У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000235, за апеляційними скаргами начальника Южноукраїнського відділу окружної прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 лютого 2025 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_6 ,

захисник - ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 лютого 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 3 ст. 68 КК України та йому призначено покарання у виді 6 років 7 місяців позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 28.05.2024 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено залишити без змін запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 , до набрання вироком законної сили.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судової експертизи, які складають 320 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений просить визнати його невинуватим.

Прокурор просить вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19.02.2025 р. стосовно ОСОБА_6 - скасувати в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні кримінального закону, який підлягав застосуванню.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 вважати засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, а саме закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, до покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений вважає вирок суду незаконним з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на тяжкість статті.

Вважає ч. 4 ст. 186 КК України, необґрунтованою та недопустимою, крім того, наголошує, що винним в інкримінованому злочині себе не вважає.

Прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин кримінального правопорушення та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 , вважає, що вказаний вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», звернуто увагу судів на особливості призначення покарання за вчинення готування до злочину або вчинення замаху на злочин. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України, у разі засудження за замах на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України. При цьому, призначаючи особі покарання згідно з ч. 2, 3 ст. 68 КК України, у вироку суд повинен наводити відповідні мотиви; посилатися на ст. 69 КК України у такому разі не потрібно.

Проте вказаних вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_10 судом не дотримано. Призначаючи ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 7 місяців, судом невірно обраховано дві третини максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, який складає 10 років позбавлення волі, тому дві третини такого строку становлять 6 років 8 місяців позбавлення волі. Саме на такий вид і розмір покарання орієнтував суд в судових дебатах прокурор, який підтримував публічне обвинувачення.

Водночас, суд не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. ст. 69, 75 КК України, а тому не міг призначити покарання у виді позбавлення волі на строк менш ніж 6 років 8 місяців, оскільки нижня межа санкції ч. 4 ст. 186 КК України, складає 7 років.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_6 , маючи не погашені та не зняті у передбаченому законом порядку судимості за вчинення злочинів проти чужого майна, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин.

Так, в період воєнного стану, а саме 28.05.2024 р. близько 20.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , вирішив таємно викрасти шоколадки «Millennium Premium пористий», у кількості 5 штук на загальну суму 237,80 грн., які належать фізичній особі - підприємцю ОСОБА_11 . З метою реалізації свого протиправного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, діючи умисно та повторно, ОСОБА_12 , переконавшись, що його протиправні дії є непомітні для сторонніх осіб, шляхом вільного доступу, з торгівельної полиці взяв продукти харчування шоколадки «Millennium Premium пористий», у кількості 5 штук, на загальну суму 237 грн. 80 коп., які сховав до внутрішньої кишені жилетки та, не розраховуючись за товар, направився на вихід з магазину. Однак, перебуваючи в приміщенні торгівельної зали біля вхідних дверей, був помічений продавцем-консультантом вказаного магазину ОСОБА_13 , яка, помітивши протиправні дії ОСОБА_9 , почала голосно кричати, вимагаючи від нього зупинитися, та побігла у напрямку останнього. В цей момент ОСОБА_12 , достовірно усвідомлюючи, що його дії помічені сторонньою особою та з цього моменту розцінюються як відкрите викрадення чужого майна, ігноруючи цю обставину, яка посилювала суспільну небезпеку його дій, з метою завершення свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння чужим майном, тримаючи при собі викрадені шоколадки «Millennium Premium пористий», у кількості 5 штук, на загальну суму 237,80 грн., намагаючись спричинити потерпілому майнову шкоду на вказану суму, не реагуючи на категоричну вимогу зупинитися, усвідомлюючи відкритий характер своїх незаконних дій, почав втікати з місця події разом з викраденим майном та вибіг за межі магазину.

Проте, ОСОБА_6 не зміг розпорядитися вказаним майном на свій розсуд оскільки його переслідувала продавець-консультант ОСОБА_13 , активні дії якої призвели до того, що ОСОБА_6 втратив викрадений товар під час втечі з місця події. Своїми умисними діями ОСОБА_6 намагався завдати майнової шкоди потерпілому фізичній особі-підприємцю ОСОБА_11 у розмірі 237,80 грн.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, у період воєнного стану.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції, відповідно до ст. ст. 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, обставини вчинення злочину, зокрема дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме є рецидив злочинів. Суд врахував, що ОСОБА_6 характеризується негативно, не працює, неодноразово судимий, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває.

Згідно з досудовою доповіддю, встановлено дуже високий ризик повторного вчинення злочину та високий рівень небезпеки для суспільства.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які просили вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З огляду на положення ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій передбачених КПК України.

За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 94 КПК передбачено, що суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Обвинувальний вирок ухвалюється тільки за умов, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких дано Верховною Радою, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції (презумпція невинуватості) та ст. 6 конвенції.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20.10.2011 р. № 12рп/2011 (справа № 1-31/2011), визнаватися допустимим і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного рішення у справі.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р. Європейський суд наголошував на тому, що «суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, факт грабежу заперечував, вказуючи, що після викрадення шоколадок з магазину спокійно вийшов з приміщення, при цьому жодних криків на свою адресу не чув. Після того, як помітив, що працівниця магазину вибігла за ним та намагалася схопити за жилетку, він викинув інші шоколадки, а не ті що викрав. За цих обставин вважав, що в його діях наявні ознаки крадіжки, а не грабежу.

В апеляційній скарзі обвинувачений заперечує факт вчинення грабежу.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції належним чином встановлено час, місце, форму вини, мотив, мету вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, як того вимагають ст. ст. 91, 374 КПК України. Обґрунтовуючи встановлені фактичні обставини суд послався на документи, які у повному обсязі підтверджують встановлені фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, а саме закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, у період воєнного стану.

Винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КПК України, підтверджується сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів.

Так, допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 показали, що працюють у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , касиром і продавцем відповідно. Обоє підтвердили, що ввечері в травні 2024 року обвинувачений зайшов до магазину, де окрім нього покупців не було. Після нетривалого перебування він попрямував до виходу, не здійснивши оплати товару. У момент, коли обвинувачений виходив із магазину, у нього випала шоколадка, після чого він почав тікати. ОСОБА_13 , яка перебувала на вулиці, переслідувала його та схопила за жилетку, з якої випали ще кілька шоколадок. Обвинувачений виривався, після чого жилетка залишилася в руках ОСОБА_13 , а він зник з місця події. Обидві свідки підтвердили, що після інциденту викликали поліцію. Факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння підтвердити не змогли.

З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 29.05.2024 р. та довідки до нього вбачається, що ОСОБА_6 був впізнаний як особа, яка вчинила правопорушення.

З протоколу прийняття заяви ОСОБА_13 від 28.05.2024 р. вбачається, що вона повідомила про кримінальне правопорушення викрадення шоколадок та втечу обвинуваченого.

Згідно заяви ОСОБА_13 про добровільну видачу майна вбачається, що вона передала поліції чоловічу жилетку та п`ять плиток шоколаду «Millennium», які випали з речей правопорушника під час втечі.

З протоколу огляду речей від 28.05.2024 р. вбачається факт вилучення жилетки синього кольору та п`яти плиток шоколаду «Millennium Premium пористий».

За змістом протоколу зняття відеозапису, огляду диска та самих відеофрагментів вбачається, що на відео зафіксовано момент входу обвинуваченого до магазину, викрадення ним шоколадок, прохід повз касу без оплати та втечу з місця події.

З висновку товарознавчої експертизи №2699/24 від 29.05.2024 р. вбачається, що вартість п`яти плиток шоколаду «Millennium Premium пористий» становить 237,80 грн.

З акта інвентаризації № 362 від 29.05.2024 р. підтверджено кількість та найменування товару, якого було викрадено.

Отже, показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , дані протоколу огляду речей від 28.05.2024 р., інформація зафіксована на відеозаписі про події які відбулись 28.05.2024 р. у приміщенні магазину «Добрий кошик», висновок товарознавчої експертизи та акт інвентаризації, доводять факт викрадення ОСОБА_6 майна саме в магазині «Добрий кошик», яким йому на вдалось розпорядитись. Отже, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КПК України, тобто правильність кваліфікації його дій, за вказаною статтею вірна, ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 не має.

Щодо розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, за вчинення кримінального правопорушення, з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, апеляційний суд доходить наступного.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За змістом ч. 2 ст. 373 КПК України, суд ухвалює вирок і призначає покарання лише за умови, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити вирок або ухвалу без змін;

2) змінити вирок або ухвалу;

3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок;

4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу;

5) скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження;

6) скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Перевіривши зміст апеляційної скарги прокурора та заявлені в ній вимоги, апеляційний суд встановив, що прокурор, обґрунтовуючи неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність а саме незастосування положень, які підлягали застосуванню, просить скасувати вирок у частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалити новий вирок, яким вважати його засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, до покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі.

Вказані вимоги прокурора фактично спрямовані на погіршення становища обвинуваченого, а тому відповідно до положень ч. 2 ст. 373 КПК України, не можуть бути реалізовані в апеляційному порядку, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 вважати засудженим за вчинення кримінального правопорушення до покарання, якщо такі вимоги не відповідають встановленим законом вимогам, а саме ч. 2 ст. 373 КПК України.

З огляду на це, апеляційний суд дійшов висновку, що подальший розгляд апеляційної скарги прокурора по суті є безпідставним та недоцільним, оскільки вимоги, заявлені в ній, не можуть бути задоволені в межах наданих законом повноважень суду апеляційної інстанції.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України доведена належними, допустимими й достатніми доказами, отриманими відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для скасування вироку, як того просить обвинувачений немає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19.02.2025 р. стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та начальника Южноукраїнського відділу окружної прокуратури ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3