провадження № 1-кп/208/582/25
УХВАЛА

02 травня 2025 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі колегії суддів: головуючого, судді ОСОБА_1 , судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

у відкритому судовому засіданні по справі кримінального провадження № 0001502, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мирноград Покровського району Донецької області, громадянина України,

який обвинувачується у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, розглянувши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться вищезазначене кримінальне провадження. Обвинуваченому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У справі розпочато судовий розгляд та встановлено порядок дослідження доказів.

В судове засідання не з`явились свідки обвинувачення. Адвокат повідомила про своє погане самопочуття та просила оголосити у справі перерву.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтовано наступним

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі. На думку прокурора, суворість можливого покарання доводить існування ризику переховування обвинуваченого від суду. На думку прокурора, обвинувачений може незаконно впливати на свідків у справі, та враховуючи лояльність до окупаційних військ, може продовжити протиправну діяльність, перешкодити судовому розгляду іншим чином.

Адвокат заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, яке аргументувала не доведеністю ризику застосування найбільш суворого запобіжного заходу. На думку захисту, відносно обвинуваченого можливо обрати менш суворий запобіжний захід. Її позиції повністю відповідає правовим висновкам ЄСПЛ. Обвинувачений підтримав думку адвоката.

Колегія суддів розглянувши клопотання, вислухав учасників судового засідання, встановила наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п. п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувалися при застосуванні до обвинуваченого даного виду запобіжного заходу і його продовженні, та на які на теперішній час вказує

прокурор, на час розгляду зазначеного кримінального провадження у суді не відпали, не зменшилися, й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Шилєнок обґрунтовано, в достатній мірі для розгляду клопотання прокурора, обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, за яке законодавством передбачено покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі, або довічним позбавленням волі.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Тобто, у випадку вирішення питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження причетність особи до вчинення кримінального правопорушення не повинна мати категоричного висновку, а свідчити лише про її можливість.

Колегія суддів вважає, що тяжкість обвинувачення, хоча й не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів»

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Щодо характеру особи обвинуваченого та його моральності, стану його здоров`я та стану здоров`я його родини, колегія суддів зазначає, що наявність у обвинуваченого відповідних соціальних зв`язків, на що, як на підставу зміни запобіжного заходу наголошує адвокат, само по собі не є достатнім стримуючим фактором порушення Шилєнок процесуальних обов`язків.

Суд вважає, що будучи обізнаними про ступінь тяжкості інкримінованого злочину та покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, існує реальний ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Колегія суддів зазначає, що Указом Президента України № 64/2022 на території України з 24.02.2022 року введено воєнний стан, і відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 р. N 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, суд керується всіма наявними матеріалами клопотання про продовження запобіжного заходу, та як відповідний ризик мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Приймаючи до уваги запровадження в Україні військового стану, утрудненість контролю за зобов`язаннями обвинуваченого, такі обставини у своїй сукупності свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, та як він не має визначеного джерела доходу, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також, суд погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків.

При встановленні наявності цього ризику, враховується встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, згідно якої суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, тобто ризик впливу на потерпілого та свідків існує до їх допиту судом.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу поза всяким сумнівом порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак потребує встановлення реальної можливості допустити це в майбутньому.

Суд приходить до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Матеріали провадження, в тому числі надані стороною захисту та проаналізовані судом, не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

На підставі наведеного, суд переконаний у необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці ЄСПЛ, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Суд вважає, що доводи сторони захисту про відсутність доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та встановлена наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які є наявними та актуальними, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та подальшого продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту не наведено.

На думку колегії суддів, обраний запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкриміновано Шилєнок, саме такий його вид позбавляє можливості обвинуваченого перешкодити інтересам правосуддя, і тому з врахуванням встановлених ризиків він підлягає продовженню.

Розглядаючи клопотання в частині застосування до обвинуваченого застави, суд встановив наступне.

Запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема, в справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ національні суди повинні з`ясувати, чи є тримання особи під вартою до судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який би забезпечив належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість в такому разі обмежитися застосуванням менш суворого (альтернативного) запобіжного заходу.

Суд погоджується з думкою сторони захисту про можливість визначення обвинуваченому розміру застави, але вважає, що розмір застави в даному випадку повинен бути визначений в конкретній, максимальній межі встановленою ст. 182 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 181-184 КПК України, суд

у х в а л и в :

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити до 29.06.2025 року.

В частині клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу без визначення розміру застави, відмовити.

У разі внесення на рахунок Заводського районного суду міста Кам`янського 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908 400 гривень, вважати, що до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді застави та в цьому випадку покласти на обвинуваченого наступні обов`язки передбачені ст. 194 КПК України: прибувати до суду за першим викликом; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування з свідками по справі поза межами судового засідання, здати на зберігання до уповноважених органів документи які надають право в`їзду/виїзду з України.

Клопотання сторони захисту про зменшення розміру запобіжного заходу у виді застави, залишити без задоволення.

В задоволенні клопотання сторони захисту щодо зміни відносно обвинуваченого запобіжного заходу на непов`язаний з триманням під вартою, окрім застави, відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала суду, в частині продовження запобіжного заходу, може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом 5-ти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3