Провадження №1-кп/524/289/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у закритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, громадянина України, освіта середня, одруженого, на утриманні має малолітню дитину, знятий з реєстрації проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-22.11.2007 року Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч.1 ст. 186, ст..ст. 75, 76 КК України до 4 років позбавлення вол з іспитовим строком на 2 роки;

- 19.05.2011 Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч.2 ст. 185, ст..ст. 75, 76 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки;

- 04.02.2016 Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 25.05.2016 Крюківським районним судом м. Кременчука за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 15.07.2016 Крюківським районним судом м. Кременчука за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років 10 місяців позбавлення волі;

- 31.10.2016 Кременчуцьким районним судом м. Кременчука за ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 70, ч.5 ст. 72 КК України до 4 років позбавлення волі;

-18.09.2018 Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч.2 ст. 185, ст..ст. 75, 76 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

- 14.03.2019 Крюківським районним судом м. Кременчука за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 08.05.2019 Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 19.08.2019 Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років 10 місяців позбавлення волі;

- 22.12.2020 Глобинським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.185, ст.. 360, ч.1 ст. 70 КК України до 1 року позбавлення волі;

- 22.02.2021 Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;

- 23.06.2021 Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 05.11.2021 Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.3 ст. 185. Ч.4 ст. 70 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі;

- 26.01.2024 Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч.4 ст. 185, ст..ст. 75. 76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 111, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 194, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст. 114-1, ч.1 ст. 14, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст.114-1 КК України,

та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кременчука, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше судимого:

- 26.10.2011 Крюківським районним судом м. Кременчука за ч.2 ст. 185. ст.ст. 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитокима строком на 3 роки;

- 19.11.2015 Комсомольським районним судом Полтавської області за ч.2 ст. 185, ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавленян волі;

- 01.12.2016 Крюківським районним судом м. Кременчука за ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч.1 ст. 70 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі;

- 25.09.2023 Автозаводськитм раойнним судом м. Кременчука за ч.4 ст. 185, ст.ст. 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитоким строком на 1 рік;

-10.04.2024 Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст. 114-1, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 194, ч.1 ст. 14, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст. 114-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Автозаводського районного суду м. Кременчука перебуває кримінальне провадження №0000060 по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 111, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 194, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст. 114-1, ч.1 ст. 14, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст.114-1 КК України та ОСОБА_8 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст. 114-1, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 194, ч.1 ст. 14, ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 28, ч.1 ст. 114-1 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на вагомість доказів обвинувачення, тяжкість покарання, що їм загрожує у разі визнання їх винними, наявних ризиків переховування обвинувачених від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення та незаконного впливу на свідків.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 щодо заявленого прокурором клопотання заперечували, просили застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_6 щодо заявленого прокурором клопотання про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу заперечували, просили застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Суд, вислухавши клопотання прокурора, думки обвинувачених, їх захисників, доходить до наступного.

Відповідно до ухвали суду від 13.05.2025 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 спливає 11 липня 2025 року.

Згідно ст..29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Наведені Конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканість поєднується з такими ж вимогами статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" вказано, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. У справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року вказано, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСП у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).

Відповідно до ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437- 442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

За викладених обставин, оцінюючи суспільну небезпечність та тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, в тому числі і проти основ національної безпеки України, скоєних в умовах воєнного стану, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не має міцних соціальних зв`язків, до затримання офіційно ніде не працював, тобто не мав офіційних джерел доходів, його стан здоров`я, матеріальне становище, з метою запобіганням ризикам, що передбачені ст..177 КПК України, а саме запобіганням спробам обвинуваченого переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків, суд вважає недостатнім застосування відносно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, а тому відносно обвинуваченого необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Лабіта проти Італії», за яким питання розумності строків тримання особи під вартою вирішуються судом, зважаючи на наявність дійсного публічного інтересу у триманні особи під вартою, що переважає над приватним правом особи на особисту недоторканність.

Вирішуючи питання про можливість застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд враховуючи обставини, в яких вчинялись кримінальні правопорушення (дія правового режиму воєнного стану), характер вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, важливість об`єктів посягання, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 183 КПК України не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ухвали суду від 13.05.2025 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 спливає 11 липня 2025 року.

Згідно ст..29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Наведені Конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканість поєднується з такими ж вимогами статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" вказано, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. У справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року вказано, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСП у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).

Відповідно до ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

За викладених обставин, оцінюючи суспільну небезпечність та тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, в тому числі і проти основ національної безпеки України, скоєних в умовах воєнного стану, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі , особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не має міцних соціальних зв`язків, до затримання офіційно ніде не працював, тобто не мав офіційних джерел доходів, його стан здоров`я, матеріальне становище, з метою запобіганням ризикам, що передбачені ст..177 КПК України, а саме запобіганням спробам обвинуваченого переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків, суд вважає недостатнім застосування відносно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, а тому відносно обвинуваченого необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Лабіта проти Італії», за яким питання розумності строків тримання особи під вартою вирішуються судом, зважаючи на наявність дійсного публічного інтересу у триманні особи під вартою, що переважає над приватним правом особи на особисту недоторканність.

Вирішуючи питання про можливість застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд враховуючи обставини, в яких вчинялись кримінальні правопорушення (дія правового режиму воєнного стану), характер вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, важливість об`єктів посягання, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 183 КПК України не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 179, 194, 369, 372 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання заявлене прокурором ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 60 днів, а саме до 29 серпня 2025 року включно.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком до 60 днів, а саме до 29 серпня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_10

Судді ОСОБА_11

ОСОБА_12