можливості здійснювати свій захист через неконкретність пред`явленого обвинувачення.

Перевіривши звукозапис судового засідання апеляційного суду від 4 листопада 2024 року, Суд дійшов висновку, що якість зв`язку не перешкоджала встановленню конкретних обставин і реалізації засудженим права брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 був повідомлений про час та місце судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду він дійсно висловлював бажання брати участь особисто, однак, оскільки його участь було забезпечено в режимі відеоконференції в цьому конкретному кримінальному провадженні,істотних порушень його прав не допущено.

Так, зі звукозапису судового засідання встановлено, що насправді засуджений скаржився на поганий зв`язок, однак суд переконувався, що зв`язок достатньої якості; ОСОБА_7 брав участь у судовому розгляді, ставив запитання, висловлювався по суті, а тому колегія суддів не вбачає істотних порушень у цій частині.

До того ж проведення судового розгляду в такому режимі під час дії воєнного стану, повністю кореспондується із ч. 2 ст. 336 КПК. Також варто зазначити, що саме собою проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження не суперечить вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нормам національного законодавства та є прийнятною формою участі в судовому розгляді, яке не свідчить про порушення принципів його справедливості й публічності.

Доводи засудженого про недотримання апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК, а саме про відмову в дослідженні доказів та допиті свідків, є безпідставними. Так, апеляційний суд у межах своїх повноважень розглянув клопотання сторони захисту про допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 і відмовив у його задоволенні, порушень прав учасників судового розгляду при цьому не встановлено.

У клопотанні не було відображено, що під час допиту вказаних свідків в суді першої інстанції вони були допитані не у повному обсязі або з порушеннями.

За приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі викладені в апеляційних скаргах доводи, у тому числі шляхом дослідження доказів у разі необхідності.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення і захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Отже, у контексті ст. 404 КПК апеляційний суд не зобов`язаний досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі коли суд першої інстанції дослідив усі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останньому немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в місцевому суді.

Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд проаналізував докази, досліджені місцевим судом, зокрема протокол огляду та перегляду відеозапису від 25 вересня 2023 року. Крім того з клопотання захисника не вбачалося, у чому виявлялася неповнота і неправильність дослідження обставин у місцевому суді.

Показання потерпілої, надані в порядку ст. 225 КПК, були ретельно досліджені в суді першої інстанції та оцінені апеляційним судом, який констатував, що ОСОБА_11 зазначила конкретні дії засудженого, які виражалися в оголенні свого статевого органу, в примушуванні її доторкатися до нього, вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних з оральним проникненням у її тіло.

Суди першої та апеляційної інстанцій, реалізуючи лише надані їм повноваження, визнали показання потерпілої достовірними і переконливо послались, що вони підтверджуються сукупністю досліджених доказів.

Як суд першої інстанції, так і апеляційний суд дійшли висновку, що сторона захисту реалізувала право на захист, оскільки ОСОБА_7 та його захисник були присутні на допиті потерпілої, ставили їй запитання і не клопотали про необхідність повторного допиту під час розгляду справи в районному суді.

Доводи про наявність суперечностей у показаннях свідка ОСОБА_13 та у відеозаписі наданому останнім також є необґрунтованими. Свідок логічно пояснив, що відеозапис було зроблено 10 липня 2023 року на мобільний телефон, згодом (19 вересня 2023 року) його було записано на диск, який він передав слідчому. Фактичні обставини, зафіксовані відеозаписом, не протирічать іншим дослідженим доказам.

Суди також дали оцінку показанням матері потерпілої, не встановили в них істотних протиріч з установленими фактичними обставинами, оцінили їх в сукупності з іншими доказами. Не вбачає в них істотних розбіжностей і колегія суддів Верховного Суду.

Засуджений, як у касаційній скарзі так і в доповненнях до неї, не обґрунтував і не конкретизував необхідності повторного допиту свідка ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції.

Доводи засудженого про призначення йому місцевим судом покарання, яке не відповідає вчиненим ним кримінальним правопорушенням, на думку колегії суддів є безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахував ступінь тяжкості та характер вчинених злочинів, що відповідно до ст. 12 КК є тяжким та особливо тяжким кримінальним правопорушенням проти статевої недоторканості малолітньої особи, з якою засуджений перебував у сімейних стосунках, честь і гідність якої принизив та якій спричинив моральну травму; особу засудженого, який за місцем проживання характеризується негативно; на обліках у лікаря-нарколога й лікаря-психіатра не перебуває. Крім того, місцевий суд зважив на відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, що його обтяжує.

Також зважив суд і на характер та обсяг страждань дитини, їх тривалість, глибину та інтенсивність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_11 у зв`язку із вчиненням відносно неї кримінальних правопорушень, психологічний та фізичний дискомфорт при зіткненні із будь-якими натяками, що нагадують їй про обставини травматичних подій, погіршення психофізіологічних параметрів, негативні зміни в психоемоційному стані та порушення у соціально-побутовій сфері.

Покарання у виді довічного позбавлення волі, як слушно вказав апеляційний суд, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєних злочинів і особою винуватого, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде гарантувати безпеку для суспільства, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів не вбачає підстав, які б указували на явну несправедливість і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки враховано всі наявні в кримінальному провадженні обставини.

Інші доводи сторони захисту щодо переоцінки фактичних обставин кримінального провадження, повноти судових розглядівта достовірності доказів Суд не бере до уваги, адже вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що ухвала апеляційного суду узгоджується з приписами статей 370, 419 КПК, і поділяє наведені в ній висновки про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, що є підставами для безумовного скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 4 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, айого касаційну скаргу ? без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3