ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №: 11-сс/818/871/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме самої ОСОБА_7 , належним чином повідомленої про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 26 06 2025 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою слідчого судді клопотання прокурора про арешт майна задоволено та накладено арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні № 0001107 від 23.10.2024, на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в домоволодінні з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , майно, яке належить ОСОБА_7 , а саме:

Телефон Samsung Galaxy S24+, моделі SM-S926B/DS, серійний номер R5CX60VQ4CT, імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 з поміщеними до нього sim карткою №1: НОМЕР_3 , з sim карткою №2: НОМЕР_4 .

Накладено арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні № 0001107 від 23.10.2024, на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного мешкання місцем фактичного проживання ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в домоволодінні з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , майно належне ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:

Телефон Samsung S24 Ultra SM-S928B/DS, серійний номер НОМЕР_5 , імеі1: НОМЕР_6 , імеі2: НОМЕР_7 , з поміщеною до нього sim карткою: НОМЕР_8 .

Місцем зберігання вказаних вище мобільних телефонів визначено СВ УСБУ в Харківській області до 26.07.2025 включно, протягом якого надати стороні обвинувачення строк для проведення відповідних експертиз, зняття виявленої інформації на електронні носії спеціалістами (експертами) в обсязі, необхідному для досягнення мети кримінального провадження та виготовлення копій даних, які містяться на вказаних носіях, для залучення до матеріалів кримінального провадження, а також провести необхідні інші слідчі дії, а з 27.07.2025 зобов`язати слідчого/прокурора передати на відповідальне зберігання вказані у цій ухвалі мобільні телефони особам, у яких вони були вилучені або власникам цього майна, та попередити таких осіб про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження арештованого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись зі вказаним рішенням, представник власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки доводам та запереченням сторони захисту, вважає оскаржувану ухвалу такою, що суперечить закону та обставинам справи.

Вказує, що прокурор обґрунтовує своє клопотання лише припущеннями, вказане клопотання має наслідки невиправданого та непропорційного втручання у право на мирне володіння майном.

Крім того, на думку сторони захисту, подане прокурором клопотання про арешт майна не містить підстав вважати вказані мобільні телефони речовими доказами. Прокурором не доведено, що майно, вилучене за місцем проживання ОСОБА_7 , має будь яке відношення до кримінального правопорушення та не можуть слугувати доказами.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судове засідання суду апеляційної інстанції власник майна ОСОБА_7 не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи.

Її представник ОСОБА_8 підтримував вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, зазначив, що клопотання прокурора та оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування підстав вилучення мобільних телефонів. Крім того не зрозуміло яку саме інформацію сторона обвинувачення бажає вилучити із арештованих телефонів. На думку сторони захисту, жодних дій зі сторони обвинувачення із вилученням інформації з телефонів не проводиться.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, зазначила, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою. Вказала, що слідством встановлені зв`язки ОСОБА_7 та іншого підозрюваного ОСОБА_10 , тому органу досудового слідства необхідно вилучити наявну в мобільних телефонах інформацію.

Беручи до уваги вищевказане, а також враховуючи вимоги ч.4 ст.405, ч.2 ст.422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності власника майна, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, до Салтівського районного суду міста Харкова засобами поштового зв`язку, а саме 20 06 2025 року, надійшло зазначене клопотання прокурора.

З клопотання та наданих до нього матеріалів слідує, що у провадженні слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області знаходиться кримінальне провадження, зареєстроване в ЄРДР № 0001107 від 23.10.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , використовуючи сталі корупційні зв`язки з представниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки та ГУ ДМС у Харківській області, налагодив схему ухилення від мобілізації осіб призивного віку, шляхом періодичної видачі фіктивних повісток на проходження ВЛК, сприянні в оновленні даних у ТЦК та СП без їх подальшої мобілізації, а також відтермінування від призову на підставі фіктивних висновків лікарсько-консультативної комісії. При цьому, для деяких осіб, через наявні корупційні зв`язки в ГУ ДМС у Харківській області, здійснювалася їх реєстрація в якості ВПО або перереєстрація до іншого району м. Харкова, що надавало можливість у подальшому координувати протиправну діяльність з відповідними посадовими ТЦК та СП з якими у ОСОБА_10 налагоджені особисті контакти, сприяючи таким чином особам призовного віку в уникненні призову на військову службу під час мобілізації.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_10 вчиняв вказані протиправні дії в інтересах ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

19.06.2024 ОСОБА_10 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

19.06.2024 о 08 год. 54 хв. ОСОБА_10 затриманий слідчим УСБУ в Харківській області в порядку ст. 615 КПК України.

19.06.2025 на підставі ухвали слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова про дозвіл на обшук від 17.06.2025 проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в домоволодінні з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого виявлено та вилучено:

1. Телефон Samsung Galaxy S24+, моделі SM-S926B/DS, серійний номер R5CX60VQ4CT, імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 з поміщеними до нього sim карткою №1: НОМЕР_3 , з sim карткою №2: НОМЕР_4 ;

2. Телефон Samsung S24 Ultra SM-S928B/DS, серійний номер RFCX91DFWWK, імеі1: НОМЕР_6 , імеі2: НОМЕР_7 , з поміщеною до нього sim карткою: НОМЕР_8 .

Вилучені під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 предмети, речі та документи містять інформацію, яка має значення для розслідування вказаного кримінального провадження, можуть мати на собі слідову та (або) іншу інформацію, що має доказове значення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження в сукупності з іншими доказами.

19.06.2025 постановою слідчого вказані предмети, речі та документи визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, встановлено, що речі та документи, вилучені за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначені у пункті №1 належать ОСОБА_7 , власником майна під №2 є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вилучення вказаних речей і документів здійснено за місцем фактичного проживання останніх, та відповідно до пояснень, наданих слідчому під час проведення обшуку.

Незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, зокрема псуванню, зникненню, знищенню, передачі, предметів та документів які є речовими доказами, тобто зберегли на собі сліди вчинення злочину та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

У судове засідання прокурор не з`явився, повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення клопотання.

Оцінивши наведені стороною обвинувачення докази слідчий суддя доходить переконання у необхідності накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, є достатні підстави вважати, що вилучене майно зберегло у собі сліди кримінального правопорушення чи інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у зв`язку з цим, для спростування або підтвердження доводів сторони обвинувачення, необхідним є проведення з таким майном слідчих дій. Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження може у подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки є ризик втрати цих речових доказів, що унеможливить встановленню істини по справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 статті 170 КПК України регламентовано, що у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Абзацом 2 частини 10 статті 170 КПК України встановлено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у слідчого судді були достатні підстави вважати, що вищевказане майно може відповідати критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна ОСОБА_7 для можливого використання як доказів у кримінальному провадженні №0001107 від 23 10 2024 року.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, особою, яка є власником майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів, як це передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

Як регламентовано статтею 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст.170-174 КПК України, а згідно з ч.2, 3 ст.170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст.98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст.170 КПК України майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів наголошує, що вказаний захід є тимчасовим, а тому у подальшому його власник чи володілець має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно з положеннями ст.174 КПК України.

Колегія суддів погоджується із думкою слідчого судді, що незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, зокрема псуванню, зникненню, знищенню, передачі майна, яке є речовим доказом, тобто зберегло на собі сліди вчинення злочину та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доводи сторони захисту щодо того, що матеріали справи не містять конверт направлення клопотання про арешт майна є безпідставними, адже на а.с.35 наявна копія конверту з АТ «УКРПОШТА» від 20 06 2025 року. З цього можна зробити висновок, що сторона обвинувачення подала відповідне клопотання у належний строк, який передбачений ст.171 КПК України, та розглянуто слідчим суддею у належний строк, який передбачений ст.172 КПК України, а саме не пізніше двох днів з дня його надходження до суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи сторони захисту про те, що клопотання прокурора слід визнати необґрунтованим, бо воно базується лише на припущеннях, і що його задоволення призведе до невиправданого та непропорційного втручання у право особи на мирне володіння майном, зважаючи на наступне.

Матеріали клопотання прокурора містять достатній обсяг фактичних даних, підтверджених належними та допустимими доказами, що вказують на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України.

Зазначене майно, відповідно до обставин провадження, може бути речовим доказом, використовувалося або призначалося для вчинення кримінального правопорушення, або набуте внаслідок його вчинення, а тому підлягає арешту з метою запобігання його можливому прихованню, знищенню, пошкодженню чи відчуженню.

Ухвалюючи рішення про накладення арешту, слідчий суддя першої інстанції дотримався вимог ст. 170 КПК України, врахувавши принцип пропорційності, необхідності та допустимості втручання у право власності. Втручання у право особи на мирне володіння майном є виправданим та співмірним із легітимною метою забезпечення ефективного досудового розслідування.

Відтак, підстав для скасування ухвали слідчого судді або визнання клопотання прокурора необґрунтованим апеляційний суд не вбачає.

Колегія суддів констатує, що всі інші доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на зазначене апелянтом майно, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях з ігноруванням об`єктивних відомостей.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги власника майна стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 170-175, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 26 06 2025 року про задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні №0001107 від 23 10 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, про арешт майна, докладно переліченого в ухвалі слідчого судді, шляхом встановлення заборони на його відчуження, розпорядження та користування ним, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника власника майна, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4