Провадження № 1-в/201/172/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з секретарем: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі клопотання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування арешту майна, накладеного постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2003 року у справі № 1-180/03 (кримінальна справа № 63021018) за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст.ст. 189 ч. 4, 190 ч. 4, 27 ч. 3, 222 ч. 2, 263 ч. 1, 27 ч. 3, 355 ч. 2, 27 ч. 3, 358 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), ст.ст. 19 ч. 4, 145 ч. 1, 19 ч. 4, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 19 ч. 4, 145 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ОСОБА_5 за ст.ст. 190 ч. 4, 358 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_6 за ст. 263 ч. 1 КК України (в редакції 2001 року), ст.ст. 145 ч. 1, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 145 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року),

ВСТАНОВИВ:

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2003 року під час судового розгляду справи № 1-180/03 (кримінальна справа № 63021018) за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст.ст. 189 ч. 4, 190 ч. 4, 27 ч. 3, 222 ч. 2, 263 ч. 1, 27 ч. 3, 355 ч. 2, 27 ч. 3, 358 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), ст.ст. 19 ч. 4, 145 ч. 1, 19 ч. 4, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 19 ч. 4, 145 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ОСОБА_5 за ст.ст. 190 ч. 4, 358 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_6 за ст. 263 ч. 1 КК України (в редакції 2001 року), ст.ст. 145 ч. 1, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 145 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.ст. 125, 126, 296 КПК України в редакції 1960 року, з метою забезпечення цивільного позову, було накладено арешт на нерухоме майно за адресою: м. Дніпро, пров. Біологічний, буд. 2-а. Надалі зазначену кримінальну справу постановою суду від 31 жовтня 2003 року було повернуто на додаткове розслідування, а постановою слідчого від 07 червня 2006 року закрито на підставі п. 2 ст. 6, ст. 213 КПК України в редакції 1960 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину. Питання про скасування арешту із зазначеного майна після закриття кримінальної справи залишилося невирішеним.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та відповідних правовстановлюючих документів об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Дніпро, пров. Біологічний, буд. 2-а, реєстраційний номер 020, належить на праві власності ОСОБА_3 .

Заявник у клопотанні просить скасувати зазначений арешт з майна, що належить йому на праві приватної власності, посилаючись на те, що кримінальна справа закрита, відтак відпали правові підстави для подальшого обмеження його права власності.

Учасники судового провадження у судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду клопотання повідомлялись належним чином, а тому їх неприбуття в судове засідання не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Дослідивши подане клопотання та додані до нього матеріали, суд доходить наступного.

Як вбачається з п. 9 Розділу ІХ Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Суд вважає, що оскільки арешт на майно було накладено саме судом під час судового розгляду кримінальної справи з метою забезпечення цивільного позову, то такий арешт є наслідком самостійного процесуального акта у межах конкретної справи, а відтак саме цей суд є належним, компетентним і повноважним суб`єктом для вирішення питання про його скасування за процедурою, передбаченою кримінально-процесуальним законодавством України в редакції 1960 року.

Таким чином, питання щодо скасування арешту майна, який був накладений на підставі ст.ст. 125, 126, 253, 296 КПК України в редакції 1960 року, слід вирішувати за правилами КПК України в редакції 1960 року.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) сформулювала загальний підхід, про те що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи, слід розглядати у порядку цивільного судочинства.

Водночас суд вважає, що обставини за яких Велика Палата Верховного Суду дійшла відповідного висновку не є подібними до цієї справи. Зокрема, у справі, яка розглядається, арешт на майно було накладено судом під час судового розгляду кримінальної справи з метою забезпечення цивільного позову, тоді як у справі, розглянутої Великою Палатою Верховного Суду, йшлося про ситуацію, коли арешт накладався слідчим під час досудового розслідування за правилами КПК України в редакції 1960 року. Отже, правовідносини у цій справі відрізняються від тих, що були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з чим висновки, викладені у постанові у справі № 727/2878/19, не можуть бути прямо застосовані в даному провадженні.

Крім того слід враховувати, що характер захисту та процесуальна мета у цих ситуаціях відрізняються. У даній справі заявник просить скасувати арешт, накладений цим самим судом як процесуальний захід у конкретній кримінальній справі, яка згодом була закрита постановою слідчого. Водночас, оскільки слідчий не наділений повноваженнями при закритті кримінальної справи самостійно скасовувати арешт, накладений судом, вирішення цього питання належить саме до компетенції суду в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством у редакції 1960 року. Відтак, таке питання може й повинно вирішуватися в межах цієї ж кримінальної справи за правилами КПК України в редакції 1960 року відповідно до п. 9 Розділу ІХ Перехідних положень чинного Кримінального процесуального кодексу України, без необхідності ініціювання нового спору про право. Натомість суд відмежовує наведену ситуацію від справи № 727/2878/19, у якій позов було подано в порядку цивільного судочинства з метою усунення перешкод у здійсненні права власності, а не для скасування процесуального заходу, застосованого судом під час судового розгляду.

Отже, наведені у справі № 727/2878/19 висновки не охоплюють випадку, коли сам суд під час судового розгляду наклав арешт на майно для забезпечення цивільного позову за правилами КПК України в редакції 1960 року, а після закриття справи питання про долю такого арешту не вирішено. Тому висновки Великої Палати Верховного Суду у наведеній постанові не підлягають застосуванню як нерелевантні до фактичних обставин даної справи.

Водночас, за аналогією до правового підходу, викладеного у згаданій справі, слід звернути увагу на таке: Велика Палата Верховного Суду зазначила, що коли арешт майна було накладено під час досудового розслідування слідчим суддею за правилами КПК України 2012 року, то питання про скасування цього арешту має вирішувати слідчий суддя того самого суду.

Відтак, наведена правова ситуація є більш подібною до підходу, передбаченого КПК України 2012 року, оскільки джерело арешту майна фактично є однаковим. Таким чином, за аналогією із висновками Великої Палати у справі № 727/2878/19, саме той самий суд, який наклав арешт, повинен вирішувати питання про його скасування. Такий підхід забезпечує ефективний захист прав власника майна та додержання принципу правової визначеності. Інакше заявник залишиться без дієвого засобу захисту свого права власності, що призвело б до свавільного і безстрокового обмеження цього права всупереч гарантіям, закріпленим Протоколом № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто у разі застосування загального підходу Великої Палати Верховного Суду щодо безвиняткового звернення в порядку цивільного судочинства у всіх випадках арешту майна (у тому числі накладеного судом), виник би юридичний парадокс, за якого заявник був би змушений подавати позов про скасування арешту до того самого суду, який його наклав. Така конструкція є юридично та процесуально неприпустимою, оскільки суперечить принципам ефективного захисту права власності та правової визначеності. Тому суд вважає, що наведений правовий висновок не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки якби будь-який арешт майна незалежно від того, накладений він під час досудового слідства чи під час судового розгляду кримінальної справи судом без винятку підлягав скасуванню в порядку цивільного судочинства, це призвело б до неефективності судового захисту права власника на вільне володіння своїм майном. Зокрема, у випадку, коли арешт накладено за правилами КПК України в редакції 1960 року під час досудового слідства, логічним є розгляд питання про його скасування у порядку цивільного судочинства, де відповідачем виступає відповідний орган досудового розслідування або прокуратура. Натомість, коли арешт накладено судом під час судового розгляду кримінальної справи, звернення до суду в порядку цивільного судочинства є недоцільним, адже це фактично унеможливлює звернення до того ж суду, який наклав арешт (оскільки він мав би виступати відповідачем), що є явно неприпустимим і ставило б власника майна у невизначене правове становище.

Такий підхід не відповідає статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, а також практиці ЄСПЛ (зокрема у справі «Меріт проти України»), де було встановлено, що національні засоби захисту мають бути ефективними та доступними для особи. Надмірний формалізм і створення процесуальних перешкод для реалізації цього права визнаються ЄСПЛ несумісними з принципом верховенства права.

Разом із тим, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання держави у мирне володіння майном має відповідати принципу «справедливого балансу» між суспільним інтересом та правами особи. Непропорційний тягар, покладений на власника, є несумісним із положеннями Конвенції. Так, у справі «East/West Alliance Limited проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Протоколу № 1 через багаторічне утримання майна без вирішення його правової долі. Ця позиція є релевантною і для ситуації, яка розглядається судом, оскільки кримінальна справа вже була закрита, у зв`язку з чим необхідність у забезпеченні цивільного позову відпала, а тому подальше утримання арешту не має легітимної мети, не відповідає принципу пропорційності та створює надмірний тягар для власника, що також суперечить принципу правової визначеності.

Отже, з огляду на те, що вищезазначена кримінальна справа закрита, а також відсутні обставини, які б обґрунтовували необхідність подальшого арешту майна, накладеного під час досудового слідства, суд дійшов висновку, що потреба у застосуванні цього заходу забезпечення відпала, а відтак арешт, накладений на приналежне заявнику нерухоме майно, підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 9 Розділу ІХ Перехідних положень КПК України, ст.ст. 125, 126, 253, 296 КПК України в редакції 1960 року, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування арешту майна, накладеного постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2003 року у справі № 1-180/03 (кримінальна справа № 63021018) за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст.ст. 189 ч. 4, 190 ч. 4, 27 ч. 3, 222 ч. 2, 263 ч. 1, 27 ч. 3, 355 ч. 2, 27 ч. 3, 358 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), ст.ст. 19 ч. 4, 145 ч. 1, 19 ч. 4, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 19 ч. 4, 145 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ОСОБА_5 за ст.ст. 190 ч. 4, 358 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_6 за ст. 263 ч. 1 КК України (в редакції 2001 року), ст.ст. 145 ч. 1, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 145 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2003 року у справі № 1-180/03 (кримінальна справа № 63021018), на майно, що належить на праві власності ОСОБА_3 , а саме: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020; Об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; Тип об`єкта: будівля, Частина Адміністративно-службової будівлі; Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 481.3, Опис: частина адміністративно-службової будівлі літ. А-2: приміщення № ІІ поз.6, сходи V-1 підвалу, приміщення № III поз. 6-8, сходи V-2 цокольного поверху, приміщення № 1 поз. 7,8,10,14,15,17-19, сходи V-3, IV-1 першого поверху, приміщення № 2 поз.1-12, сходи V-4, IV-2 на другому поверсі. У загальному користуванні приміщення № 1 поз. 13,13а,20, загальною площею 39,5 кв.м, ганок літ. а; Адреса: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, провулок Біологічний, будинок 2а; Номер об`єкта в РПВН: 7050307.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана учасниками кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд міста Дніпра протягом семи діб з дня проголошення ухвали суду.

Головуючий-суддя: ОСОБА_1