Справа № 130/1049/25
Провадження №11-кп/801/861/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої в режимі відеоконференції- ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000751, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 12 березня 2025 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 травня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дзержинськ (Торецьк) Донецької області, з середньою освітою, не працюючої, не одруженої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 114-2 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 114-2 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України зараховано обвинуваченій ОСОБА_7 в строк покарання, строк її попереднього ув`язнення за період з 20 січня 2025 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід обвинуваченій у виді тримання під вартою до набрання вироку законної сили залишено без змін та продовжено його на 60 днів - до 28 липня 2025 року.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

Судом установлено, що обвинувачена ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, незважаючи на обставини триваючої збройної агресії російської федерації проти України, в умовах воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи на території с. Носківці Жмеринського району Вінницької області, як внутрішньо переміщена особа, у період 17-18 лютого та 5 березня 2024 року, використовуючи власний акаунт у месенджері «Telegram», зареєстрований за її абонентським номером телефону НОМЕР_1 , під час листування у чаті із невстановленою особою, яка використовувала акаунт у зазначеному месенджері, що зареєстрований за абонентським номером мобільного телефону НОМЕР_2 , повідомила останній за грошову винагороду інформацію, яку отримала у невстановлений спосіб, щодо розташування Збройних Сил України, за можливості їх ідентифікації на місцевості, а саме: на території м. Торецьк Донецької області, тим самим несанкціоновано поширила її.

Водночас, указана інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.

Так, перебуваючи на території с. Носківці Станіславчицької сільської територіальної громади Жмеринського району Вінницької області, за указаних мотивів, ОСОБА_7 використовуючи Месенджер «Telegram», у текстових повідомленнях, відправлених 17 лютого 2024 року приблизно о 20:50 год та 18 лютого 2024 року приблизно о 20:18 год, 20:34 год, 20:35 год повідомила невстановленій особі, що користується номером мобільного телефону НОМЕР_2 , про місце розташування на в`їзді до м. Торецьк Донецької області зі сторони м. Костянтинівка блок-посту, де перебували військовослужбовці Збройних Сил України та порядок несення служби на ньому представниками Сил оборони України.

Надалі, перебуваючи на території с. Носківці Станіславчицької сільської територіальної громади Жмеринського району Вінницької області, за указаних мотивів, ОСОБА_7 використовуючи месенджер «Telegram», у текстових повідомленнях, відправлених 18 лютого 2024 приблизно о 20:39 год, 20:40 год, 20:47 год, 20:49 год, 20:50 год повідомила невстановленій особі, що користується номером мобільного телефону НОМЕР_2 , про розташування Збройних Сил України та їх автомобільної техніки, у тому числі назву бригади, за адресою: АДРЕСА_1 .

Після цього, продовжуючи свою кримінально протиправну діяльність, перебуваючи на території с. Носківці Станіславчицької сільської територіальної громади Жмеринського району Вінницької області, за указаних мотивів, ОСОБА_7 використовуючи месенджер «Telegram», у текстовому повідомленні, відправленому 05 березня 2024 року приблизно о 18:24 год повідомила невстановленій особі, що користується номером мобільного телефону НОМЕР_2 , про розташування Збройних Сил України та їх військової техніки поряд з ВП «ІНФОРМАЦІЯ_2», КЛПУ «ІНФОРМАЦІЯ_3», КЛПЗ «ІНФОРМАЦІЯ_4».

За надання вищенаведеної інформації про розташування Збройних Сил України невстановленій особі ОСОБА_7 19 лютого 2024 року та 06 березня 2024 року отримала на власну банківську карту AT «Ощадбанк» № НОМЕР_3 (№ НОМЕР_4 ) грошові кошти в сумі 2 060 грн та 2 000 грн.

Згідно із інформацією Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області від 14 серпня 2024 року № 2495/02-1.15 особовий склад та техніка Збройних Сил України перебували: станом на 18 лютого 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 ; станом на 05 березня 2024 року за координатами НОМЕР_5 (ВП «ІНФОРМАЦІЯ_2»), НОМЕР_6 (КЛПУ «ІНФОРМАЦІЯ_3»), НОМЕР_7 (КЛПЗ «ІНФОРМАЦІЯ_4»).

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 3 ст. 114-2 КК України, як поширення інформації про розташування Збройних Сил України, за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалась у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, за відсутності ознак державної зради або шпигунства.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 травня 2025 року змінити в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

Просить призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, унаслідок чого призначив надто суворе покарання;

суд під час ухвалення обвинувального вироку не виконав вимоги щодо належного мотивування прийнятого рішення в частині призначення покарання;

суд не урахував особу винної, яка визнала свою вину, приймала участь у всіх слідчих діях, надавала правдиві показання, чим активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаялась у вчиненому, висловила щирий жаль щодо вчиненого правопорушення, має малолітню дитину на утриманні.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник - адвокат ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та просили її задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, указав, що оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання є законним і обґрунтованим.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 114-2 КК України. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються та перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 в частині призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості (є явно несправедливим) апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 2 ст. 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченою кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 є особливо тяжким злочином, який посягає на основи національної безпеки України, під час дії воєнного стану, що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого;

характеристику особи обвинуваченої, яка в силу ст. 89 КК України раніше не судима, щиро розкаялась у вчиненому, активно сприяла встановленню істини у справі, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, що віднесено місцевим судом до обставин, що пом`якшують її покарання;

відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі указаних даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 114-2 КК України, у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину в умовах воєнного стану посилює його суспільну небезпеку і підриває обороноздатність країни.

Такі дії створюють реальний ризик для життя та безпеки українських військовослужбовців і можуть бути використані ворогом для планування атак або підриву військових операцій.

Національне законодавство передбачає суворе покарання за такі дії незалежно від настання конкретних наслідків, оскільки сам факт передачі інформації ворогу є достатньою підставою для притягнення до відповідальності.

Відтак зважаючи на вкрай високу суспільну небезпеку злочину та високий рівень загрози, пом`якшення призначеного обвинуваченій покарання є недоцільним, оскільки не відповідатиме вимогам справедливості та захисту національної безпеки, а також його меті - виправленню й попередженню вчинення обвинуваченою нових кримінальних правопорушень.

На переконання апеляційного суду вид та розмір призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання є таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, буде необхідним та достатнім для мети його призначення, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування чи зміну вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 114-2 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4