Номер провадження: 11-кп/813/2121/25
Справа № 493/379/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 04.07.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000789 від 14.10.2024 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 04.07.2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 .

Продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 02.09.2025 року включно. Без визначення розміру застави.

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю висунутого обвинувачення, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливістю застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу та зміни до ней.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що стороною обвинувачення не наведені фактичні обставини передбачені ст. 177 КПК України. Вказує, що обвинувачений має критичний стан здоров`я, шо підтверджується медичними висновками та унеможливлюють перебування особи під вартою.

Просить ухвалу суду скасувати та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або визначити розмір застави відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч. 2 ст. 392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді Балтського районного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0000789 від 14.10.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 121 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

Абзацом 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення по суті, оскільки це є прерогативою суду першої інстанції за результатами проведеного судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутому ОСОБА_8 обвинувачення у скоєні інкримінованого їм злочину, оскільки позбавлений можливості надати відповідний висновок щодо допустимості чи недопустимості заявлених сторонами кримінального провадження доказів.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами захисника про те, що в клопотанні не доведено про не зменшення встановлених ризиків при застосуванні запобіжного заходу, що в сукупності з іншими обставинами, стали підставою для рішення суду про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою та про продовження дії цього запобіжного заходу.

Так, суд дійшов до висновку про те, що стороною обвинувачення доведено про не зменшення встановлених ризиків при продовженні строку дії запобіжного заходу, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Однак, апеляційний суд, дослідивши доводи апеляційної скарги, надані до неї докази та матеріали провадження, вважає, що слідчий суддя безпідставно встановив про не зменшення ризиків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також не дав належної оцінки доказам, обставинам та даним щодо особи обвинуваченого, які суттєво зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України та вказують на можливість обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Зокрема, в ухвалі, як на обставину, що дає підстави вважати не зменшення ризику того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду, зазначено на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Посилання на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 та на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини, не може бути однією підставою для доведеності наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, в рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) №7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В клопотанні прокурора та в ухвалі суду не зазначено будь-які інші докази або обставини, які б підтверджували намір обвинуваченого переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Навпаки, стандарт, за яким ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, був давно запроваджений і використовується Європейським судом («Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria).

Тобто з урахуванням зазначених стандартів, а також того, що з часу вчинення злочину до розгляду зазначеного клопотання, пройшов значний час та вже триває судовий розгляд, ризик втечі обвинуваченого зменшився.

Таким чином, з урахуванням того, що в ухвалі в підтвердження ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України зазначено тільки тяжкість вчиненого злочину та тяжкість покарання, а також того, що з часу вчинення злочину до розгляду зазначеного клопотання, пройшов значний час та вже триває судовий розгляд, апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені обставини суттєво зменшують існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, в ухвалі суду зазначено про те, що прокурором доведено не зменшення ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Зазначений ризик в ухвалі суду обґрунтовується також тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та тяжкістю покарання.

Однак, апеляційний суд вважає, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та розмір ймовірного покарання, не можуть безумовно підтверджувати наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Навпаки зазначений ризик спростовуються тим, що на теперішній час досудове розслідування у справі завершено, обвинувальний акт складено та направлено до суду, основні докази вже зібрані та зафіксовані в належному процесуальному порядку, та їх оригінали знаходяться у сторони обвинувачення.

З моменту подій, які сталися 14.10.2024, пройшло вже більше 10 місяців, і жодних фактів спроб обвинуваченого знищити або спотворити докази не зафіксовано, що вказує на відсутність цього ризику.

В ухвалі суду не зазначено конкретно, які саме докази, речі або документи обвинувачений може знищити, сховати або спотворити, з урахуванням того, що досудове розслідування закінчене.

Тобто, матеріалів з відповідними доказами, які б вказували на існування зазначеного ризику не надано.

Одне лише посилання без належного його обґрунтування, не може бути належним обґрунтуванням існування зазначеного ризику.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не доведено про не зменшення існування ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, в ухвалі суду зазначено про те, що прокурором доведено існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те що обвинувачений може незаконно впливати на свідків, у цьому ж кримінальному проваджені.

Зазначений ризик також обґрунтовується тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та тяжкістю покарання.

Однак, апеляційний суд також вважає, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та розмір ймовірного покарання, не можуть безумовно підтверджувати наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у кримінальному провадженні є потерпілі.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що в ухвалі суду зазначено лише про наявність ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків, без будь-якого обґрунтування відсутності аналогічного ризику щодо потерпілих.

Тобто, якщо суд дійшов висновку про відсутність ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих, то такі обставини також свідчать про недоведеність ризику можливого впливу обвинуваченого на інших учасників кримінального провадження, зокрема на свідків.

Таким чином, висновок слідчого судді є непослідовними та такими, що не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам статті 177 КПК України щодо наявності реального, а не гіпотетичного ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наявність свідків в кримінальному провадженні не являється підставою для існування цього ризика.

Крім того, апеляційний суд вважає що загроза вільного спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні, могла бути нівельована покладанням на обвинуваченого обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме утримуватися від спілкування зі свідками.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не доведено про не зменшення існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, в ухвалі суду зазначено про те, що прокурором доведено існування ризику передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Апеляційний суд, з урахуванням того, що судовий розгляд кримінального провадження триває, під час чого, необхідно допросити потерпілих, свідків та дослідити усі докази, вважає обґрунтованим висновок суду про не зменшення ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, з урахуванням зазначених обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення доведено про не зменшення існування тільки двох ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 України, а не зменшення інших встановлених судом ризиків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 України, на думку апеляційного суду з рахуванням вищезазначених обставини не доведено стороною обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд вважає, що в порушення вимог кримінального процесуального закону, в оскаржуваній ухваліне обґрунтована неможливість застосування відносно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам, а саме не доведена неможливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки посилання в цій частині ґрунтуються тільки на припущеннях, а також судом не дана належна оцінка щодо особи обвинуваченого, наявності у нього міцних соціальних зв`язків та наявності тяжких захворювань.

Зокрема, з наданої медичної документації вбачається, що у ОСОБА_8 є ряд тяжких захворювання, зокрема гіпертонічна хвороба III ст., дисциркуляторна енцефалопатія II ст. (прогресуюча), цукровий діабет II типу, пароксизмальна миготлива аритмія з ризиком тромбоемболій, атеросклеротичний кардіосклероз з серцевою недостатністю, хронічний гастродуоденіт, полінейропатія з ризиком ампутації.

Під час апеляційного розгляду прокурор не ставив під сумнів надану медичну документацію, тобто не заперечував про наявність у обвинуваченого ряду тяжких захворювань.

З огляду на наведене доводи захисника при розгляді апеляційної скарги про те, що стан здоров`я ОСОБА_8 , з дня затримання підозрюваного до теперішнього часу, різко погіршився, обвинувачений є тяжко хворим, постійно перебуває на стаціонарному лікуванні та потребує постійного медичного догляду, знайшли підтвердження.

Крім того, під час апеляційного розгляду знайшли підтвердження посилання захисника на те, що в умовах тримання під вартою ОСОБА_8 неможливо забезпечити належне лікування та йому потрібно лікування тільки в умовах стаціонару у медичних закладах.

З наданого до апеляційного суду висновку комісійної судово-медичної експертизи № 127 від 17.06.2025 року вбачається, що для встановлення та лікування вище перелічених захворювань ОСОБА_8 , йому необхідно обстеження та лікування тільки в умовах стаціонару кардіоневрологічного профілю, оскільки таке обстеження та лікування неможливе в умовах медчастини СІЗО.

При цьому апеляційний суд враховує, що продовження тримання під вартою особи з критичним станом здоров`я без можливості забезпечення належного лікування порушує ст. 3 Конвенції.

Також, апеляційний враховує те, що три поставлені діагнози гіпертонічна хвороба III ст., атеросклеротичний кардіосклероз з серцевою недостатністю та полінейропатія з ризиком ампутацій віднесені до «Переліку захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», затвердженого Наказом Державного департаменту покарань та Міністерства охорони здоров`я від 18.01.2000 року №3/6 (z0143-00).

З урахуванням того, що у ОСОБА_8 є три тяжкі захворювання, які віднесені до «Переліку захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», апеляційний суд вважає, що зазначені обстави спростовують доводи сторони обвинувачення щодо неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, оскільки ОСОБА_8 у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, йому загрожує покарання від 7 до 10 років позбавлення волі.

Крім того, апеляційний суд враховує надані документи щодо особи обвинуваченого, які свідчать про наявність у нього міцних соціальних обов`язків, які згідно вимог кримінального процесуального закону повинні бути враховані судом при розгляді клопотання про продовження строку тримання особи під вартою.

Зокрема з наданих документів вбачається, що ОСОБА_8 має місце проживання та реєстрації раніше не судимий; є підприємцем, інвалід II групи, офіційно одружений з 14 червня 2008 року зі ОСОБА_10 , виховує з дружиною доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_12 , 26.10.2009 року, який має захворювання дихальної системи та потребує батьківського догляду.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що в сукупності зазначені обставини щодо стану здоров`я обвинуваченого та наявності у нього міцних соціальних зв`язку, зменшують ступень існування встановлених ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України та вказують на можливість обрання ОСОБА_8 біль м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який забезпечить запобіганню встановлених ризиків та належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Манчіні проти Італії», відповідно до якого, за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 п. 1 п.п. с Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За таких обставин, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги захисника обґрунтованими, а висновок суду про необхідність продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходячи з вимог статей 177, 178, 183, 194 КПК України таким, який не відповідає матеріалам кримінального провадження та є необґрунтованим, а отже, вважає за можливим і необхідним обрати обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем постійного проживання, з покладеним відповідних обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, який на думку колегії суддів буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 04.07.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000789 від 14.10.2024 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_13 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , роз`яснивши обвинуваченому ОСОБА_8 його обов`язок щодо заборони залишати вказане житло цілодобово.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

-прибувати до суду за кожним викликом;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-утримуватись від спілкування зі свідками та потерпілим у цьому кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченомуОСОБА_8 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.

Виконання ухвали Одеського апеляційного суду про застосування запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту та контроль за його поведінкою покласти на співробітників відділення поліції №1 Подільського районного управління поліції ГУНП в Одеській області.

Обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити з під варти.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду становить до 02.09.2025.

Копію ухвали для виконання направити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та відділення поліції №1 Подільського районного управління поліції ГУНП в Одеській області.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4