КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11кп/824/3647/2025
ЄУН: 381/1361/24 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу зі змінами заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000046, внесеному до ЄРДР 8 січня 2024 року, щодо

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільна Тараіска Білоцерківського району Київської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України - у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20 березня 2024 року, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді п`яти років одного місяця позбавлення волі.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що в ніч з 6 на 7 січня 2024 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи поблизу домоволодіння по АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_9 , вирішив повторно вчинити таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище, а саме до транспортного засобу HYUNDAI SONATA номерний знак НОМЕР_1 , що знаходився на узбіччі дороги поруч з вищевказаним домоволодінням, та, який належить останній. Після цього, з метою реалізації свого умислу на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом розбиття переднього пасажирського вікна повторно проник до транспортного засобу HYUNDAI SONATA номерний знак НОМЕР_1 , де почав відшукувати майно, яке можливо викрасти, таким чином вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 не знайшов будь-якого майна кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від його волі.

Крім того, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння чужим майно, в ніч з 6 на 7 січня 2024 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу домоволодіння по АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_10 , вирішив повторно вчинити таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище, а саме до транспортного засобу RENAULT SCENIC номерний знак НОМЕР_2 , що знаходився на узбіччі дороги поруч з вище вказаним домоволодінням, та, який належить останній.Після цього, з метою реалізації свого умислу на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом розбиття переднього пасажирського вікна повторно проник до транспортного засобу RENAULT SCENIC номерний знак НОМЕР_2 , де почав відшукувати майно, яке можливо викрасти, таким чином вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 не знайшов будь-якого майна кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від його волі.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу зі змінами, в якій просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтуванням вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що крадіжка є кримінальним правопорушенням з матеріальним складом, а тому необхідне настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але воно не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Отже, замах на крадіжку, як невдала спроба заволодіти чужим майном, є кримінальним правопорушенням з матеріальним складом, оскільки передбачає спробу заподіяти майнову шкоду, але фактично не призводить до заволодіння ним з об`єктивних причин. Однак судом першої інстанції, який розглянув вказане кримінальне провадження в порядку ч. З ст. 349 КПК України, у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, в порушення вимог п. 2 ч. 2 ст. 374 КПК України, не встановлено та не зазначено вартість майна, що було предметом злочинного посягання.

Крім того, як зазначає апелянт, з матеріалів провадження встановлено, що вироком Малинського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань за даним вироком та за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20 березня 2024 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Разом з тим, ухвалою Житомирського апеляційного суду від 30 травня 2025 року вирок Малинського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року стосовно ОСОБА_7 змінено, його дії перекваліфіковано на ч. 1 ст. 162 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань за даним вироком та за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20 березня 2024 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 3 місяці. Вказані рішення судів безпосередньо впливають на призначення остаточного покарання обвинуваченому, однак лишилися поза увагою суду першої інстанції.

Отже, як наголошує прокурор, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. ст. 70, 71 КК України, та істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, а саме ст. 349, п. 2 ч. 2 ст. 374 КПК України.

Потерпілі, повідомлялись про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, однак, до суду апеляційної інстанції не з`явились, будь-яких заяв та клопотань не подавали.

Зважаючи на позицію учасників апеляційного розгляду, положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів зміненої апеляційної скарги, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи, що у його діях взагалі відсутній склад вказаного кримінального правопорушення внаслідок декриміналізації, а також послався та надав суду апеляційної інстанції для ознайомлення копію ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року, якою ОСОБА_7 звільнений від покарання, призначеного за вироком Малинського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року, а вирок Яготинського районного суду Київської області від 20 березня 2024 року підлягає самостійному виконанню; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи зміненої апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

За змістом ст.. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу

Згідно ст.. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону не у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, зокрема, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року кримінальне провадження № 0000046 від 8 січня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, по епізоду викрадення ОСОБА_7 в ніч з 6 на 7 січня 2024 року майна - набір інструментів в кейсі марки «KAFUWELL» вартістю 1154 грн. - у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння. - закрито згідно п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

В іншій частині обвинувачення, як встановлено з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення якого ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України.

Разом з тим, як обґрунтовано наголошує в апеляційній скарзі прокурор, крадіжка є кримінальним правопорушенням з матеріальним складом, злочинний наслідок у вигляді майнової шкоди є обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, тому крадіжка вважається закінченою з моменту заволодіння майном.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, тобто, у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

При цьому за вироком судом встановлено, що будь-яка матеріальна шкода діями обвинуваченого внаслідок вчинення таких замахів на крадіжку потерпілим не заподіяна.

Однак, колегія суддів враховує, що законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024року, який набрав чинності 9 серпня 2024 року у ст.51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Стаття 185 КК України фактично містять відсилку до ст.51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян безпосередньо впливає на наявність або відсутність у діях особи кримінального правопорушення, зокрема, такого як крадіжка, оскільки з дня набуття 9 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України може настати, лише, якщо розмір викраденого перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на викладене, судом першої інстанції належним чином не перевірено та не знайшло відображення у вироку, який наразі оскаржується, на підставі яких даних суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, а не адміністративного правопорушення, і якими доказами вказані обставини підтверджуються, що свідчить про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 374 КПК України.

Таким чином, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції всупереч положенням ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку не зазначив, які саме фактичні дані підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, та не дав оцінку цим доказам з точки зору їх допустимості, належності, достатності, взаємозв`язку.

З огляду на те, що судом першої інстанції судовий розгляд проведений в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості без дослідження доказів прийняти рішення у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 .

Окрім того, з урахуванням наданих сторонами кримінального провадження даних щодо вироку Малинського районного суду Житомирської області від 13 червня 2024 року, який був врахований при призначенні покарання за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20 березня 2024 року, який врахований при призначенні остаточного покарання за оскаржуваним вироком, колегія суддів позбавлена можливості перевірити належним чином підстави призначення обвинуваченому за оскаржуваним вироком покарання.

Допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними та такими, що перешкодили суду ухвалити обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим вирок суду не відповідає положенням ст. 370, 374 КПК України, є немотивованим та необґрунтованим, а тому його не можна визнати законним.

З огляду на встановлені обставини, положення ч 1 ст. 412 КПК України, колегія судів доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку через істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, оскільки за наведених обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази у провадженні та повторно встановлювати обставини події.

При новому розгляді необхідно усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, ретельно перевірити докази у провадженні з точки зору їх належності, допустимості та достатності, перевірити доводи сторін кримінального провадження, зокрема, які викладені в апеляційній скарзі прокурора, та вказані обвинуваченим під час апеляційного розгляду, та ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу зі змінами заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000046, внесеному до ЄРДР 8 січня 2024 року, щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України - скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4