Справа № 146/398/25
Провадження №11-кп/801/760/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000210, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01.11.2024 за апеляційною скаргою заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Береза Глухівського району Сумської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, учасника бойових дій, є особою з обмеженими можливостями та потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та призначено покарання у виді 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в дохід держави, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Вирішено питання про заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна та долю речових доказів.

Грошові кошти в сумі 8300 (вісім тисяч триста) гривень конфісковано в дохід держави.

Судом установлено, що з 09:00 години 31 жовтня 2024 року по 09:00 годин 01 листопада 2024 року інспектор сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Тульчинського районного відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області (далі СРПП відділення поліції № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області) лейтенант поліції ОСОБА_9 спільно з поліцейським СРПП відділення поліції № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області капралом поліції ОСОБА_10 , які згідно з п. 2 примітки до ст. 368 КК України є службовими особами, та посади яких згідно з п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну службу» відносяться до посад категорії «В», відповідно до графіку несення служби співробітниками відділення поліції № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, затвердженого начальником відділення поліції № 2 Тульчинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, перебували на добовому чергуванні та здійснювали патрулювання території Вапнярської територіальної громади Тульчинського району Вінницької області на службовому автомобілі марки «Skoda» моделі «Rapid», реєстраційний номер «1607».

Так, біля 18 гшодини 16 хвилин в ході руху вулицею Незалежності в смт. Вапнярка Тульчинського району Вінницької області вказаним нарядом поліції виявлено автомобіль марки «Volkswagen B 7» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався вказаною вулицею, водій якого керував транспортним засобом з порушенням вимог правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме створив аварійну ситуацію, яка виразилася у тому, що він виїхав на зустрічну смугу руху.

З метою реагування на виявлене правопорушення вказаний автомобіль було зупинено. Після зупинки вказаного автомобіля встановлено, що ним керував ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході спілкування з водієм працівники поліції помітили у нього ознаки алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота та нечітку мову. На запитання поліцейського про стан сп`яніння ОСОБА_8 відповів, що дійсно до поїздки вживав алкогольний напій у вигляді горілки.

У подальшому водію ОСОБА_8 працівниками поліції запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці або в медичному закладі.

На пропозицію поліцейського ОСОБА_8 повідомив, що не потрібно проводити його огляд на стан алкогольного сп`яніння, а також непотрібно складати на нього будь-які адміністративні матеріали та запропонував неправомірну вигоду, чим проявив умисел на пропозицію неправомірної вигоди службовій особі. Далі вказаними працівниками поліції було попереджено ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди службовій особі, відповідно до ст. 369 КК України.

Незважаючи на попередження поліцейськими про кримінальну відповідальність, ОСОБА_8 продовжував намагатися вирішити питання уникнення адміністративної відповідальності шляхом пропозиції неправомірної вигоди, зважаючи на що був повторно попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 369 КК України за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди службовій особі.

У подальшому, при спілкуванні з працівниками поліції ОСОБА_8 нехтуючи неодноразовими попередженнями про кримінальну відповідальність за порушення ст. 369 КК України, діючи умисно, маючи умисел на пропозицію та надання неправомірної вигоди службовій особі, усвідомлюючи, що працівники поліції є службовими особами, які планують скласти на нього протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, розуміючи незаконність своїх дій та достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за пропозицію та надання неправомірної вигоди службовій особі, підійшов до службового автомобіля поліції, відчинив водійські дверцята та з метою уникнення притягнення його до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 130 КУпАП, на водійське сидіння перед працівниками поліції поклав грошові кошти у сумі 8300 гривень в якості неправомірної вигоди.

Побачивши це, інспектор СРПП відділення поліції № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенант поліції ОСОБА_9 повідомив на лінію «102» про вказане кримінальне правопорушення.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 369 КК України як пропозиція службовій особі надати їй неправомірну вигоду, а також надання такої вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує чи надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала.

В апеляційній скарзі заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_7 ставиться питання про зміну вироку Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року в частині вирішення питання про речові докази через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Просить зазначити у резолютивній частині вироку про застосування на підставі ст. 96?, 96? КК України спеціальної конфіскації до грошових коштів, які призначались для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд, застосувавши положення ст. 100 КК України щодо речових доказів (грошових коштів), не застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме спеціальну конфіскацію, передбачену ст. 96?, 96? КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній та просив задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду, надав суду письмову про розгляд апеляційної скарги у його відсутності. Такі обставини з урахуванням вимог апеляційної скарги відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга заступника керівника обласної прокуратури підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи ж апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

У даному кримінальному провадженні судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягає застосуванню, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України є підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

Так, Томашпільський районний суд Вінницької області у вироку вказав, що доля речових доказів вирішується відповідно до ст. 100 КПК України та в резолютивній частині вироку зазначив, що 8300 гривень, які вилучено під час огляду місця події, конфіскувати у дохід держави.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 96-2 КК України у разі, якщо гроші, цінності та інше майно призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, застосовується спеціальна конфіскація.

Згідно ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація застосовується, зокрема, на підставі обвинувального вироку суду.

Частина 1 статті 369 КК України, за якою ОСОБА_8 засуджений оскаржуваним вироком, передбачає основне покарання, зокрема, від 1000 до 4000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та позбавлення волі на строк до чотирьох років.

Згідно обвинувачення, визнаного судоми доведеним, грошові кошти у сумі 8300 грн використані ОСОБА_8 для схиляння інспектора сектору з реагування патрульної поліції до вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що долю речових доказів, а саме грошових коштів у сумі 8300 гривень, необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Томашпільський районний суд Вінницької області мав застосувати ст. ст. 96-1, 96-2 КК України та ухвалити рішення про спеціальну конфіскацію цих коштів.

До таких висновків, а саме про необхідність вирішення питання щодо долі речових доказів - коштів, які у даному випадку призначалися для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, на підставі ст. 96-1 КК України, а не ст. 100 КПК України, дійшла об?єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.09.2024 (справа № 183/4229/23).

При цьому, за своєю правовою природою спеціальна конфіскація належить до інших заходів кримінально-правового характеру (розділ XIV «Інші заходи кримінально-правового характеру» Загальної частини КК України).

У рішенні від 30.06.2022 № 1-р/2022 у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. ст. 96-1, 96-2 КК України (щодо спеціальної конфіскації) Конституційний Суд України визнав такими, що є конституційними ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, при цьому серед іншого вказав, що спеціальна конфіскація не є видом кримінального покарання, тому її застосування, зокрема примусове безоплатне вилучення майна у недобросовісної третьої особи, на підставі судового рішення (вирок, ухвала) не є притягненням до кримінальної відповідальності.

Таким чином, спеціальна конфіскація не є кримінальним покаранням, її застосування не призводить до збільшення обсягу обвинувачення та не свідчить про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, тому рішення про застосування спеціальної конфіскації судом апеляційної інстанції приймається у формі ухвали відповідно до ч. 1 ст. 418 КПК України.

Такі висновки вказані у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі № 183/4229/23.

Таким чином, суд першої інстанції не застосував спеціальну конфіскацію на підставі ст. ст. 96-1, 96-2 КК України до грошових коштів у сумі 8300 гривень, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України тягне за собою зміну вироку місцевого суду при його перегляді в апеляційному порядку.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000210, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01.11.2024 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України змінити в частині вирішення питання про речові докази через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Із резолютивної частини вироку виключити вказівку про конфіскацію в дохід держави на підставі ст. 100 КПК України грошових коштів у розмірі 8300 (вісім тисяч триста) гривень.

Зазначити в резолютивній частині вироку про застосування на підставі ст. 96?, 96? КК України спеціальної конфіскації в дохід держави грошових коштів у розмірі 8300 (вісім тисяч триста) гривень.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції (Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: