ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 529/984/24

провадження № 51-2100км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000770, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Велика Рудка Полтавського району Полтавської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Диканського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2024 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 17 березня 2025 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК як умисне вбивство - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

За вироком Диканського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, а саме у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Суд також вирішив питання щодо запобіжного заходу, обрахування строку відбування покарання, накладеного арешту і долю речових доказів.

Суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду встановив, що ОСОБА_7 вчинила умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, скасував вирок Диканського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2024 року в частині її засудження за ч. 2 ст. 121 КК й ухвалив новий вирок, за яким визнав ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Апеляційний суд установив, що 13 серпня 2024 року приблизно о 23:30 ОСОБА_7 в будинку свого співмешканця ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з метою вбивства ОСОБА_8 завдала йому один удар ножем у живіт. Від отриманої травми ОСОБА_8 помер.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК та вважає, що її дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи свої доводи, захисник звертає увагу, що смерть ОСОБА_8 настала не одразу після нанесення йому удару ножем, що після удару, завданого засудженою ОСОБА_8 , вони разом лягли спати і в той час потерпілий був ще живий.

Захисник акцентує на тому, що ОСОБА_7 не була позбавлена можливості довести злочин до кінця, але не вчинила у подальшому відносно потерпілого будь-яких протиправних дій, спрямованих саме на вбивство останнього.

На думку захисника, поведінка ОСОБА_7 після вчинення протиправних дій і її суб`єктивне ставлення до їх наслідків указує на те, що вона не мала наміру заподіяти смерть потерпілому, що вона об`єктивно усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала можливість настання наслідків у виді будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, крім його смерті, отже, діяла з неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, а до настання смерті потерпілого від таких ушкоджень ставилася необережно.

На його переконання, встановлені обставини не свідчать на користь висновків про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_8 . При цьому розмір знаряддя злочину та відповідного ранового каналу на тілі потерпілого від його застосування, а також ненадання обвинуваченою медичної допомоги в даному випадку не є вирішальними факторами, які визначають направленість її умислу.

Крім того, за доводами касаційної скарги, захисник не погоджується з висновками судів про відсутність підстав до застосування положень ст. 69 КК.

Уважає, що з`явлення із зізнанням наступного дня після вчинення злочину, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також урахування даних про особу обвинуваченої істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею протиправного діяння. До того ж демонстрація готовності нести кримінальну відповідальність, а також вибачення, висловлені потерпілій, у поєднанні з указаними обставинами та відсутністю фактів притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності підтверджують наявність обґрунтованих підстав для застосування положень ст. 69 КК.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник підтримав викладені в касаційній скарзі вимоги та просив їх задовольнити.

Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги, просила залишити оскаржені судові рішення без зміни.

Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Як передбачено у ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в провадженні, тобто їх достовірності. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної із обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.

За вимогами ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон України про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Приписами ст. 420 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. При цьому вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків та повинен містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення й рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції дотримався наведених вище вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених обставин у цьому провадженні умисел ОСОБА_7 був спрямований на спричинення тяжкого тілесного ушкодження, а не вбивство ОСОБА_8 , що психічне ставлення обвинуваченої до заподіяної смерті виявляється у формі необережності.

В мотивах ухваленого вироку зазначив, що ОСОБА_7 усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала можливість настання наслідків у виді завдання будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, яке могло би потягнути за собою смерть потерпілого, отже діяла із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, а до настання смерті потерпілого від таких ушкоджень ставилася необережно, з огляду на що, кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 121 КК, як нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Суд встановив, що після нанесення потерпілому одного удару ножем ОСОБА_7 бачила та усвідомлювала, що потерпілий залишився живим, перебував у свідомості, інших тілесних ушкоджень після цього не наносила та взагалі не вчиняла будь-яких інших дій, щоб спричинити потерпілому смерть чи інші тілесні ушкодження, при цьому запитала у ОСОБА_8 чи треба викликати швидку допомогу, на що той відмовився та, тримаючи рукою рану, ліг на ліжко.

На переконання місцевого суду, наведене однозначно доводить відсутність умислу (прямого чи непрямого) у ОСОБА_7 на вбивство потерпілого.

Враховуючи, що смерть ОСОБА_8 настала не негайно після нанесення йому удару ножем, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_7 не була позбавлена можливості довести злочин до кінця, якщо бажала настання смерті потерпілого, проте не вчинила у подальшому будь-яких протиправних дій відносно потерпілого, які були би направлені саме на його вбивство. З огляду на поведінку ОСОБА_7 після вчинення протиправних дій, суд першої інстанції дійшов переконання, що ОСОБА_7 не мала наміру заподіяти смерть потерпілому, і вказане свідчить про відсутність взагалі у неї умислу на вбивство.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , повторно допитавши її, дослідивши інші докази й оцінивши їх за правилами, встановленими ст. 94 КПК, апеляційний суд, встановивши за апеляційним переглядом відмінні від встановлених місцевим судом фактичні обставини, дійшов висновку про неправильну кваліфікацію місцевим судом дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК та про необхідність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 115 КК як, - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Апеляційний суд обґрунтовано встановив, що місцевий суд допустив помилку під час установлення фактичних обставин учиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та їх кримінально-правової оцінки, що сукупність доказів у кримінальному провадженні доводить винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, оскільки обстановка й обставини злочину, динаміка їх розвитку, обране ОСОБА_7 знаряддя вчинення злочину, - ніж загальною довжиною 292 мм, довжина клинка якого становить 188 мм, спосіб, механізм, характер заподіяння ОСОБА_7 удару вказаним ножем із великою силою та прискоренням, локалізація спричиненого сліпого проникаючого поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів і утворенням ранового каналу довжиною приблизно 10 см, утвореного внаслідок того, що більша половина великого за розмірами леза ножа, який до того ж був дещо притупленим, проникла у ділянку розташування життєво важливих органів, - безумовно свідчать про розуміння та усвідомлення винною реальної загрози для життя людини від такої дії, отже про наявність умислу на протиправне заподіяння смерті.

За вмотивованим висновком апеляційного суду, поведінка ОСОБА_7 , яка хоча й запропонувала викликати екстрену медичну допомогу, але не зробила цього, яка, усвідомлюючи, що в результаті її протиправних дій ОСОБА_8 перебував у небезпечному для життя стані, оскільки у силу отриманого тілесного ушкодження і стану сильного алкогольного сп`яніння, був позбавлений можливості вжити належних заходів для збереження власного життя, не вжила заходів для надання потерпілому невідкладної допомоги, враховуючи, що здійснений обвинуваченою удар ножем був цілеспрямованим і завданим із великою силою та прискоренням, свідчить про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого.

Оскільки остання усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_8 та свідомо припускала їх настання, є обґрунтовані підстави до кваліфікації її дій, як вчинених із непрямим умислом щодо спричиненої смерті, за ч. 1 ст. 115 КК.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Умисне вбивство (ч. 1 ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у виді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується виною у формі умислу, тобто при вчиненні умисного вбивства винний усвідомлює, що своїми діями посягає на життя іншої особи та бажає заподіяти їй смерть (прямий умисел) або свідомо допускає настання смерті.

Вольова ознака психічного ставлення до заподіяної смерті у виді непрямого умислу (ч. 3 ст. 24 КК), коли особа свідомо припускає настання смерті, виявляється у байдужому ставленні до її заподіяння або у безпідставному розрахунку на її відвернення, який на відміну від обґрунтованого розрахунку, притаманного протиправній самовпевненості (ч. 2 ст. 25 КК), має абстрактний характер, властивий розрахунку навмання, тобто сподівання на щасливий для потерпілого збіг обставин, а не на конкретні фактори, які дають вагомі, переконливі і обґрунтовані підстави вважати, що вони внаслідок своєї дієвості реально і закономірно призведуть до усунення небезпеки від вчиненого діяння.

Саме таке, притаманне непрямому умислу психічне ставлення до заподіяної смерті, встановив апеляційний суд за фактичних обставин цього провадження.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо суб`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_7 злочину, адже захисник необґрунтовано стверджує, що засуджена до заподіяної смерті ставилася необережно.

Верховний Суд вкотре звертає увагу, що знаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

З урахуванням усталених підходів до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. Зокрема, необхідно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. При цьому якщо винний діяв з умислом (як прямим, так і непрямим) на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, а також потенційна можливість усунути настання смерті внаслідок втручання третіх осіб (якщо смерть не вдалося відвернути), для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини.

При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні, якщо особа передбачала їх настання, враховуючи характер здійсненого діяння, обстановку вчиненого правопорушення та інші вказані вище обставини.

При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

За ч. 2 ст. 121 КК кваліфікуються дії винуватого якщо до наслідку у вигляді смерті потерпілого встановлено необережну вину у виді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості. Тобто із суб`єктивної сторони умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого характеризується змішаною (складена або складна) формою вини, яка поєднує різне психічне ставлення особи у формі умислу та необережності до різних об`єктивних ознак одного й того самого кримінального правопорушення, де щодо діяння та первинного наслідку (тяжкого тілесного ушкодження) має місце прямий чи непрямий умисел, а щодо похідного наслідку у вигляді смерті потерпілого - злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до злочинів із похідними наслідками. Особливістю необхідного причинного зв`язку в злочині, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК, є його послідовний розвиток від суспільно небезпечного діяння до прямого (проміжного) наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження і далі до кінцевого наслідку у виді смерті потерпілого (похідного), тобто він має опосередкований характер.

Юридична природа таких кримінальних правопорушень полягає в тому, що заподіяні діянням проміжні наслідки (в конкретній обстановці його вчинення) створюють реальну загрозу настання похідних від них, які значною мірою обумовлені впливом тих факторів, які винувата особа обґрунтовано розраховує нейтралізувати або існування яких не усвідомлює.

У кримінальних правопорушеннях із похідними наслідками діяння безпосередньо породжує лише проміжний наслідок, який, у свою чергу, викликає наслідки похідні. Реальну можливість настання похідних наслідків створює не діяння само по собі, а викликані ним проміжні наслідки з урахуванням супутніх обставин. Отже смерть, як похідний наслідок і кінцевий результат злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, не може виступати прямим наслідком вчиненого особою діяння.

При цьому, як і в інших кримінальних правопорушеннях необхідний причинний зв`язок у злочинах із похідними наслідками відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

Під час встановлення вини та її змісту в кожному конкретному випадку суд виходить з того, що вона існує в реальній дійсності та встановлює її на підставі досліджених у справі доказів. Суд пізнає вину так, як він встановлює й пізнає інші факти об`єктивної дійсності, що існують або відбуваються у зовнішньому світі. Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами відповідно до характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Принцип суб`єктивного ставлення у провину в кримінальному праві має фундаментальне і основоположне значення для кваліфікації кримінального правопорушення. З урахуванням усталених підходів до кваліфікації кримінальних правопорушень питання про умисел під час кваліфікації вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.

Доказування суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку його вчинення тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) складових суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Діяння, інкриміноване ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК, з урахуванням його характеру та об`єктивно-предметних умов його вчинення, не тільки містить реальну загрозу заподіяння смерті, а і спричинило її, що не є результатом перетинання причинно-наслідкових ланцюжків вчиненого останньою діяння із діяннями інших осіб чи супутніми факторами, наявність яких помилково не врахувала засуджена чи мала на меті їх нейтралізувати. Обставини справи не містять підґрунтя до висновку, що засуджена обґрунтовано розраховувала на нейтралізацію і усунення небезпеки, створеної її діями.

За встановлених апеляційним судом обставинами відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення до заподіяної смерті не є умисним. Підстав вважати заподіяння смерті випадковим наслідком, коли особа не передбачала, не повинна була і за обставинами справи не могла їх передбачити (казусом), за матеріалами кримінального провадження не вбачається.

Умисне завдання ножем (колюче-ріжучим предметом) удару у ділянку тіла, де розташовано життєво важливі органи, та їх ушкодження, внаслідок чого настала смерть, свідчить про умисел особи на вбивство, і такі дії кваліфікуються за ч. 1 ст. 115 КК, а не як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть.

У даному кримінальному провадженні суд установив, що ОСОБА_7 умисно, цілеспрямовано завдала удару ОСОБА_8 в живіт, тобто ділянку розташування життєво важливих органів, при цьому удар було завдано з великою силою та прискоренням для спричинення сліпого проникаючого поранення тулуба, більша половина великого за розмірами леза ножа утворила рановий канал - 10 см (напрямок ранового каналу спрямований спереду - назад, у незначній мірі знизу - догори та зліва - направо), від чого за висновками судово-медичних експертиз від 06 вересня 2024 року № 638 та №638-А настала гостра крововтрата, що розвинулась при сліпому проникаючому пораненні тулуба з ушкодженнями внутрішніх органів: рановий канал, що починається раною шкіри на передній черевній стінці, на своїй протяжності перетинає підлягаючі м`які тканини, проникає в черевну порожнину, перетинає (травмує) петлі тонкого кишківника та брижу з ушкодженням судин, де сліпо закінчується; крововиливи по ходу та периферії ранового каналу утворилися від дії плоского колюче-ріжучого предмета типу клинка, який має обушок і гостре лезо.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій, відмежовуючи умисне вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винної. Встановлені апеляційним судом обставини свідчать, що за об`єктивними даними смерть, заподіяна ОСОБА_8 , є саме прямим наслідком протиправного впливу з боку ОСОБА_7 , отже має місце прямий необхідний причинний зв`язок між її діями та спричиненням смерті, і такий зв`язок притаманний саме умисному вбивству, а не тяжкому тілесному ушкодженню, що спричинило смерть.

Кримінальне право не вимагає, щоб особа усвідомлювала причинний зв`язок у всіх деталях і особливостях, достатньо щоб особа усвідомлювала розвиток причинного зв`язку в загальних рисах, і неточність в деталях не має впливу на кримінальну відповідальність. При цьому, усвідомлене застосування такого способу вчинення злочину як фізичне насильство щодо конкретного потерпілого, завжди пов`язане з усвідомленням наслідків його використання. Оцінка сукупності доказів, досліджених в кримінальному проваджені, свідчить про те, що засуджена усвідомлювала, що її дія може спричинити конкретний суспільно небезпечний наслідок, пропонувала ОСОБА_8 викликати медичну допомогу, адже передбачала розвиток причинного зв`язку між її діянням та його можливим наслідком та його настання.

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про доведення винуватості засудженої у вчиненні убивства. Підстав вважати, що дії засудженої були неправильно кваліфіковані, з мотивів наведених у касаційній скарзі, у суду касаційної інстанції немає.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про кваліфікацію дій ОСОБА_7 та уважає, що за встановлених обставин суспільно небезпечне діяння інкриміноване ОСОБА_7 обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 115 КК.

ОСОБА_7 діяла з умислом на вбивство, а тому тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації вчиненого як умисного вбивства значення не має.

Доводи захисника у касаційній скарзі про відсутність у його підзахисної умислу на вбивство та необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. Підставою для кваліфікації злочину за ч. 2 ст. 121 КК може бути лише обґрунтований висновок про психічне ставлення засудженої особи до заподіяння смерті потерпілому у формі необережності, однак в цьому провадженні підстави для такого висновку відсутні.

За ч. 3 ст. 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Про належне обґрунтування такого психічного ставлення до наслідків, спричинених засудженим, в оскарженому рішенні не йдеться. Мотиви касаційної скарги позбавлені аби яких аргументів, які дають підстави вважати психічне ставлення засудженої до заподіяної нею смерті потерпілому злочинною недбалістю.

Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК). Ніщо в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у ОСОБА_7 в момент вчинення діяння або після цього обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на її думку, відвернути настання наслідків.

Крім того, колегія суддів уважає не переконливими посилання захисника на те, що ОСОБА_7 не була позбавлена можливості довести злочин до кінця, але після нанесення одного удару ножем у подальшому не вчинила будь яких протиправних дій, які були би спрямовані на вбивство. Добровільна відмова від повторення посягання, коли вже було вчинено діяння, яке за своїм характером спричинило потерпілому смерть, не свідчить про відсутність умислу на її заподіяння, як не свідчить і про бажання та прагнення відвернути завдані наслідки.

Доводи захисника про необхідність застосування до ОСОБА_9 положень ст. 69 КК колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Наведена норма матеріального права надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Під час визначення поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, необхідно виходити із системного тлумачення приписів статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане визначає і підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу, за якими хоча б одна з декількох обставин, що пом`якшують покарання, за своїм юридичним змістом має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовили виокремлення привілейованих складів злочинів. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого. Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Вирішуючи питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст. 69 КК, колегія суддів апеляційного суду, як і місцевий суд, обґрунтовано вказала, що, підставою для застосування приписів ст. 69 КК є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченої, такі обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, враховуючи особу обвинуваченої, істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто зменшувати його ступінь суспільної небезпеки до такого рівня, який виходить за межі, типові для кримінальних правопорушень цього виду (окремого його різновиду).

Згадані вище обставини чи сукупність обставин мають бути у причинному зв`язку з цілями кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватця.

Установлені ж у цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , серед яких, з`явлення на наступний день із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу обвинуваченої істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого нею умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого за наявності декількох обставин, що обтяжують покарання, а тому відсутні підстави до обрання ОСОБА_7 заходу примусу із застосуванням ст. 69 КК.

Посткримінальна поведінка засудженої (повідомлення вранці на наступний день після вчинення злочину поліцію про вчинене, з`явлення із зізнанням, демонстрація готовності нести передбачену законом відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як під час досудового розслідування, так і судового провадження, висловлення вибачень перед потерпілою), яка раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, про що захисник вказує у касаційній скарзі, апеляційний суд обґрунтовано уважав такою, що є підставою для призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК.

Таке покарання є необхідним і достатнім щодо виправлення засудженої та попередження вчинення нових злочинів як нею, так і іншими особами.

Враховуючи наведене, обґрунтованих підстав, які би ставили під сумнів законність оскарженого вироку апеляційного суду, захисник у касаційній скарзі не навів.

Вирок апеляційного суду є належно обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, у ньому зазначено належні мотиви і положення закону, якими керувався суд.

Колегія суддів не вбачає таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржених судових рішень, отже касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Диканського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2024 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3