н/п 1-кс/490/2167/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/3586/25
У Х В А Л А

05 червня 2025 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі представника скаржника ОСОБА_3 та виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого дізнавача СД відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 26 квітня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000088 від 01.04.2025 року за ознаками ч.1 ст.125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді зі скаргою на постанову старшого дізнавача СД відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 26 квітня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000088 від 01.04.2025 року за ознаками ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що прийнята дізнавачем постанова про закриття кримінального провадження є необґрунтованою, передчасною та відповідно такою, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Вказує, що дії особи, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення, слід кваліфікувати за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, оскільки тілесні ушкодження, заподіяні у зв`язку з виконанням нею службових обов`язків. Це підтверджується її зверненням, зареєстрованим в ІТС ІПНП за №9699 від 31.03.2025, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 31.03.2025, її поясненнями, поясненнями ОСОБА_6 , який був присутній під час скоєння вказаного кримінального правопорушення, відеозаписом з її службової нагрудної камери за серійним номером B8A44FCOFEDF, екстреним повідомленням №24 про звернення потерплого з посиланням на нещасний випадок/гостре професійне захворювання (отруєння) від 01.04.2025 та іншими матеріалами кримінального провадження.

Так, сектором контролю за зупинкою і стоянкою та сектору тимчасового затримання транспортних засобів відділу безпеки дорожнього руху та паркування управління транспортного комплексу, зв`язку та телекомунікацій Миколаївської міської ради здійснюється інспектування вулиць міста на предмет виявлення порушень правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів. Підставою є: Положення, затверджене розпорядженням міського голови від 03.07.2023 №132 р «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 03.03.2017 №?54 р «Про затвердження структур та Положень про структурні підрозділи виконавчого комітету Миколаївської міської ради».

Працівники Сектору є посадовими особами місцевого самоврядування, їхні основні права, обов`язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та іншими законодавчими актами.

Відповідно до усного доручення, отриманого на ранковій нараді 31.03.2025, вона спільно з ОСОБА_6 працювали, як посадові особи сектору по проспекту Центральному м. Миколаєва, у тому числі біля будинку №79. Згідно з розпорядчими документами Миколаївської міської ради ведення облікової документації стосовно обліку зон відповідальності, журналів, або розпоряджень, які підтверджують місця інспектування, не передбачено. Зона відповідальності обмежується дорогами та вулицями міста Миколаєва, корегується згідно з обстановкою на дорогах та зверненнями громадян.

Виконання її та ОСОБА_6 службових повноважень в день вчинення кримінального правопорушення підтверджується табелем обліку робочого часу за березень 2025 року, відомістю щодо видачі обладнання, необхідного для фіксації правопорушень за 31.03.2025 тощо.

Кримінальне провадження розпочато за заявою по факту спричинення їй тілесних ушкоджень 31.03.2025 року близько 14 години 55 хвилин у громадському місці біля будинку №79 по проспекту Центральному в місті Миколаїв, під час виконання посадових обов`язків в ході оформлення повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності.

В цей час вона виконувала свої посадові обов`язки в складі спільного наряду з головним спеціалістом сектору контролю за стоянкою і зупинкою відділу безпеки дорожнього руху та паркування управління транспортного комплексу, зв`язку та телекомунікацій Миколаївської міської ради ОСОБА_6 , тобто здійснювала перевірку стану дотримання водіями Правил дорожнього руху України в частині виконання правил зупинки та стоянки.

Під час спричинення тілесних ушкоджень невідома на той час жінка ( ОСОБА_7 ) хапала її за руку, викручувала пальці, намагаючись вихопити службовий мобільний телефон, на прохання заспокоїтись - не реагувала, поводилась агресивно, висловлювалась разом зі своїм супутником на адресу інспекторів з паркування нецензурною лайкою та погрозами у випадку створення повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності, вимагала його видалення.

Отже, ОСОБА_7 умисно перешкоджала їй у виконанні посадових обов`язків з метою припинення діяльності службової особи, тобто уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення шляхом видалення повідомлення, що має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України.

Внаслідок вказаних дій, ОСОБА_7 зробила спробу вихопити службовий телефон з рук ОСОБА_3 та при цьому нанесла останній тілесні ушкодження, що підтверджує відеозапис з її службової нагрудної камери.

01.04.2025 року, продовжуючи відчувати сильний біль, вона змушена була звернутись до міського травматологічного пункту КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», де мені було встановлено діагноз - забій лівої кисті.

При цьому жодних заходів щодо встановлення ступеню тяжкості отриманих нею тілесних ушкоджень проведено не було, незважаючи на те, що вона вказувала в своїй заяві той факт, що в неї болить палець. На прохання видати направлення до бюро СМЕ не було виконано.

Таким чином вважає, що в діях громадянки ОСОБА_7 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст. 350 КК України, а саме погроза або насильство щодо службової особи чи громадянина, який виконує громадський обов`язок.

Твердження старшого дізнавача ОСОБА_8 про відсутність форми та будь-яких розпізнавальних знаків на інспекторах з паркування для ідентифікації останніх, як посадових осіб, спростовуються тим, що 31.03.2025 вона та ОСОБА_6 були одягнені у сигнальні жилети яскраво-жовтого кольору зі смугами для відбивання світла, які мали напис великими буквами «Інспектор з паркування». Також на службових сумках на видному та доступному для огляду місці були прикріплені шеврони-наліпки з логотипом та написом «Миколаївська міська рада».

Крім того, на лобовому склі автомобіля було залишено повідомлення, в якому вказано посаду, прізвище, ім`я та по батькові інспектора з паркування, який його склав та інша необхідна для ідентифікації інформація. Зокрема, повідомлення містить інформацію про особу, від імені якої діяв інспектор з паркування. В даному випадку вона діяла від імені Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, тобто суб`єкта публічного права-юридичної особи.

Проте, нападниця ОСОБА_7 бачила їх, одягнутих у сигнальні жилети яскраво-жовтого кольору, які мали напис «Інспектор з паркування» та розуміла хто вони такі.

Як видно з відеозапису її службової нагрудної камери, ОСОБА_7 вчинила сварку та нанесла їй тілесні ушкодження, не питала службове посвідчення.

Оскільки, невідома на той час особа ( ОСОБА_7 ), не назвалась, не надала інші відомості, передбачені Законом №393/96-ВP, та не надала документів, які підтверджують право власності на автомобіль, на який було складено повідомлення, вона та ОСОБА_6 не мали обов`язку називатися та розголошувати інформацію, яка міститься в повідомленні. Тому на запитання щодо надання відомостей про інспектора, який склав повідомлення, ОСОБА_6 рекомендував ознайомитись з повідомленням та дізнатись необхідну інформацію. Також, ОСОБА_6 намагався роз`яснити право особи бути присутньою при розгляді справи про адміністративне правопорушення, надати пояснення, зауваження та порядок розгляду.

Згідно з відеозапису з її службової нагрудної камери, невідомі на той час особи, не запитували службових посвідчень, що може свідчити про те, що вони були обізнані хто вони такі.

Вказані дії ОСОБА_7 та її супутника призвели до того, що вона та ОСОБА_6 змушені були передчасно припинити роботу з контролю за дотриманням водіями правил зупинки та стоянки транспортних засобів на дорогах м. Миколаєва, оскільки мали звертатися до правоохоронних органів для надання правової оцінки нападникам.

У змісті постанови про закриття цього провадження містяться неправдиві відомості, а саме: Стор. 4. Зі слів ОСОБА_9 , «він звернувся до дівчини та запитав, що взагалі відбувається, запитав хто вони такі».

Відеозапис нагрудної камери свідчить про інше: ОСОБА_9 , побачивши нас, запитав: «Шо такоє?» У відповідь вона йому сказала: «Доброго дня!»; ОСОБА_9 : «Еслі ви тут стоіте, то ето уже не добрий день».

Крім того, в постанові про закриття кримінального провадження на стор. 4 також містяться свідчення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про те, що вони перед зустріччю були попереджені своїм сусідом про виписку штрафу на їх автомобіль за паркування. Стор. 5. «Службове посвідчення не було розміщено на видному місці, а знаходилось в одязі, що саме по собі унеможливлює розуміння приналежності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 саме до уповноважених осіб (посадових осіб)».

Дане твердження свідчить про особисту думку старшого дізнавача ОСОБА_10 , оскільки не обґрунтовується нормативно-правовими документами, Законами України та внутрішніми розпорядчими документами не передбачено носіння службового посвідчення на видному місці посадовими особами під час виконання обов`язків на вулиці. Стор. 6. « ОСОБА_7 зверталась до ОСОБА_6 з вимогою повідомити прізвище, однак попри висловлену вимогу громадянина, ОСОБА_6 не представився, не надав своїх даних, вказавши, що прізвище ОСОБА_7 може знайти в повідомленні про штраф».

ОСОБА_7 запитала вказане після нападу та образ на неї, тобто після конфлікту та не може свідчити про відсутність усвідомлення, хто вони такі під час нападу.

Також складене повідомлення про правопорушення вказує, що вона виконувала обов`язки від імені Виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Стор. 6. Зазначено, що «Саме по собі розуміння ОСОБА_11 того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 склали повідомлення про штраф, не доводить того, що ОСОБА_11 знала або могла знати, які функції виконують ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ».

Вказане не відповідає дійсності та суперечить показам ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які наведені на стор. 4 оскаржуваної постанови. Крім того, з моменту створення відділу безпеки дорожнього руху та паркування в засобах масової інформації проводились чисельні публікації щодо роботи інспекторів з паркування в м. Миколаєві. Одночасно з цим, на сайті Миколаївської міської ради, який є доступним та має вільний доступ за посиланням https://mkrada.gov.ua/documents/25563.html, розміщено інформацію, в т.ч. внутрішні розпорядчі документи про мету створення та діяльність інспекторів з паркування. Стор. 7. «Разом з тим, ретельно дослідивши наявний в матеріалах кримінального провадження відеозапис нагрудної відеокамери ОСОБА_3 , встановлено, що звертаючись у грубій формі до ОСОБА_3 демонструючи явну неприязнь до неї, як до особи, а не як до службової особи, ОСОБА_7 вимагала видалення повідомлення про штраф з мобільного телефону».

Вказані доводи не обгрунтовані, так як громадянка ОСОБА_7 до нападу з нею не була знайома, тобто термін: «особисті неприязні відносини» не може бути об`єктивним. Тобто, ОСОБА_7 своїми діями демонструвала явну неповагу до представників органів місцевого самоврядування. Також факт вимагання видалення повідомлення про штраф вказує на обізнаність, що повноваження для складання повідомлень/постанов та їх розгляд за порушення ПДР України мають посадові особи ОВС та ОМС, а саме патрульна поліція та інспектори з паркування.

Стор. 7. «За таких обставин не можна стверджувати, що тілесні ушкодження ОСОБА_7 спричинила умисно, оскільки, як видно з відеозапису її дії були спрямовані на вихоплення мобільного пристрою, а не на спричинення тілесного ушкодження чи завдання фізичного болю. Саме по собі неумисне спричинення легкого тілесного ушкодження не є кримінально карним діянням».

Висновок, зазначений в оскаржуваній постанові, містить суперечності між причинно-наслідковим зв`язком, а саме ОСОБА_7 мала умисел на заволодіння телефоном із застосуванням сили для видалення штрафу, що мало наслідком нанесення їй тілесних ушкоджень.

Стор. 8. «...., свідчить про те, що за відповідних обставин особа може підлягати кримінальній відповідальності лише за заподіяння шкоди через необережність (ч.4 ст. 37 КК України)».

Вказаний висновок не відповідає реальним обставинам справи. Як зазначено в ч. 4 ст. 37 КК України «Уявна оборона», якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_7 не оборонялась, а сама затіяла конфліктну ситуацію та напала на неї. Тому, посилання старшого дізнавача на ч. 4 ст. 37 КК України не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки сама назва статті стосується умовної оборони (тобто з нападниці вона перетворилася на особу, яка захищалася).

Крім того, у оскаржуваній постанові відсутні відомості щодо проведення процесуальних дій з представниками поліції охорони, які прибули на виклик та супроводжували її, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до відділу поліції.

Тобто, ОСОБА_7 вчинила конфліктну ситуацію з метою припинення її дій як посадової особи, намагалась із застосуванням сили відібрати її службовий телефон для видалення штрафу, що мало наслідком нанесення їй тілесних ушкоджень.

26 квітня 2025 року дізнавач СД відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000088 від 01.04.2025 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, в зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.

Таким чином, посилання старшого дізнавача ОСОБА_12 на п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення є передчасним та необґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала подану скаргу. Додатково зазначила, що коли ОСОБА_7 схопила її за руку, то сильно стиснула пальці на її руці, від чого вона відчула біль, просила її відпустити, однак остання своїх протиправних дій не припиняла. Через деякий час, від дій ОСОБА_7 в неї набрякла рука та вона звернулася за медичною допомогою. Вважає, що дії ОСОБА_7 щодо спричинення їй болю та тілесних ушкоджень, були вчинені навмисно. Такі дії вчинялися ОСОБА_7 стосовно осіб, які виконували службові обов`язки, це було явно видно з форми одягу, напису на ньому, а також шляхом особистого повідомлення ОСОБА_3 та її напарником ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 підтримала скаргу та просила її задовольнити.

Світок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що вони з ОСОБА_3 31.03.2025 року під час виконання службових обов`язків були одягнені у жилетки, на них мався напис «Інспектор з паркування» та вони повідомляли особам, що виконують свої службові обов`язки. Зазначив, що ОСОБА_7 вела себе агресивно, кидалася на ОСОБА_3 , намагалася припинити її законні дії щодо складання адміністративного матеріалу за фактом незаконного паркування, хотіла відібрати телефон, хватала потерпілу за руки, у зв`язку з чим він намагався захистити ОСОБА_3 закриваючи її собою. Стверджує, що ОСОБА_7 схопила ОСОБА_3 за пальці рук, тримала їх та здавлювала з силою, при цьому він бачив, що потерпілій було боляче. У зв`язку з цим він намагався припинити такі незаконні дії ОСОБА_7 та після того як остання відпустила ОСОБА_3 , вона трималась за руку та говорила, що їй боляче.

Дізнавач в судове засідання не з`явився, надав матеріали кримінального провадження та заяву про проведення судового засідання без його участі.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали скарги вважаю, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав

Згідно п.5 ч.1 ст.3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно ч.4 ст.284 КПК України, про закриття кримінального провадження слідчий, дізнавач, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, відповідно до п.2 ч.5 ст.110 КПК України, постанова дізнавача, слідчого, прокурора складається, зокрема, з мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів провадження, 26 квітня 2025 року дізнавач СД відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000088 від 01.04.2025 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, в зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.

В оскаржувані постанові дізнавач вказує, що з огляду на аналізовані покази, які надали учасники кримінального провадження, з огляду на наявні в матеріалах кримінального провадження документи, надані представниками Миколаївської міської ради та відеозапису з нагрудної камери ОСОБА_3 , висновку експерта, слідує, що 31.03.2025 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували на робочому місці, а саме здійснювали інспектування вулиць в межах Центрального району м. Миколаєва на предмет виявлення порушень правил паркування автомобілями. Однак, згідно наявних даних, будь-яких письмових розпоряджень, наказів щодо визначення периметру інспектування, у тому числі, підтверджуючих проведення цільових інструктажів, керівниками не складалось, оскільки, як слідує з відповіді Миколаївської міської ради та показів потерпілої і свідка, вказана вимога не передбачена установчими документами, такі розпорядження видаються в усній формі. Крім того, встановлено, що інспектори ОСОБА_3 та ОСОБА_13 перебували на робочому місці у цивільному одязі, однак поверх одягу знаходився спеціальний жилет, забарвлений у яскраво-салатний колір, на якому наявні написи «інспектор паркування». Крім того, службове посвідчення, хоча і було в наявності у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , однак, згідно показів останніх та оглянутого відеозапису, не були розміщені на видному місці, а знаходились в одязі, що саме по собі унеможливлює розуміння приналежності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 саме до уповноважених осіб (посадових осіб). Вказане також підтверджується показами ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які стверджують, ОСОБА_6 , не зрозуміли, які функції останні виконують та в якій установі працюють, оскільки окрім яскравого жилету, написи на якому вони не помітили, розпізнавальних не бачили. Крім інспектори не представлялись, що підтверджується також показами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Крім того, в ході огляду відеозапису встановлено, ОСОБА_7 зверталась до ОСОБА_6 з вимогою повідомити прізвище, однак попри висловлену вимогу громадянина, ОСОБА_6 не представився, не повідомленні про штраф. Саме по собі розуміння ОСОБА_11 того, що даних, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 склали повідомлення про штраф, не доводить того, що ОСОБА_11 знала або могла знати, які функції виконують ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

За результатами огляду відеозапису встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 дійсно поводили себе достатньо агресивно, висловлювались у різкій формі, вживаючи образливі слова та нецензурну лексику. Попри вказане, твердження потерпілої ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_6 щодо висловлювання ОСОБА_7 погроз фізичною розправою на їх адресу, не відповідають змісту висловлювань, які дійсно говорила ОСОБА_7 . Оскільки остання висловлювала лише прокльони, говорячи про кармічну дію, які самі по собі не є погрозою фізичною розправою та не повинні сприйматись як реальні.

Крім того, щодо отриманих ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, згідно висновку експерта №244 від 02.04.2025, у неї має місце тілесне ушкодження у вигляді забою лівої верхньої кінцівки. Дане тілесне пошкодження могло утворитись від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути руки, ноги, за механізмом стискання та подальшої ротації. По ступеню тяжкості дане тілесне ушкодження відносить до категорії легких тілесних ушкоджень.

Частина 2 ст. 350 КК України передбачає відповідальність за умисне нанесення побоїв, заподіяння легкого чи середньої тяжкості тілесного ушкодження. Потерпілими від кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 ст. 350 КК, можуть бути особи, зазначені в ч. 1 ст. 350 КК України, та додатково особи, близькі громадянину, який виконує громадський обов`язок.

У разі заподіяння шкоди здоров`ю зазначених осіб не у зв`язку з їх службовою чи громадською діяльністю, а з інших мотивів (на ґрунті особистих неприязних стосунків), відповідальність за частиною 2 ст. 350 КК України, виключається. Вчинене слід кваліфікувати за відповідними статтями за злочини проти особи.

Разом з тим, ретельно дослідивши наявний в матеріалах кримінального провадження відеозапис з нагрудної відеокамери ОСОБА_3 , встановлено, що, звертаючись у грубій формі до ОСОБА_3 , демонструючи явну неприязнь до неї, як до особи, а не як до службової особи, ОСОБА_7 вимагала видалення повідомлення про штраф з мобільного телефону, який ОСОБА_3 тримала в лівій руці. Отримавши відмову, ОСОБА_7 намагалась рукою вихопити мобільний телефон, однак ОСОБА_3 його міцно тримала, тому під час невдалої спроби ОСОБА_7 схопила ОСОБА_3 за один з пальців, що чітко видно при перегляді відеозапису, що також підтверджується висновком експерта, де вказано про спосіб отримання тілесного ушкодження - стискання. За таких обставин не можна стверджувати, що тілесне ушкодження ОСОБА_7 спричинила умисно, оскільки, як видно з відеозапису, її дії були спрямовані на вихоплення мобільного пристрою, а не на спричинення тілесного ушкодження чи завдання фізичного болю. Саме по собі неумисне спричинення легкого тілесного ушкодження не є кримінально караним діянням.

Умисне заподіяння удару, а також вчинення відмінних від побоїв насильницьких дій, що завдали потерпілому фізичного болю, не охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 350 КК України і може бути кваліфіковане за відповідними частинами ст. 126 КК України лише у випадку наявності умислу на завдання такого болю. Попри вказане, з матеріалів кримінального провадження слідує відсутність такого умислу у ОСОБА_7 .

Оцінюючи у сукупності зібрані в ході досудового розслідування докази, підсумовуючи наведене вище, встановлено, що дії ОСОБА_7 не можуть бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 350 КК України, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження особі, яка виконує службовий обов`язок, у зв`язку з її службовою діяльністю, оскільки, суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення характеризується умислом при якому винний усвідомлює, що спричиняє тілесні ушкодження саме особі, яка виконує службовий обов`язок, у зв`язку з службовою діяльністю.

Для притягнення до відповідальності за заподіяння тілесного ушкодження необхідним є встановлення причинного зв`язку між діянням винного і шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого. Судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень здійснюється на основі Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ від 17.01.1995. Відповідно до ч.2 ст. 242 КПК проведення судово-медичної експертизи у цих провадженнях є обов`язковим.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, характеризується тільки умисною виною. Заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є караним за ст.125 КК України.

Аналіз матеріалів кримінального провадження, у тому числі показів потерпілої ОСОБА_3 , свідків та ОСОБА_7 , свідчить про те, що за відповідних обставин, особа може підлягати кримінальній відповідальності лише за заподіяння шкоди через необережність (4. 4 ст. 37 КК України). Проте, Кримінальним кодексом України не передбачено настання відповідальності за необережне легке тілесне ушкодження, у зв?язку з чим, в діях особи відсутній склад кримінального правопорушення.

Беручи до уваги отримані у ході досудового розслідування докази, встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з чим дізнавачем було постановлено, керуючись ст. 110, ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження №0000088 від 01.04.2025 року - закрити, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Разом з тим, дізнавач не надав правильної оцінки усім зібраним доказам у кримінальному провадженні, не врахував належним чином покази потерпілої ОСОБА_3 , свідків, пояснення ОСОБА_6 , відеозапису ходу подій, які були добуті в ході досудового розслідування кримінального провадження, не встановив достовірність фактів, які пов`язані з реальними подіями та діями, які відбулися 31.03.2025 року, та можуть свідчити про винуватість ОСОБА_7 , яка сама не заперечувала, що кидалася на потерпілу ОСОБА_3 та провокувала конфлікт.

Дізнавач в оскаржуваній постанові однобічно використала зібрані докази (пояснення), зробивши цілком суперечливий висновок про відсутність умислу ОСОБА_7 на спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, враховуючи обстановку, активні та агресивні дії ОСОБА_7 , її намагання продовжувати конфлікт та припинення її неправомірної поведінки за втручання ОСОБА_6 .

Таким чином, висновок дізнавача про заподіяння ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження ОСОБА_3 внаслідок необережної вини, є безпідставним.

Також слідчий суддя не погоджується з твердженням дізнавача про те, що ОСОБА_3 не можна вважати особою, яка виконувала службові обов`язки тільки через відсутність будь-яких письмових розпоряджень, наказів щодо визначення периметру інспектування, у тому числі, підтверджуючих проведення цільових інструктажів, складених керівниками.

Намагання дізнавача переконати в свої постанові про те, що ОСОБА_7 та її знайомий не усвідомлювали та не розуміли приналежності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 саме до уповноважених осіб з контролю паркування (посадових осіб), взагалі викликає обурення та є безпідставним. При цьому, наявність чи відсутність службового посвідчення на видному місці жодним чином не впливає на обставини вказаного кримінального провадження.

Як було зазначено вище, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були одягнені у жилети яскраво-жовтого кольору зі смугами для відбивання світла, які мали напис великими буквами «Інспектор з паркування»; на видному та доступному для огляду місці були прикріплені шеврони-наліпки з логотипом та написом «Миколаївська міська рада»; на лобовому склі автомобіля було залишено повідомлення, в якому вказано посаду, прізвище, ім`я та по батькові інспектора з паркування, який його склав; конфлікт ОСОБА_7 розпочала саме через складання адміністративних матеріалів за порушення паркування.

Згідно ч.1 ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Постанова дізнавача, слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленими матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України).

Враховуючим вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що прийняте дізнавачем оскаржуване рішення не ґрунтується на належних та допустимих доказах, які свідчать про законність його прийняття.

Так, оскаржувана постанова не відповідає фактичним обставинам встановленим матеріалами справи, в ній не з`ясовані та не перевірені зазначені в ній обставини, не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діянням та наслідком, не зазначені докази, які виключають проведення подальшого розслідування і обумовлюють прийняття рішення про закриття.

За наявності зазначених суперечностей дізнавач не провів належних слідчих дій, які б усунули вказані протиріччя.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» зазначив, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення для кримінального провадження, слідчі судді при розгляді скарги на відповідні постанови з`ясовують питання дотримання вимог щодо всебічності та повноти дослідження, оскільки така неповнота може призвести до прийняття необґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини у рішенні Бєлоусов проти України зазначив: «мінімальні стандарти ефективності, визначені практикою Суду, включають в себе вимоги, що розслідування має бути ретельним, незалежним, безстороннім та підконтрольним громадськості, а також, що компетентні органи влади повинні діяти зі зразковою ретельністю і оперативністю». (Алексахін проти України п.55).

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя вважає, що в даному кримінальному провадженні дізнавачем не було проведено досудове розслідування повно, об`єктивно, всебічно та ефективно, а тому скарга підлягає задоволенню, а постанова про закриття кримінального провадження скасуванню.

При цьому, слідчий суддя роз`яснює, що скасування постанови є підставою для продовження досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Керуючись вимогами статей 214, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити.

Скасувати постанову старшого дізнавача СД відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 26 квітня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000088 від 01.04.2025 року за ознаками ч.1 ст.125 КК України.

Відповідно до ст.309 КПК України, ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1