Провадження № 11-кп/4823/563/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 рокум. Чернігів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 травня 2025 року,

У С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою суду, постановленою під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 187 КК України, продовжено йому запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27.07.2025 року з утриманням в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань» (№ 12).

Суд першої інстанції дійшов такого висновку з огляду на те, що на цей час ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та у подальшому продовження такого запобіжного заходу, не зменшилися, зокрема, ризик переховування від суду високий, оскільки злочини, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , згідно ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжким, тому тяжкість покарання, яке загрожує, може стати підставою переховування від суду, враховуючи, що він раніше був оголошений у міжнародний розшук, розшуканий та затриманий на території Чеської Республіки та виданий на територію України у порядку екстрадиції, у Ніжинському міськрайонному суді на розгляді також перебуває кримінальне провадження щодо нього за обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину, офіційно він не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, що вказує на наявність ризику повторного вчинення злочинних дій. Тому дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти встановленим ризикам.

Не погодившись із рішенням суду, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою та покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

В обґрунтування апеляційних скарг зазначає про недоведеність ризиків, на які посилався прокурор та запевняє, що запобіжний захід у виді застави, яку в подальшому обвинувачений зобов`язується передати на потреби ЗСУ, та застосування засосу контролю електронного браслету забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, позицію обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу із викладених у ній підстав, думку прокурора про залишення ухвали суду без змін, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно із ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором у клопотанні, поданому до суду в порядку ст. 199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою за положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Як убачається з матеріалів судового провадження, у провадженні Чернігівського районного суду Чернігівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048 від 01.08.2019 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 187 КК України. Кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду.

Відповідно до ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку перебування під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд відмічає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.

Під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції встановив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки у судовому засіданні прокурором доведено, що ризики не відпали, залишається незмінним ризик переховування від суду, який обґрунтований тяжкістю покарання, яке загрожує у разі доведеності вини, та обставинами щодо перебування ОСОБА_8 у міжнародному розшуку та його екстрадиції після розшукання на території Чеської Республіки та передачі на територію України, а також ризик повторного вчинення кримінальних правопорушень, і на даний час стороною захисту встановлені ризики не спростовані та не надано даних про їх зменшення, тому суд дійшов висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки злочини, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , пов`язані із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілих.

Виходячи із матеріалів судового провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, наведені прокурором, є дійсними та триваючими і наразі вони виключають можливість зміни запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 на більш м`який.

Крім того, суд урахував тяжкість безальтернативного покарання, визначеного санкціями статтей, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, керуючись наданими йому законом дискреційними повноваженнями, дійшов обґрунтованого висновку про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого без визначення розміру застави, належним чином умотивувавши своє рішення.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави, на цей час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

Отже, приймаючи до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, які суд оцінює у сукупності з іншими даними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги щодо невиправданості ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого, при цьому, будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, апелянтом не наведено.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни ухвали суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 травня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою до 27.07.2025 року з подальшим утриманням в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань» (№12) - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4