Справа №582/518/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/103/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

30 липня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 582/518/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 25.01.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Недригайлів Сумської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_11 у пред`явленому йому обвинуваченні, оскільки надані суду докази не підтверджують вчинення кримінального правопорушення саме обвинуваченим.

Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 25.01.2022 ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації кошти у розмірі 7505,84 грн, які витрачені на стаціонарне лікування потерпілої, а також на користь ОСОБА_9 50000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку, у період часу з 00 год. 00 хв. до 01 год. 00 хв. 25.11.2019 ОСОБА_11 , знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , діючи на грунті неприязних відносин з ОСОБА_9 , наніс останній близько п`яти ударів ногою в ліву частину тулубу, чим спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Апеляційний розгляд справи згідно положень ст. 111, 405 КПК призначався на 18.10.2023 (в судовому засіданні приймали участь прокурор, потерпіла та її представник, обвинувачений та його захисник, сторони надала пояснення, але розгляд був відкладений для підготовки стороною захисту клопотання про дослідження доказів), 21.02.2024 (від обвинуваченого та його захисника надійшли клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з проходження останнім військової служби), 17.07.2024 (від захисника надійшло клопотання про відкладення судового засідання через хворобу обвинуваченого), 24.09.2024 (судове засідання було відкладено за клопотанням обвинуваченого для забезпечення участі його захисника), 12.03.2025 (від обвинуваченого надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з його перебуванням на лікуванні).

Будучи належним чином повідомлений про час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений в судове засідання 30.07.2025 до апеляційного суду не прибув, при цьому жодних клопотань від нього не надходило.

Відповідно ч. 1, 4 ст. 405 КПК, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою; неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття; якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у § 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати § 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).

У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_11 , оскільки це не суперечить положенням ст. 405 КПК. Обвинуваченому було надано більш ніж достатньо можливостей реалізувати своє право на доступ до суду, брати участь в апеляційному розгляді, так як судові засідання призначалися достатню кількість разів протягом тривалого періоду часу, ініціатором відкладення яких був здебільшого сам ОСОБА_11 .

Крім того, обвинувачений своєї правової позиції в будь-який доступний спосіб не висловив, скористатися можливістю проведення судового засідання в режимі відеоконференції бажання не виявив (у разі неможливості прибути безпосередньо до апеляційного суду), а відтак такі дії неодмінно перешкоджають справедливому розгляду справи протягом розумного строку та спрямовані на свідоме затягування судового процесу, що є проявом зловживання процесуальним правом.

Неявка обвинуваченого за неведених вище обставин не є перешкодою для розгляду справи згідно ст. 405 КПК, враховуючи те, що участь останнього не є обов`язковою (ч. 4 ст. 401 КПК), а необґрунтоване зволікання з боку суду у розгляді справи є неприпустимим, оскільки зводиться нанівець легітимна мета завдань кримінального провадження (правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням ст. 2 КПК) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч. 1 ст. 121 КК).

Такі висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 відповідають матеріалам кримінального провадження, є вмотивованими та ґрунтуються на досліджених судом першої інстанції і частково колегією суддів апеляційного суду в порядку ч. 3 ст. 403 КПК доказах, а саме на:

- показаннях потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що обвинувачений ОСОБА_11 є її колишнім чоловіком. З ним склалися конфліктні відносини, які були такими як до розірвання шлюбу, так і після нього, під час спільного проживанням. 24.11.2019 близько 12 год. ночі вона прокинулась від того, що почула нецензурну лайку від свого колишнього чоловіка, який зайшов до її кімнати, ухопив її за руку та за волосся і витяг у залу, де наніс їй два удари в ліву скроню. Вона закрила голову руками та сіла на коліна біля дивану, після чого ОСОБА_11 вдарив її в лівий бік ногою без взуття близько 5 разів. Вранці потерпіла пішла в приймальне відділення лікарня, де її оглянув лікар та спрямував на проходження рентгену. Після отримання знімку він встановив, що в неї зламані 3 ребра зліва та наявний пневмоторакс;

- показаннях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які підтвердили наявність конфліктних відносини між обвинуваченою та потерпілим;

- матеріалах перевірок ЖЕО за зверненнями ОСОБА_9 , якими підтверджується вчинення щодо неї насильницьких та інших дій з боку ОСОБА_11 ;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 16.12.2019 з додатком до нього з участю потерпілої ОСОБА_9 , згідно якого ОСОБА_9 продемонструвала механізм нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_11 ;

- висновку експерта ОКЗ «Сумське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 1016 від 28.11.2019, згідно якого під час виявлені тілесні ушкодження: закрита травма грудної клітки - переломи 7, 8, 9-го ребер зліва, що супроводжувались пнемогідротораксом зліва. Дані ушкодження, враховуючи їх характер, утворилися від дії тупих предметів, та могли утворитись при нанесенні ударів ногами в грудну клітку зліва, як продемонстровано потерпілою під час проведення слідчого експерименту;

- висновку судово-медичної експертизи № 08-10/2020/пп від 23.01.2020, згідно якого у ОСОБА_9 мала місце закрита травма грудної клітини у вигляді переломів VII, VIII, IX ребер по лопатковій лінії ліворуч, яка ускладнилася розвитком лівостороннього пневмотораксу з колабуванням легені до 2-го міжребер`я. Наявність пневмотораксу у ОСОБА_9 потребувала проведення невідкладного дренування лівої плевральної порожнини, щоб уникнути розвитку загрозливого стану здоров`я гострої дихальної недостатності та настання смерті постраждалої. Дана закрита травма грудної клітини у ОСОБА_9 за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою загрози для життя, оскільки за звичайним своїм перебігом, без надання невідкладної медичної допомоги, ця травма привела б до загрозливого стану здоров`я (гострої дихальної недостатності). Закрита травма грудної клітини у ОСОБА_9 утворилася від неодноразової дії тупих твердих предметів з обмеженою поверхнею контакту, якими могли бути кулаки та ноги, можливо в той час, на який вона вказує при допиті та проведенні слідчого експерименту. Показання ОСОБА_9 , які вона надала при проведенні слідчого експерименту, відповідають судово-медичним даним в т. ч. і тим, що отримані при дослідженні медичної документації, в частині способу та механізму спричинення їй тілесних ушкоджень. Судово-медичних даних, які б вказували на утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 при падінні з висоти власного зросту з прискоренням або без такого, не встановлено;

- поясненнях експерта ОСОБА_17 , яка пояснила, що вона та інші члени комісії досліджували відеозапис, доданий до протоколу слідчого експерименту. Експерт чітко пам`ятає, як потерпіла показувала, як були нанесені їй ушкодження в лівий бік;

- висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи № 25 від 11.05.2021, з якого вбачається, що у ОСОБА_9 мались тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітки з переломами 7 ребра зліва по середньо-пахвовій та 8, 9 ребер зліва по лопатковій лініям, яка в своєму перебігу ускладнилась виникненням лівобічних пневмотораксу (скупченням повітря в плевральній порожнині) зі стисненням легені до рівня 2 міжреберного проміжку та гемотораксу (скупченням рідкої крові в плевральній порожнині). Описані вище патологічні стани по своїй суті є прогресуючими в часі, тобто без надання медичної допомоги, за рахунок динамічного збільшення як повітря, так і рідкої крові в плевральній порожнині, вони призводять до значного стиснення легені, що в подальшому може призвести до повної втрати здатності легені до газообміну (дихання). Вже на момент госпіталізації у потерпілої мались дихальна недостатність другого ступеня, а згідно даних, отриманих під час проведення загального аналізу крові від 25.11.2019 ознаки крововтрати, що з метою збереження здоров`я та життя пацієнтки потребувало проведення хірургічного втручання дренування плевральної порожнини. Описаний вище комплекс тілесних ушкоджень, за вказаних вище причин, є небезпечним для життя в момент його заподіяння, оскільки він «...без надання медичної допомоги, за своїм звичайним перебігом, закінчується або може закінчитись смертю. Запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги не повинно братися до уваги при оцінці загрози для життя таких ушкоджень». Описаний вище комплекс тілесних ушкоджень в сукупності, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень»;

- виписному епікризі, згідно якого 25.11.2019 ОСОБА_9 було проведено операцію по дренуванню лівої плевральної порожнини.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять факту заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій саме обвинуваченим, то вони є необгрунтованими і не можуть бути прийнятними до уваги.

Відповідно ч. 1-2 ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів, а ч. 1 ст. 95 цього Кодексу визначено, що показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту, крім іншого, потерпілим щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Показання потерпілого є самостійним видом (джерелом) доказів, який являє собою відомості про обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, значення яких полягає в тому, що вони являють собою ефективний засіб відстоювання прав та інтересів потерпілого. Крім того, за допомогою показань потерпілого встановлюються обставини, що мають суттєве значення для з`ясування обставин вчинення злочину.

В першому значенні вони служать одним з головних засобів реалізації його прав та інтересів, оскільки відіграють виключно важливу роль, яка полягає у сприянні безпосередній можливості потерпілим вплинути на результат кримінального провадження, зокрема на висновки як органу досудового розслідування, так і суду щодо обставин вчиненого злочину, хоча й на свою користь. В іншому випадку вони виступають важливим засобом встановлення значущих у кримінальному провадженні обставин тоді, коли потерпілий прямо вказує на причетність особи, винної у вчиненні злочину. При цьому, можливість встановлення за допомогою показань потерпілого з достовірністю обставин кримінального провадження забезпечується відповідальністю за дачу завідомо неправдивих показань.

Таким чином, закон прямо передбачає можливість встановлення фактичних обставин кримінального провадження на підставі показань потерпілої особи за умови їх внутрішньої узгодженості, послідовності та правдоподібності.

У цій справі, про достовірність показань потерпілої вказує її послідовна позиція щодо обставин кримінального правопорушення як під час досудового слідства в ході проведення з нею слідчих дій, так і в ході судового розгляду.

Зокрема, під час проведення слідчого експерименту 16.12.2019 потерпіла на місці події повідомила про обставини спричинення їй тілесних ушкоджень та продемонструвала механізм, характер, локалізацію і кількість нанесених їй ударів обвинуваченим, а згідно висновку експерта № 1016 від 28.11.2019 виявлені у потерпілої тілесні ушкодження могли утворитись при нанесенні ударів ногами в грудну клітку зліва, як було продемонстровано потерпілою під час проведення слідчого експерименту, що у свою чергу узгоджується із висновками судово-медичних експертиз № 08-10/2020/пп від 23.01.2020, № 25 від 11.05.2021 та поясненнями експерта ОСОБА_17 .

Також будучи попередженою про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань згідно ст. 384 КК, в ході судового розгляду даного кримінального провадження потерпіла без жодних сумнівів прямо і наполегливо вказала на ОСОБА_11 як на особу, яка нанесла їй близько п`яти ударів ногою в ліву частину тулубу, чим спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Сукупність всіх обставин у цій справі виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що ОСОБА_9 спричинив потерпілій тяжке тілесне ушкодження, що вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих доказів, оскільки версія сторони обвинувачення пояснює всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події.

Наявності таких обставин, яким версія сторони обвинувачення не змогла надати розумного пояснення або які б свідчили про можливість іншої версії події, не встановлено. Будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія події, яка дає підстави для висновку про те, що мало місце кримінальне правопорушення і воно було вчинено ОСОБА_11 .

Є неприйнятними і доводи апеляційної скарги в тій частині, що жоден із допитаних у суді першої інстанції свідків не був очевидцем події правопорушення.

Так, згідно ч. 1 ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, а відповідно ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

У цьому кримінальному провадженні з наведених у вироку суду показань свідків, які хоча і не є прямими доказами, але можливо встановити, що між обвинуваченим і потерпілою тривалий час існували конфліктні відносини, а також, що наступного дня одразу після події злочину вона звернулася за медичною допомогою. При цьому, не підлягають задоволенню доводи захисника про недопустимість як доказу показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (син потерпілої), ОСОБА_14 (брата потерпілої) через те, що вони надані свідками з чужих слів.

Так, відповідно ч. 1 ст. 97 КПК показаннями з чужих слів є висловлювання щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Таким чином, показанням з чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи.

Для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями з чужих слів у значенні ст. 97 КПК, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні.

Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані з іншою метою, наприклад, для доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями з чужих слів відповідно ст. 97 КПК, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.

Повертаючись до обставин цієї справи, висновки суду про доведеність завдання обвинуваченим ударів потерпілій не ґрунтуються на твердженні, переказаному свідками. Ці обставини суд установив на підставі інших доказів (показань потерпілої, протоколу слідчого експерименту за участі потерпілої, висновків судово-медичних експертиз).

Показання свідків, таким чином, не є показаннями з чужих слів по відношенню до обставин вчинення злочину. Ці показання спрямовані лише на підтвердження того, що потерпіла зранку після події злочину повідомила свідкам про те, що тілесні ушкодження їй спричинив обвинувачений. По відношенню до цих фактів показання свідків не можуть вважатися показаннями з чужих слів, оскільки ці події вони спостерігали безпосередньо.

Враховуючи те, що вказані свідки допитані судом першої інстанції щодо обставин, які сприймали особисто, тому ці показання можуть бути визнані допустимими з урахуванням критеріїв, передбачених п. 3, 4 ч. 2 та ч. 6 ст. 97 КПК.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_11 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга його захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 25.01.2022 відносно ОСОБА_18 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4