В И Р О К

Іменем України

№ 610/372/25 № 1-кп/610/100/2025
м. Балаклія08 травня 2025 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

потерпілої: ОСОБА_4 ,

представника потерпілої: адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 (відеоконференція),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця м. Харків; зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ; громадянина України; з професійною освітою; на час злочину - молодшого інспектора відділу охорони державної установи «Диканівська виправна колонія (№ 12)», старшого сержанта внутрішньої служби; на цей час безробітного; розлученого, має двох неповнолітніх дітей; рнокпп НОМЕР_1 ; раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України,

в с т а н о в и в:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

ОСОБА_6 , вступаючи до лав органів Державної кримінально-виконавчої служби України, присягнув вірно служити Українському народу, дотримуватися норм Конституції та законів України, бути чесним, гуманним, сумлінним і дисциплінованим, зберігати державну та іншу охоронювану законом таємницю, з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов 'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина, всіляко сприяти зміцненню правопорядку.

Таким чином, станом на 12.09.2024 ОСОБА_6 був працівником правоохоронного органу.

Відповідно до вимог ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

12 вересня 2024 року, приблизно о 18 годині 45 хвилин, за адресою: Харківська область, Ізюмський район, м. Балаклія, вул. Перемоги, буд. 181, поблизу магазину «Фаворит», ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязні та словесного конфлікту, не маючи умислу на умисне вбивство та спричинення тяжких тілесних ушкоджень, проявивши злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків для життя та здоров 'я, хоча за конкретних обставин повинен був і міг їх передбачити, якби діяв з більшою обачністю, руками штовхнув ОСОБА_8 в область плечей, у результаті чого той не втримав рівновагу та впав на землю з висоти власного зросту, вдарившись при цьому правою частиною голови об поверхню землі, що мала суцільне тверде кам`яне покриття, після чого настала його смерть на місці події.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_8 виявлені наступні прижиттєві тілесні ушкодження: голови: закрита черепно-мозкова травма у вигляді крововиливу у м`які тканини голови в лобно-скроневій ділянці справа, лінійний перелом скронево-потиличної кістки, крововилив під тверду мозкову оболонку в скроневій ділянці справа, крововиливи в м`які мозкові оболонки в лобній ділянці справа. Вищевказані тілесні ушкодження за ступенем тяжкості в сукупності носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті. Причиною смерті ОСОБА_8 став перелом кісток черепу у вигляді травматичного внутрішньочерепного крововиливу внаслідок закритої черепно-мозкової травми голови.

Обвинувачений винуватим себе визнав повністю і підтвердив факт вчинення кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин.

Під час допиту в суді обвинувачений пояснив, що того дня біля магазину пив пиво, з ОСОБА_8 виникла конфліктна ситуація. Вони стояли обличчям один до одного, щоби збільшити дистанцію обвинувачений руками відштовхнув ОСОБА_8 від себе у плечі. Той спіткнувся, упав на спину і головою вдарився об поверхню землі з крупним щебнем та більше не встав. Ознак життя не подавав, з вуха пішла кров. На місце викликали медичну допомогу, яка констатувала смерть, та поліцію.

Під час допиту в суді потерпіла пояснила, що загиблий був її чоловіком, мають двох синів, один з них неповнолітній. Чоловік пішов у магазин, його довго не було. До них прибіг сусід і повідомив що її чоловік лежить мабуть неживий. Біля магазину на землі на спині лежав її чоловік, обличчя було фіолетового кольору. Поруч була медична допомога. Чоловік був інвалідом 3 групи, отримував пенсію порядку 3 тисячі гривень. Вона є соціальним працівником, отримує зарплати 6 тисяч гривень. Жили за рахунок цих грошей, чоловік робив усе по будинку і господарству, зараз це робити нікому. Одразу обвинувачений дав їй 10 тисяч гривень на похорони, просив пробачення. Вона обвинуваченого не пробачає, чоловіка їй та батька двом дітям не повернути. До відшкодування моральної та майнової шкоди обвинувачений не приступив, їм не допомагає, все залишилося на словах. Навіть після початку розгляду справи в суді обвинувачений не звертався за пробаченням та врегулюванням. Згодом буде пред`являти позов до обвинуваченого.

Виконавши вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів на підтвердження події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні.

Об'єктивна сторона злочину характеризується посяганням на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв'язком між зазначеним діянням та наслідком.

З суб'єктивної сторони злочин характеризується необережністю у виді злочинної самовпевненості, оскільки при вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваної ним дії (бездіяльності), але легковажно розраховує на її відвернення.

Штовхаючи ОСОБА_8 обвинувачений хоча і не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (падіння потерпілого з подальшим ударом головою та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть), однак повинен був і міг їх передбачити та діяти з більшою обачністю. Умислом обвинуваченого не охоплювалося заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, внаслідок яких настала його смерть. У діях обвинуваченого убачається необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за:

ч. 1 ст. 119 КК України як

вбивство, вчинене через необережність.

Обвинувачений: раніше не судимий; на час злочину - молодший інспектор відділу охорони державної установи «Диканівська виправна колонія (№ 12)», старший сержант внутрішньої служби, де зарекомендував себе виключно з позитивного боку. Звільнений 13.09.2024 за власним бажанням; з 23.09.2024 як безробітний на обліку у центрі зайнятості; відбуваючи адміністративне стягнення у вигляді суспільно-корисних робіт на строк 120 годин з 20.03.2024 по 09.04.2024 в цілому зарекомендував себе позитивно; не перебуває на обліках у нарколога, психіатра; розлучений, має двох неповнолітніх дітей 2010 та 2013 р.н. З його слів одна дитина проживає разом з ним та її матір'ю, а інша окремо з матір'ю.

Згідно досудової доповіді органу пробації ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства та окремих осіб оцінюються як середні, можливе виправлення без ізоляції від суспільства.

Під час досудового розслідування і в суді обвинувачений винуватим себе у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, що свідчить про надання допомоги у встановленні обставин справи, що на підставі ст. 66 КК України визнається обставиною, що пом`якшує покарання.

Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом 'якшують та обтяжують покарання.

Тобто суд, мотивуючи вид та розмір призначеного ним покарання (основного та додаткового), повинен врахувати всі обставини, які мають значення для його призначення.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на такий шлях, самоосуд свого вчинку. Щире каяття слід відрізняти від визнання винуватості з метою створити формальні підстави для пом'якшення покарання.

Разом із тим, не заперечення і визнання обвинуваченим об`єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про його щире каяття, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого.

За відсутності ж щирого каяття, визнання вини є формальним твердженням, яке підтверджує факт лише сам вчинення інкримінованих дій, і його покладення в обґрунтування висновку про можливість виправлення без відбування покарання є необґрунтованим.

Згідно висновків, які містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (кримінальне провадження №288/1158/16-к), під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, у них не міститься даних про повідомлення обвинуваченим органам досудового розслідування таких обставин вчинення кримінальних правопорушень, які б не були встановлені ними на підставі інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 КК України вбивство, вчинене через необережність, карається обмеженням волі на строк від трьох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Визначаючи вид та розмір покарання суд також виходить з того, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, який є необережним, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має двох неповнолітніх дітей, в цілому є позитивною особою, враховує конструктивну процесуальну поведінку обвинуваченого під час досудового розслідування і в суді, сприяння кримінальному провадженню, його визнавальні показання також покладені в основу обвинувачення, матеріальну участь у похованні загиблого.

Проте враховується і те, що у складний для країни та людей особливий період боротьби за виживання в умовах воєнного стану, повномасштабної війни, на деокупованій території, поблизу фронту, обвинувачений, будучи представником держави, працівником правоохоронного органу - установи виконання покарань, внаслідок чого повинен бути взірцем законослухняності, поведінки не тільки на службі, але і у побуті, оскільки присягав дотримуватися норм Конституції та законів України, не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина, всіляко сприяти зміцненню правопорядку на ґрунті пияцтва, особистої недисциплінованості, використовуючи незначний привід, маючи можливість уникнути вказаної ситуації, вчинив злочин, тяжкі наслідки якого у вигляді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі (участі у витратах на поховання). Обвинувачений обіцяє, але протягом майже 8 місяців після поховання загиблого до відшкодування завданої його сім'ї очевидної моральної шкоди втратою чоловіка, батька тощо, майнової шкоди, допомоги у побуті, господарстві тощо замість загиблого не приступив. Реальних кроків для свого працевлаштування не зробив задля компенсації родині загиблого, як у цивільному житті так і у військовій службі за контрактом, де міг би отримувати грошове забезпечення військовослужбовця і за рахунок нього здійснити виплати родині загиблого.

Протягом судових засідань до потерпілої за пробаченням, примиренням, залагодженням та врегулюванням не звертався, що, по факту, свідчить про його байдужість, не відповідність його слів його діям.

Суд враховує позицію потерпілої яка наполягала на неможливості призначення покарання з випробуванням.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання його необхідно призначити у виді реального обмеження волі, у мінімальному розмірі санкції, вважаючи саме таке покарання необхідним і достатнім в якості кари за скоєне, для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими та іншими особами.

На переконання суду викладені обставини у сукупності та наведені мотиви свідчать про те, що призначення іншого виду або розміру покарання або із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України буде явно м'яким і не буде сприяти його виправленню та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 369-378 КПК України,

у х в а л и в:

1)ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, призначивши йому покарання 3 роки обмеження волі.

2)Початок строку відбування покарання обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

3)Після набрання вироком законної сили скасувати арешт майна за ухвалою слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 18.09.2024, а ці речові докази знищити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, через Балаклійський районний суд Харківської області, протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинувачений має право подати клопотання про помилування, ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1