Справа № 441/2566/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 Провадження № 11-кп/811/1212/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження №0001059 за апеляційними скаргами заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 31.10.2024року стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області, українки, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, виховательки КЗ ЛОР «Великолюбінський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр» ( АДРЕСА_1 ), раніше не судимої, яка проживає на АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України,

за участю:

прокурора Генеральної прокуратури - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

встановила:

Прокурор та представник потерпілої подали апеляційні скарги на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 31.10.2024, яким ОСОБА_8 визнано винуватою за ч.1 ст. 126 КК України та призначено їй покарання у види громадських робіт на строк 100 (сто) годин з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю пов`язаною з навчанням та вихованням дітей на 1 рік.

Речовий доказ: диск DVD-R з відеозаписом залишено в матеріалах судового кримінального провадження.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, виключити щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, та призначити їй покарання у виді 200 годин громадських робіт з позбавленням права обіймати посади та займатись діяльністю, пов`язаною з навчанням та вихованням дітей, строком на 3 роки.

Вважає вирок незаконним, який підлягає скасуванню через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Зазначає, що призначене покарання є невиправдано м`яким з огляду на таке.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126 КК України, законодавцем віднесено до кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи. Водночас людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У свою чергу, держава гарантує дитині захист її життя та здоров`я, право на нормальний розвиток.

Отже, судом першої інстанції неповною мірою враховано обставини вчинення кримінального правопорушення стосовно неповнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю, зокрема:

- кількість завданих ударів, їх локалізацію, деякі удари, завдані в ділянку розташування життєво важливих органів - голову дитини, яка має вади розумового розвитку;

- характеру посадових обов`язків вихователя ОСОБА_8 , яка була зобов`язана впроваджувати сучасні корекційні технології та створювати умови для психологічної реабілітації дитини;

- невжиття обвинуваченою жодних заходів щодо відшкодування моральної шкоди потерпілій дитині, яка є особою з інвалідністю;

Особливу увагу прокурор просить звернути на те, що кримінальне правопорушення вчинено вихователем на робочому місці стосовно вихованки навчально - реабілітаційного центру для дітей з особливими потребами.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 основне та додаткове покарання у розмірі, наближеному до мінімального, не відповідає особі обвинуваченої та тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, не забезпечить її виправлення, є явно недостатнім для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченою, так й іншими особами.

Апелянт звертає увагу на те, що за відсутності у матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження конкретних дій з боку обвинуваченої, спрямованих на виправлення ситуації, зумовленої кримінальним правопорушенням, відшкодування шкоди, судом безпідставно встановлено обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 у вигляді щирого каяття, та безпідставно застосовано ст. 66 КК України.

Даний вирок оскаржив представник неповнолітньої потерпілої - адвокат ОСОБА_7 , який просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді 200 годин громадських робіт з позбавленням права обіймати посади та займатись діяльністю, пов`язаною з навчанням та вихованням дітей, строком на 3 роки.

Вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченій покарання є надто м`яким та не відповідає тяжкості кримінального проступку і особі обвинуваченої.

Апелянт покликається, що в поведінці обвинуваченої ОСОБА_8 відсутнє щире каяття та доказів цьому немає в матеріалах кримінального провадження. Із пост кримінальної поведінки обвинуваченої також не вбачається щирого каяття. Обвинувачена ОСОБА_8 не вибачилася перед потерпілою, не висловлювала осуду власної поведінки, не відшкодувала заподіяну моральну шкоду. Визнання вини обвинуваченою носить формальний характер та зумовлене виключно тим, що зібраними доказами було повністю доведено винуватість обвинуваченої. З таких обставин, суд не мав права визнавати обставиною, яка пом`якшує відповідальність - каяття.

Апелянт зазначає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував, що проступок вчинений у присутності інших дітей. Дії обвинуваченої є демонстрацією для них, що може їм загрожувати у разі, якщо обвинувачена захоче покарати і їх. При цьому під час завдання ударів, інші діти просили ОСОБА_8 не бити потерпілу ОСОБА_11 . Проте перша не реагувала та продовжувала побиття.

Призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю строком на 1 рік, суд повною мірою не врахував, що ОСОБА_8 працює вихователем, вчинений проступок безпосередньо пов`язаний із посадою, яку вона обіймає, оскільки вона є вихователем, а потерпіла вихованицею, і заподіяння побоїв відбулося у робочий час, під час виконання обвинуваченою своїх посадових обов`язків, демонстративно у присутності інших вихованців. За таких обставин узагалі є недопустимим подальша робота обвинуваченої на педагогічних посадах, недопустимим подальше навчання, виховання дітей. Покарання повинне запобігати вчиненню нових злочинів як обвинуваченою так і іншими особами. Проте максимальний строк такого покарання передбачений статтею 55 КК України, становить лише 3 роки. Отже суд мав призначити максимальний строк покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , працюючи вихователем КЗ ЛОР «Великолюбінський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр», що на вул. Замкова, 5 в смт. Великий Любінь Львівського району Львівської області, у невстановлений день, у період з 30.06.2023 по 19.09.2023, в приміщенні установи, за присутності інших учнів, у раптово виниклому конфлікті з ученицею ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (особою з інвалідністю), дерев`яною указкою нанесла останній декілька ударів по голові та надпліччях, потім штовхнула потерпілу на диван, утримуючи, нанесла тій ще кілька ударів правою рукою по голові, лівому плечі та у живіт, як наслідок умисно завдала ударів та побоїв, вчинила інші насильницькі дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень неповнолітній потерпілій ОСОБА_11 .

Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 та потерпіла ОСОБА_11 , які були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не прибули в суд з невідомих причин, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 просив розглядати справи без їх участі, оскільки він має всі повноваження на представлення інтересів неповнолітньої потерпілої в суді апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_9 про задоволення апеляційної скарги прокурора в повному обсязі, а також просив задовольнити апеляційну скаргу представника потерпілої; міркування представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , який просив задовольнити його та прокурора апеляційні скарги, думку обвинуваченої ОСОБА_8 , підтриману її захисником - адвокатом ОСОБА_13 , які, кожна окремо, просили відмовити у задоволені апеляційних вимог прокурора та представника потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг в межах апеляційних вимог, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7«Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст. 126 КК України, оскільки вона умисно завдала ударів та побоїв, вчинила інші насильницькі дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень неповнолітній потерпілій ОСОБА_11 .

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалює вирок.

Обираючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, її особу, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, працює; врахував пом`якшуючу покарання обставину щире каяття та обтяжуючу покарання обставину, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю та вадами розумового розвитку, а також вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 126 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам, які ніким не оскаржувалися.

Слухання справи в суді першої інстанції було проведено у спрощеному порядку, оскільки на це надали згоду учасники процесу.

Мотивуючи призначення покарання ОСОБА_8 у виді громадських робіт з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю пов`язаною з навчанням та вихованням дітей, суд першої інстанції належним чином врахував всі обставини справи і при цьому взяв до уваги характер кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_8 на посаді вихователя КЗ ЛОР «Великолюбінський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр» та інші обставини.

Відповідно до змісту статей 50, 65 КК України покарання має на меті виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій за вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції виходив з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до ст. 65 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно із ст. 12 КК України є кримінальним проступком, при цьому врахував обставини та наслідки вчиненого злочину.

На переконання колегії суддів призначене обвинуваченій покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю пов`язаною з навчанням та вихованням дітей на 1 рік не є мінімальною мірою покарання, однак є необхідною та достатньою для її виправлення та попередження вчинення нею нового кримінального правопорушення і таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, є законним, справедливим та відповідає принципам індивідуалізації покарання, гуманізму, при цьому таке покарання не є явно м`яким для неї.

Відтак апеляційні вимоги прокурора та представника потерпілої про те, що суд першої інстанції не вправі був враховувати щире каяття обвинуваченої ОСОБА_8 , оскільки на їх думу таке каяття не є щирим та те, що їй призначено надто м`яке покарання, то зазначені вимоги не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Апелянтами не наведено беззаперечних підтверджень необхідності призначення обвинуваченій ОСОБА_8 максимальної міри покарання за вчинений кримінальний проступок.

Крім того не знайшли підтвердження вимоги викладені в апеляційних скаргах про те, що обвинувачена повинна була відшкодувати потерпілій моральну шкоду за завданні тілесні ушкодження, адже ніхто з учасників процесу не подавав відповідної позовної заяви про відшкодування моральної чи матеріальної шкоди, в межах даного кримінального провадження.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_8 .

Крім того суду апеляційної інстанції стороною захисту було надано, для долучення до матеріалів справи, ряд документів, які позитивно характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_8 за місцем проживання та праці.

Крім того надано довідку з ТзОВ «Щедро» про те, що ОСОБА_8 працює у них з 25.11.2024 року по теперішній час машиністом розфасовувально - пакувальних машин.

Відтак покликання прокурора та представника потерпілої в поданих апеляційних скаргах щодо призначення надто м`якого покарання ОСОБА_8 не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, та не знайшли підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На переконання колегії суддів призначене обвинуваченій ОСОБА_8 основне та додаткове покарання відповідають вимогам ст. 65, 55 КК України та будуть необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченої, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційні скарги заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 31.10.2024 року якою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджену за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: