КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

підозрюваного ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15.03.2025 задоволено клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_8 , погоджене прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , та застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування на 60 днів, тобто до 10.05.2025 року.

Строк тримання під вартою ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання підозрюваного, а саме: 06 год. 57 хв. 12.03.2025 року.

Визначено підозрюваному ОСОБА_6 заставу у розмірі 132 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідно становить 401 210 000, 00 грн.

У разі внесення застави, покладено на підозрюваного ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із м. Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; _____________________________________________________________________________________

Справа № 757/11750/25 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2816/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

утримуватися від спілкування зі свідками у провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Строк дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, визначено до 10.05.2025 року.

Цією ж ухвалою скаргу ОСОБА_6 в порядку ст. 206 КПК України задоволено та доручено Державному бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора провести дослідження фактів, викладених в заяві ОСОБА_6 , що у тому числі, зафіксовані в журналі судового засідання від 14.03.2025, про застосування відносно нього насильства (тортур).

Зобов`язано уповноважених осіб Державного бюро розслідувань забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження ОСОБА_6 .

Доручено уповноваженим особам органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в повідомлені адвоката ОСОБА_11 від 14.03.2025 року, що у тому числі підтримано ОСОБА_6 .

Скаргу ОСОБА_6 на незаконне затримання в порядку ст. 208 КПК України залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого .

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник посилалася на незаконне затримання підозрюваного, яке відбулось за відсутності підстав, передбачених ч. 1 ст. 208 КПК, та зазначала про катування та принизливе ставлення до ОСОБА_6 під час утримання в ІТТ та в ході судового засідання по застосуванню запобіжного заходу, яке тривало в нічний час.

Зазначала, що подання паперового клопотання до суду про застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу здійснене в порушення вимог КПК та Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, у спосіб, не передбачений законом, оскільки відсутні відомості про сформування прокурором та слідчим клопотання застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу в підсистемі «Електронний суд».

Також захисник посилалась на здійснення розгляду клопотання незаконним складом суду, з тих підстав, що автоматизований розподіл судової справи щодо ОСОБА_6 відбувся 13.03.2025 о 09:16:51.857 год. із визначенням судді-доповідача ОСОБА_10 . Однак, згідно звіту про автоматичне визначення слідчого судді у іншій судовій справі, яке відбулось того ж дня 13.03.2025 раніше за часом - о 08:41:44.740, із спеціалізацією "Скарги учасників кримінального провадження, які розглядаються слідчими суддями", суддю ОСОБА_10 виключено через відсутність спеціалізації.

Відтак, на переконання захисника, у Печерському районному суді міста Києва здійснюється авторозподіл судових справ із встановленням спеціалізації для слідчих суддів, а саме визначаються слідчі судді, які здійснюють розгляд лишескарг учасників кримінального провадження, та слідчі судді, які здійснюють розгляд лише клопотань про застосування запобіжних заходів, що не відповідає вимогам закону.

З наведених підстав захисником через підсистему "Електронний суд" було подано заяву про відвід слідчого судді, яка не була розглянута слідчим суддею.

Крім того, слідчий суддя відмовила в реалізації адвокатом ОСОБА_7 права на захист клієнта, оскільки не було забезпечено внесення РНОКПП адвоката до відомостей про учасників справи та надання доступу до матеріалів електронної судової справи, а також не забезпечено захисника необхідним часом для ознайомлення зі справою.

Слідчий суддя та прокурор, яким було відомо про здійснення захисту підозрюваного захисником за договором, в судовому засіданні здійснювали тиск на підозрюваного та наполегливо нав`язували ОСОБА_6 адвоката за призначенням, попри заперечення підозрюваного.

Слідчим суддею не виконано вимоги КПК України щодо завчасного повідомлення про судове засідання, оскільки повістку про виклик у судове засідання, яке відбулось 14.03.2025, захисник отримала лише 16.03.2025.

На переконання захисника, повідомлення про підозру ОСОБА_6 грунтується на штучно створених, сфальсифікованих, неналежних та недопустимих доказах.

У кримінальному провадженні не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК. ОСОБА_6 завжди прибував до органу досудового розслідування, ніколи не ухилявся від прибуття.

24.03.2025 та 27.03.2025 від захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення, які фактично є доповненнями до апеляційної скарги, в яких захисник зазначала, що органом досудового розслідування не надано жодних доказів виконання ОСОБА_6 під час перебування на посаді заступника начальника Служби безпеки Президента України, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків, або виконання цих обов`язків за спеціальним дорученням. Відтак не доведено, що ОСОБА_6 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426-1 КК.

Також, апелянт зазначала, що відеозапис начебто перебування ОСОБА_6 із 28.03.2019 по 29.03.2019 на борту приватного літака, під час перебування на якому ОСОБА_6 начебто перераховував кошти у сумі майже 38 млн. Євро, був підданий редагуванню та міг бути отриманий під час незаконної співпраці окремими особами ДБР із країною - окупантом рф, що тягне за собою недопустимість цього доказу, або штучно створений самим старшим слідчим в ОВС ГСУ ДБР ОСОБА_8 або іншою особою з метою притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.

Інші докази причетності ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину у справі відсутні.

09.04.2025 від захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 надійшло клопотання, в якому остання зазначила, що підозрюваному під час перебування в установі ДУ "Київський слідчий ізолятор" не надається медична допомога, не фіксуються звернення, не здійснюється медичне обстеження, та не надається лікування.

У судовому засіданні 30.04.2025 під час апеляційного розгляду, надійшли заяви ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , народного депутата України ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , народного депутата ОСОБА_17 про взяття підозрюваного ОСОБА_6 на особисту поруку, в яких останні зазначили, що поручаються за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, та зобов`язуються, за необхідності, доставити його на першу вимогу до органу досудового розслідування або суду.

Крім того, під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 звернулась із заявою про притягнення прокурора у даному кримінальному провадженні згідно вимог ст. 324 КПК України до відповідальності у зв`язку із його неприбуттям в попереднє судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу з доповненнями, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, заслухавши пояснення поручителів, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги із поданими доповненнями, дослідивши заяви про взяття ОСОБА_6 на особисту поруку, а також розглянувши заяви захисника ОСОБА_7 , колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як убачається із матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000702 від 20.08.2021 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426-1 КК України, та за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438, ч. 1 ст. 438 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюють прокурори Офісу Генерального прокурора.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , перебуваючи посаді заступника начальника Служби безпеки Президента України Управління державної охорони України згідно наказу № 161-ос від 01.07.2014, будучи, з врахуванням положень примітки 1 до ст. 425 КК України, військовою службовою особою, на яку покладено організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, в силу Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» являючись працівником правоохоронного органу, прийнявши військову присягу, будучи військовослужбовцем Управління державної охорони України у військовому званні полковника, який за бездіяльність несе відповідальність згідно із законом (ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб»), та відповідно до ст. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несе з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України», юридичну відповідальність згідно із законом, у т.ч. кримінальну, та встановлену законом відповідальність за незабезпечення додержання військової дисципліни та невжиття заходів для її відновлення (ч. 6 ст. 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України), приблизно о 23 год 24 хв 28.03.2019 року, в умовах особливого періоду, перебуваючи у контрольованій зоні прикордонного контролю з обмеженим доступом, що охороняється на території Міжнародного аеропорту «Київ» імені Ігоря Сікорського («Жуляни»), на борту повітряного судна (адміністративний літак, бізнес-джет) CL-600-2B19, державний та реєстраційний знак D-ALIK, який розташовувався стоянці повітряних суден вказаного аеропорту, діючи протиправно з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання його суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, не бажаючи рахуватись з покладеними на нього законом та іншими нормативно-правовими актами обов`язками, передбаченими ст. 17 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб», отримавши від громадянина рф ОСОБА_18 38 612 000 євро (що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 28.03.2019 становило 1 177 541 592,136 грн), у поліетиленових пакунках з банкнотами номіналом 200 євро скріплених банківськими стрічками, які було розміщені у 7 (семи) валізах чорного кольору, не дотримуючись встановленого Митним кодексом України та іншими законними, підзаконними нормативно-правовими актами порядку переміщення через митний кордон України валютних цінностей, без декларування транскордонного переміщення фізичними особами валютних цінностей, перевищуючи свої повноваження як військовослужбовця Управління державної охорони України, передбачені ст. ст. 17, 18 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб», протиправно із використанням службового транспорту й безперешкодного проходження авіаційного контролю як військовослужбовцем Управління державної охорони України, залишив охоронювану зону прикордонного контролю аеропорту з вказаною сумою в іноземній валюті, як наслідок перемістив через митний кордон України поза митним контролем, без виконання митних формальностей валютні цінності, що явно виходить за межі наданих йому повноважень, що заподіяло істотну шкоду митним інтересам України (національним інтересам України, забезпечення та реалізація яких досягається шляхом здійснення державної митної справи) та митній безпеці України, нормальному функціонуванню органу з охорони державного кордону та митних органів.

Згідно даних протоколу затримання від 12.03.2025, цього ж дня о 06 год. 57 хв. ОСОБА_6 було затримано в порядку ст. 208, п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України.

12.03.2025 у межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_6 повідомлено про підозру у перевищенні військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисному вчиненні дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, якщо ці дії заподіяли істотну шкоду, вчинених в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 426-1 КК України.

13.03.2025 старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , в якому просив застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, із визначенням йому застави у виді 165 126 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 500 001 528, 00 грн., та покладенням на нього, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15.03.2025 задоволено клопотання слідчого та застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування на 60 днів, тобто до 10.05.2025 року.

Строк тримання під вартою ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання підозрюваного, а саме: 06 год. 57 хв. 12.03.2025 року.

Визначено підозрюваному ОСОБА_6 заставу у розмірі 132 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідно становить 401 210 000, 00 грн.

У разі внесення застави, покладено на підозрюваного ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із м. Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками у провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Строк дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, визначено до 10.05.2025 року.

Цією ж ухвалою скаргу ОСОБА_6 в порядку ст. 206 КПК України задоволено та доручено Державному бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора провести дослідження фактів, викладених в заяві ОСОБА_6 , що у тому числі, зафіксовані в журналі судового засідання від 14.03.2025, про застосування відносно нього насильства (тортур).

Зобов`язано уповноважених осіб Державного бюро розслідувань забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження ОСОБА_6 .

Доручено уповноваженим особам органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в повідомлені адвоката ОСОБА_11 від 14.03.2025 року, що у тому числі підтримано ОСОБА_6 .

Скаргу ОСОБА_6 на незаконне затримання в порядку ст. 208 КПК України залишено без задоволення.

З висновками слідчого судді, викладеними в оскаржуваній ухвалі, колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як убачається з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання колегії суддів, при прийнятті рішення про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 , слідчий суддя дійшов вірного висновку про доведеність наявності обставин, які свідчать про обґрунтованість підозри останнього у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426-1 КК України, що підтверджується фактичним даними, наданими суду та наведеними у рішенні слідчого судді.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, оцінюючи їх достатність для висновку про причетність ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у провадженні достатньої сукупності доказів, які свідчать про обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя станом на день розгляду клопотання дійшов правильного висновку про наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1-4 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, на тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження відомості і обставини, на які посилається слідчий у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що у кримінальному провадженні існують ризики, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, експертів, інших учасників у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, в сукупності із вищезазначеними обставинами, слідчий суддя врахував дані про особу підозрюваного, його вік та стан здоров`я, майновий та сімейний стан, репутацію, спосіб життя, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти ризикам, які зазначені у клопотанні слідчого.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

У справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає обґрунтованим висновок слідчого судді про необхідність застосування підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням застави, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів може виявитися не достатнім для забезпечення існуючих ризиків, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону і правовими позиціями ЄСПЛ.

На переконання колегії суддів, таке обмеження права ОСОБА_6 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Крім того, на переконання колегії суддів, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до ч. 3 ст. 183, ч. 5 ст. 182 КПК України, взявши до уваги дані, які характеризують особу підозрюваного, його майновий та сімейний стан, конкретні обставини кримінального правопорушення, дійшов висновку про визначення підозрюваному застави у виді 132 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 401 210 000 гривень.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки вказаний розмір застави є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, такий запобіжний захід буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_6 та підстав вважати його завідомо непомірним для підозрюваного колегія суддів не вбачає.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені п.п. 1 - 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим щодо ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави, який, на думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю кримінального правопорушення, є обґрунтованим, та підстав для застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

З цих же підстав колегія суддів не убачає підстав для задоволення заяв ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , народного депутата України ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , народного депутата ОСОБА_17 про особисту поруку ОСОБА_6 , оскільки на переконання колегії суддів, саме запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість повідомленої ОСОБА_6 підозри колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426-1 КК України.

Враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, у тому числі наявності або відсутності умислу в діях особи, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

З наведених підстав, доводи захисника в апеляційній скарзі з доповненнями щодо відсутності події інкримінованого злочину, неналежності та недопустимості зібраних у справі доказів, зокрема даних відеозапису, а також посилання на те, що ОСОБА_6 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426-1 КК України, є передчасними та такими, що підлягають вирішенню під час розгляду кримінального провадження по суті.

Сукупність зібраних доказів та матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для продовження щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Доводи апелянта про те, що органом досудового розслідування не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, експертів, інших учасників у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Зважаючи на викладене, а також, враховуючи дані про особу підозрюваного ОСОБА_6 у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим у клопотанні ризику можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки останній має реальні можливості залишити межі України або переховуватись на території України.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, слідчий суддя дійшов правильного висновку про його існування, оскільки такий ризик існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, доводи захисника про те, що ОСОБА_6 завжди прибував до органу досудового розслідування та не ухилявся від явки до слідчого, самі по собі не забезпечують впевненості у належній процесуальній поведінці підозрюваного у подальшому, у випадку застосування щодо нього біль м`якого запобіжного заходу.

Наведені в апеляційній скарзі відомості про особу підозрюваного не спростовують висновків про продовження існування ризиків у кримінальному провадженні та не є достатніми підставами для застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Матеріали справи не містять та захисником не надано медичних висновків щодо неможливості утримання під вартою ОСОБА_6 за станом здоров`я.

На підставі наданих сторонами матеріалів, колегією суддів надано оцінку в сукупності всім обставинам, що враховуються при обранні запобіжного заходу, передбаченим ст. 178 КПК, та на переконання колегії суддів, такі відомості не спростовують висновків про існування ризиків у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що визначена слідчим суддею застава є завідомо непомірною для підозрюваного ОСОБА_6 є необгрунтованими, оскільки з урахуванням обсягу повідомленої підозри, розміру незаконно переміщених валютних цінностей, та даних про особу підозрюваного, слідчий суддя дійшов вірного висновку, що застава саме у розмірі 132 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно становить 401 210 000, 00 грн., здатна забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апелянта про здійснення розгляду клопотання незаконним складом суду, з посиланням на невідповідність вимогам закону встановленої у Печерському районному суду міста Києва спеціалізації суддів, є безпідставними.

Як убачається із матеріалів справи, судове провадження за клопотанням слідчого про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 розподілено судді ОСОБА_10 у відповідності до положень ст. 35 КПК України на підставі протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 13.03.2025, а тому посилання сторони захисту у апеляційній скарзі на здійснення розгляду клопотання незаконним складом суду, є безпідставними.

При цьому, до повноважень колегії суддів під час перегляду в апеляційному порядку ухвали про застосування запобіжного заходу не належить надання оцінки відповідності вимогам закону встановленої у Печерському районному суду міста Києва спеціалізації суддів, а відтак доводи апелянта в цій частині не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Посилання захисника на незаконність затримання підозрюваного ОСОБА_6 , яке відбулось, на думку апелянта, за відсутності підстав, передбачених ст. 208 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами судового провадження.

Так, згідно наявного у матеріалах справи протоколу затримання від 12.03.2025, ОСОБА_6 було затримано на підставі п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України, а саме у зв`язку із виникненням обгрунтованих обставин, які дають підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 426-1 КК України.

У вказаному протоколі затримання детально відображено підстави затримання, в ході затримання ОСОБА_6 роз`яснено його права та обов`язки. На виконання вимог частин 1, 4 ст. 213 КПК про затримання ОСОБА_6 повідомлено його близьких осіб, Північний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги та Раду адвокатів Київської області. Затримання проводилося за участю адвокатів ОСОБА_6 та представника Ради адвокатів Київської області.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що скарга на незаконне затримання особи підлягає розгляду в порядку ст. 206 КПК України, та як убачається із матеріалів судового провадження, підозрюваним було реалізовано право на звернення до слідчого судді із відповідною скаргою, за наслідками розгляду якої слідчим суддею не встановлено підстав для її задоволення у частині звільнення затриманого з-під варти. Разом з тим, ухвала слідчого судді, яку постановлено за результатами розгляду поданої в порядку ст. 206 КПК скарги щодо незаконного затримання особи відповідно до ст. 208 КПК, не підлягає апеляційному оскарженню, що узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27.05.2019 року у справі № 766/22242/17.

Крім того, слідчим суддею в ході розгляду скарги ОСОБА_6 в порядку ст. 206 КПК України взято до уваги посилання останнього на застосування відносно нього насильства (тортур) з часу його фактичного затримання, унаслідок чого доручено уповноваженим особам проведення дослідження фактів, викладених в заяві ОСОБА_6 , про застосування відносно нього насильства (тортур), та зобов`язано забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження підозрюваного.

Відтак, щодо викладених в апеляційній скарзі захисника обставин про здійснення катування та принизливе ставлення до ОСОБА_6 слідчим суддею було прийнято рішення у порядку ст. 206 КК України.

Крім того, сторона захисту не позбавлена можливості звернутись до уповноважених органів із відповідними заявами та скаргами щодо незаконних дій відносно ОСОБА_6 , допущених під час його затримання та утримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що подання паперового клопотання до суду про застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу здійснене у спосіб, не передбачений законом, оскільки відсутні відомості про формування прокурором та слідчим клопотання застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу в підсистемі «Електронний суд», не грунтуються на вимогах закону, оскільки, згідно абзацу 3 ч. 1 ст. 35 КПК, реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі та/або її окремих підсистемах (модулях) не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі в порядку, визначеному цим Кодексом.

Крім того, Положенням про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21, на яке посилається апелянт, не передбачено імперативних норм про подання документів до суду виключно через підсистему «Електронний суд», без права звернення із такими документами в паперовій формі.

Доводи апеляційної скарги про істотне порушення слідчим суддею вимог кримінального-процесуального закону, недотримання встановленої законом процедури розгляду заявленого відводу та порушення права на захист через невчасне повідомлення захисника про судове засідання, ненадання достатнього часу для ознайомлення із матеріалами справи та спонукання підозрюваного до надання ним згоди на участь у справі захисника за призначенням, ретельно перевірялися під час апеляційного розгляду, однак не знайшли свого підтвердження.

Як убачається із даних журналу судового засідання від 14.03.2025, яке було розпочато за участю підозрюваного ОСОБА_6 , його захисників за договором ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та захисника за призначенням ОСОБА_21 , підозрюваний відмовився від правової допомоги вищевказаних захисників, та просив залучити до участі у справі захисника ОСОБА_7 .

Вказане клопотання підозрюваного слідчим суддею було задоволено та оголошено перерву в судовому засіданні до 19 год. 30 хв. для залучення захисника ОСОБА_7 , про що останню повідомлено шляхом направлення на вказаний нею номер мобільного телефону виклику в судове засідання на 14.03.2025 на 19 год. 30 хв.

О 19 год. 58 хв. судове засідання продовжено за участю захисника ОСОБА_7 , а також було задоволено клопотання останньої та надано захиснику час для конфіденційного спілкування із підозрюваним і погодження правової позиції.

Як убачається із наведеного, у ході розгляду клопотання слідчим суддею реалізовано право підозрюваного на вільний вибір захисника, та розгляд клопотання здійснено за участю захисника ОСОБА_7 , яка здійснювала захист підозрюваного ОСОБА_6 на підставі договору.

При цьому, доводи захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі щодо невчасного повідомлення її про судове засідання, та ненадання достатнього часу для ознайомлення із матеріалами справи, спростовуються даними журналу судового засідання від 14.03.2025, а також даними наявної у справі довідки відповідальної особи Печерського районного суду міста Києва про доставлення захиснику ОСОБА_7 14.03.2025 о 18 год. 14 хв. смс-повідомлення про виклик в судове засідання, призначене на 14.03.2025 на 19 год. 30 хв., що свідчить про дотримання судом передбаченого ст. 135 КПК України порядку здійснення виклику у судовому провадженні.

Колегією суддів не встановлено недотримання вимог кримінального процесуального закону при розгляді слідчим суддею поданого клопотання, які б порушували право на захист підозрюваного ОСОБА_6 .

Посилання апелянта на те, що слідчим суддею безпідставно не розглянуто заяву захисника ОСОБА_7 про відвід слідчого судді, спростовуються даними журналу судового засідання від 14.03.2025, з якого убачається, що слідчим суддею за наслідками повторно заявлених відводів прийнято рішення із занесенням до журналу судового засідання про залишення без розгляду заявленого ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_7 відводу.

Відтак, доводи апелянта в цій частині фактично зведені до незгоди із прийнятим слідчим суддею рішенням про залишення без розгляду заявленого відводу, яке не є предметом окремого апеляційного оскарження та не може бути підставою для скасування ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 .

Інші доводи апеляційної скарги з доповненнями висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду клопотання, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин у їх сукупності, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Крім того, колегія суддів не убачає підстав для розгляду заяви захисника ОСОБА_7 про притягнення прокурорів у даному кримінальному провадженні згідно вимог ст. 324 КПК України до відповідальності у зв`язку із неприбуттям сторони обвинувачення в попереднє судове засідання, з огляду на наступне.

За наслідками неприбуття прокурора за викликом у судове засідання по розгляду даного клопотання на 07.04.2025, яке разом із обставинами незабезпечення доставки ОСОБА_6 до Київського апеляційного суду з ДУ "Київський слідчий ізолятор", стало підставою для відкладення судового розгляду на іншу дату, колегією суддів у вказаному провадженні вжито заходів щодо доведення до відома Офісу Генерального прокурора вказаних обставин, акцентовано увагу на неприбутті у судове засідання прокурора, без повідомлення про причини такого неприбуття, та наслідках такого неприбуття.

Відтак, подана захисникомОСОБА_7 заява про притягнення до відповідальності прокурорів у даному кримінальному провадженні згідно вимог ст. 324 КПК України, підлягає залишенню без розгляду.

Разом з тим, розглянувши подану захисником ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , заяву про ненадання медичної допомоги ОСОБА_6 під час перебування в установі ДУ "Київський слідчий ізолятор", колегія суддів дійшла висновку про її задоволення.

Держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п. 72 рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Ухань проти України», заява №30628/02).

Згідно висновків, викладених у рішеннях Європейського суду з прав людини, при оцінці належності медичної допомоги в пенітенціарній установі він загалом має зберігати достатню гнучкість при визначенні необхідного стандарту охорони здоров`я, який має задовольняти законні вимоги ув`язнення, але залишатися таким, що відповідає людській гідності та належному виконанню державою своїх обов`язків. У зв`язку з цим відповідні національні органи влади зобов`язані забезпечити, зокрема, щоб встановлення, діагнозу та надання медичної допомоги були швидкими і точними (див. рішення у справах «Гумматов проти Азербайджану (Hummatov v. Azerbaijan), заяви №№ 9852/03 та 13413/04, п. 115, від 29.11.2007; «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine), заява № 72286/01, пп. 104-106, від 28.03.2006; «Євгеній Алєксєєнко проти Росії» (Yevgeniy Alekseenko v. Russia), заява № 74266/01, п. 100, від 08.01.2009; «Гладкій проти Росії» (Gladkiy v. Russia), заява № 3242/03, п. 84, від 21.12.2010; «Хатаєв проти Росії» (Khatayev v. Russia), заява № 56994/09, п. 85, від 11.10.2011, та рішення зі змінами у справі «Голомйов проти Молдови» (Holomiov v. Moldova), заява № 30649/05, п. 121, від 07.11.2006).

Відповідно до пункту 138 рішення ЄСПЛ від 15.05.2012 року у справі «Каверзін проти України»(Kaverzin v. Ukraine), заява № 23893/03, надання необхідної медичної допомоги особам у місцях тримання під вартою є обов`язком держави (див., наприклад, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Ухань проти України»(Ukhan v. Ukraine), заява № 30628/02, пп. 72-74, з подальшими посиланнями).

Положеннями статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст.ст. 6, 39, 72 Основ законодавства України про охорону здоров`я, передбачено, що особи, узяті під варту, мають право на надання їм медичної допомоги.

Відтак, колегія суддів вважає, що надання необхідної медичної допомоги особам у місцях тримання під вартою є обов`язком держави, у зв`язку з чим, перевіривши викладені в заяві ОСОБА_7 щодо ненадання підозрюваному медичної допомоги та лікування, а також нездійснення фіксації його звернень, вважає за необхідне зобов`язати начальника Державної установи "Київський слідчий ізолятор" забезпечити проведення медичного обстеження підозрюваного ОСОБА_6 з метою отримання об`єктивних висновків про стан його здоров`я, та надати необхідне лікування (згідно з медичними рекомендаціями), а також повідомити Київський апеляційний суд про вжиті заходи щодо перевірки стану здоров`я підозрюваного ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 176-178, 182, 183, 193, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2025, - без змін.

Заяви ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , народного депутата України ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , народного депутата ОСОБА_17 про особисту поруку - залишити без задоволення.

Заяву захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 , задовольнити.

Зобов`язати начальника Державної установи "Київський слідчий ізолятор" забезпечити проведення медичного обстеження підозрюваного ОСОБА_6 з метою отримання об`єктивних висновків про стан його здоров`я, та надати необхідне лікування (згідно з медичними рекомендаціями).

Контроль щодо дотримання прав підозрюваного в частині надання йому необхідної медичної допомоги покласти на прокурора (старшого у групі прокурорів) у кримінальному провадженні.

Зобов`язати начальника Державної установи "Київський слідчий ізолятор" та прокурора (старшого у групі прокурорів) у кримінальному провадженні повідомити Київський апеляційний суд про вжиті заходи щодо перевірки стану здоров`я підозрюваного ОСОБА_6 .

Заяву захисника ОСОБА_7 , яка дієв інтересах підозрюваного ОСОБА_6 , про порушення питання про відповідальність прокурорів групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000702, - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3