Справа № 715/4310/24
Провадження № 1-кп/715/79/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.08.2025 селище Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області
у складі судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
адвоката ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою із іншими невстановленими особами, діючи умисно, вчинив злочин, пов`язаний із незаконним переправленням осіб через державний кордон України. Так, 24.11.2024 року ОСОБА_5 , підшукав громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також у невстановлений проміжок часу до 27.11.2024 року підшукав іншу невстановлену особу чоловічої статі, які бажали незаконно перетнути державний кордон України. При цьому ОСОБА_5 завчасно обумовив порядок незаконного переправлення через державний кордон України вищевказаних громадян, узгодивши із ними оплату за вказані незаконні послуги, зокрема ОСОБА_6 мав сплатити грошові кошти в сумі 8000 доларів США.
В подальшому, 27.11.2024 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_5 , діючи відповідно до попередньо розробленого плану із іншими невстановленими особами, керуючи належним йому автомобілем марки «Toyota Land Cruiser», чорного кольору, державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », забрав з м. Чернівці ОСОБА_6 та іншу невстановлену особу та почав рух в напрямку державного кордону через с. Годилів. Після цього через деякий час він здійснив зупинку поблизу населеного пункту с. Багринівка Чернівецького району Чернівецької області, а саме біля залізничної колії, де провів ОСОБА_6 та іншій невстановленій особі інструктаж щодо подальших дій з метою незаконного перетину державного кордону, при цьому відкривши карту на мобільному пристрої, вказав місце, куди саме їм потрібно рухатися, щоб перетнути лінію розмежування Державного кордону України з Румунією, після чого ОСОБА_6 за вказівкою ОСОБА_5 витягнув з кишені куртки грошові кошти в сумі 8000 доларів США та надав їх іншій невстановленій особі в якості оплати за надану послугу.
Того ж дня під час здійснення руху в напрямку лінії державного кордону ОСОБА_6 було затримано прикордонним нарядом відділення інспекторів прикордонної служби НОМЕР_2 прикордонного загону.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що він не є організатором незаконного переправлення осіб через державний кордон України та не сприяв такому переправленню. Так, одним з джерел його доходу є надання послуг з перевезення пасажирів на власному автомобілі. 27 листопада 2024 року до нього звернулась ОСОБА_7 , яка працює продавцем в його магазині та повідомила, що є людина, яка бажає скористатися його послугами перевезення, на що він погодився та прибув до магазину в селищі Глибока. Там він зустрів невідомого йому чоловіка у військовій формі, який попросив доставити його до м. Чернівців, а потім до с. Багринівка, за що вони погодили оплату близько 1700 грн. По дорозі до м. Чернівців вони підібрали одного пасажира на роздоріжжі, що веде до с. Чагор, а також ще одного пасажира на вулиці Південно-Кільцевій м. Чернівці, після чого за вказівкою замовника послуг перевезення вирушили через с. Годилів в напрямку с. Багринівка. При цьому його пасажири з метою уникнення проходження перевірки на блокпосту в с. Кам`янка вийшли з автомобіля та перейшовши містком через річку Сірет, оминули блокпост, а він проїхав блокпост власним автомобілем. По прибуттю в с. Багринівка він зупинився у вказаному чоловіком у військовій формі місці, де двоє чоловіків, які перебували на задньому пасажирському сидінні його автомобіля, вийшли з транспортного засобу та пішли в невідомому напрямку. Чоловік у військовій формі, який перебував на передньому пасажирському сидінні, покинув автомобіль трохи пізніше неподалік місця, де вони залишили двох чоловіків. Жодних послуг по організації незаконного переправлення осіб через державний кордон він не надавав, а лише перевозив осіб в якості таксиста. Під час руху чоловік у військовій формі, який знаходився на передньому пасажирському сидінні спілкувався з чоловіками позаду, проте, про що саме йому невідомо. Просив суд визнати невинуватим його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.
Не зважаючи на не визнання вини ОСОБА_5 , його вина в інкримінованих йому діяннях підтверджується показами допитаних в судових засіданнях свідків, а також дослідженими судом доказами по справі.
Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона працювала на ОСОБА_5 в магазині, який йому належить, з липня 2024 року по січень 2025 року. Їй відомо, що ОСОБА_5 іноді надавав послуги з перевезення, в його магазині було розміщено оголошення про те, що він надає такі послуги. 27 листопада 2024 року вона була на роботі та пам`ятає, що того дня близько 15-16 год. чоловік у військовій формі підійшов до неї та запитав про послуги таксиста. Вона подзвонила ОСОБА_5 та запитала, чи зможе він приїхати, на що він дав ствердну відповідь. Коли ОСОБА_5 приїхав, він відійшов з чоловіком у військовій формі в сторону та вони про щось розмовляли. Після розмови чоловік у військовій формі сів в авто до ОСОБА_5 та вони поїхали у невідомому їй напрямку. Після 27 листопада вона жодного разу не бачила чоловіка у військовій формі. На конкретизуюче питання прокурора, як саме вона запам`ятала, якого числа відбулися дані події, вона пояснити не змогла і вказала, що вище описані події відбулися орієнтовно в кінці листопада. Того дня ОСОБА_5 вона більше не бачила, хоч зазвичай він ввечері приїжджає до магазину.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона працює на посаді заступника начальника відділення з морально-психологічного забезпечення віпс «Черепківці». 27 листопада 2024 року вона була на службі, виконувала свої посадові обов`язки на ділянці відповідальності віпс «Черепківці» на лінії розмежування державного кордону. Того дня надійшла доповідь про спрацювання технічного засобу, яким було зафіксовано рух двох осіб в бік державного кордону на напрямку 829 прикордонного знаку. В подальшому вона в складі групи реагування висунулася на вище вказану ділянку для припинення порушення державного кордону двома особами. Під час затримання одна особа вдалася до втечі, іншу особу ОСОБА_6 вдалося затримати.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він був вітчимом ОСОБА_6 . В кінці 2024 року один з його побратимів під час спільного вживання алкогольних напоїв дав йому номер телефону людини, яка може допомогти переправити ОСОБА_6 за кордон за орієнтовну вартість 8000 доларів США. Як в подальшому виявилося, власником даного номеру був ОСОБА_5 . З ОСОБА_5 він розмовляв один чи два рази про місце зустрічі, також ОСОБА_5 казав йому, що це буде законний перетин державного кордону. В подальшому вони з ОСОБА_6 зустрілися з ОСОБА_5 на вулиці Південно-Кільцевій м. Чернівців, який приїхав на чорному тонованому авто в якості водія, після чого ОСОБА_6 сів до вказаного транспортного засобу, про що раніше було домовлено з ОСОБА_5 . Грошові кошти він особисто не передавав та не бачив, припускає що грошові кошти передавав ОСОБА_10 .
Крім показів обвинуваченого та свідків судом було досліджено також інші докази, що містяться в матеріалах справи, зокрема:
- повідомлення прикордонного загону про виявлення кримінального правопорушення від листопада 2024 року №05/3, згідно якого 27 листопада близько 20 год. 50 хв. працівниками прикордонної служби неподалік державного кордону близько 350 метрів в с. Багринівка Чернівецького району Чернівецької області було затримано ОСОБА_6 , який намагався незаконно перетнути державний кордон України поза пунктом пропуску (а.с. 6-8);
- протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №153290 від 27 листопада 2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 27 листопада 2024 року о 20 годині 50 хвилин вчинив спробу незаконного перетину державного кордону із України в Румунію поза встановленим пунктом пропуску через державний кордон України на напрямку 829 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », ділянка відповідальності ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 », територія Глибоцької територіальної громади, був затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» спільно з офіцерами ПОРВ (з м.д. АДРЕСА_1 ) під час руху в сторону кордону на відстані 50 метрів до лінії державного кордону, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.204-1 КУпАП (а.с. 10-11);
- протокол про адміністративне затримання від 27 листопада 2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 27 листопада 2024 року о 20 годині 50 хвилин був затриманий парцівниками прикордонної служби під час спроби незаконного перетину державного кордону України (а.с. 12-13);
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 29 листопада 2024 року, під час якого ОСОБА_6 вказав на ОСОБА_5 як на особу, яка 27 листопада 2024 року на транспортному засобі марки «Toyota», чорного кольору, за грошову винагороду у розмірі 8000 доларів США організувала та сприяла у його спробі незаконно перетнути кордон України (а.с. 16-19);
- протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_6 від 30 листопада 2024 року, під час якого ОСОБА_6 вказав, куди саме 27 листопада 2024 року до нього під`їхав ОСОБА_5 з двома іншими особами на автомобілі марки «Toyota», державний номерний знак « НОМЕР_3 », чорного кольору. Після цього свідок пояснив, що він сів у вказаний транспортний засіб, вони поїхали в напрямку с. Годилів. Приїхавши в с. Багринівка, водій наказав передати 8000 тисяч доларів чоловіку на передньому пасажирському сидінні, після чого його та іншу особу, яка мала намір незаконно перетнути державний кордон, висадили біля колії, перед цим водій попередньо на власному мобільному телефоні, використовуючи додаток з мапою, вказав їм напрямок руху до лінії розмежування Державного кордону України. В подальшому його затримали працівники прикордонної служби (а.с. 21-24);
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 02 грудня 2024 року, під час якого ОСОБА_9 вказав, що 27 листопада 2024 року транспортним засобом марки «Toyota», державний номерний знак « НОМЕР_3 » (серію державного номерного знаку пригадати не може), чорного кольору керував ОСОБА_5 , який за грошову винагороду в сумі 8000 доларів США організував незаконний перетин кордону України для його пасинка ОСОБА_11 (а.с. 40-42);
- DVD диск, на якому зафіксовано допит свідка ОСОБА_6 від 02 грудня 2024 року, проведений в порядку ст.225 КПК України, під час якого останній пояснив, що проживає в АДРЕСА_1 . На початку листопада 2024 року у зв`язку із ситуацією в країні він з вітчимом та матір`ю обговорювали питання щодо його незаконного виїзду за кордон, оскільки хотів працевлаштуватися в Польщі, де проживає його тітка. Приблизно 10 листопада 2024 року до його вітчима ОСОБА_9 підійшла людина та запропонувала допомогу в організації незаконного перетину через державний кордон України. 25 листопада 2024 року вітчиму зателефонувала людина, номер якої йому дали попереднього разу при зустрічі на вулиці та повідомила, що допоможуть в перетині державного кордону. 27 листопада 2024 року вітчиму знову зателефонували та призначили зустріч в м. Чернівці на вул. Південно-Кільцева біля Укрпошти, на зустріч він поїхав з вітчимом. Приїхавши на вказане місце, вони побачили транспортний засіб марки «Toyota», державний номерний знак « НОМЕР_4 » (серію державного номерного знаку пригадати не може), чорного кольору, в якому знаходилися троє осіб, як пізніше йому стало відомо - двоє з них були організаторами, а інший чоловік також хотів незаконно перетнути державний кордон України. Коли він з вітчимом підійшов до транспортного засобу, до них вийшов водій, який сказав, щоб він швидко сідав в автомобіль, що він і зробив, а вітчим пішов додому. З даним водієм його вітчим раніше обговорював грошову винагороду в розмірі 8 000 доларів США за перетин Державного кордону. Сівши у вище вказаний транспортний засіб на заднє пасажирське сидіння, вони почали рух у напрямку с. Годилів, в подальшому с. Кам`янка, де водій зупинився і повідомив, що потрібно піти пішки через навісний міст над річкою. Вони вийшли з одним з організаторів на ім`я « ОСОБА_12 » та іншим чоловіком, який мав намір незаконно перетнути державний кордон України та пішли через міст, після чого водій забрав їх з іншої сторони. Після цього водій зупинився в невідомому йому населеному пункті та на мобільному телефоні відкрив карту, показав їм, що потрібно ще пробігти 300 метрів до лінії розмежування Державного кордону. В подальшому водій зупинився на колії і сказав, що вони повинні бігти по колії прямо. Після цього водій сказав, щоб він розрахувався, передавши грошову суму пасажиру на передньому сидінні на ім`я « ОСОБА_12 », який знаходився біля ОСОБА_5 . Він надав 8000 доларів США чоловіку, який сидів поруч з водієм. Коли він віддав гроші, їм сказали виходити та бігти, їх повинні були зустріти з іншої сторони на території Румунії, однак його затримали працівники прикордонної служби. Вказав, що саме водій керував усім процесом та організацією незаконного перетину державного кордону України (а.с.50);
- протокол огляду DVD-R диску від 15 грудня 2024 року, на якому зафіксовано маршрут руху транспортного засобу марки «Toyota», державний номерний знак « НОМЕР_1 » ввечері 27 листопада 2024 року в бік державного кордону через села Годилів, Тисовці, Червона Діброва (а.с.58-61).
Суд, заслухавши пояснення обвинуваченого, свідків, дослідивши письмові та речові докази, надані прокурором, які були зібрані під час досудового розслідування, приходить до висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України організації та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.
Надаючи оцінку показам обвинуваченого в частині не визнання ним вини та позиції сторони захисту, згідно якої ОСОБА_5 надавав лише послуги з перевезення осіб до прикордонного населеного пункту без мети організації та сприяння незаконному переправленню таких осіб через Державний кордон України, суд критично оцінює такі покази та вважає їх обраною лінією захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Так, зазначені вище показання обвинуваченого повністю спростовуються чіткими, послідовними, деталізованими та співвідносними з іншими доказами показами свідка ОСОБА_6 щодо ролі ОСОБА_5 та його активної поведінки в організації та сприянні незаконному переправленні його та ще однієї особи через Державний кордон України, а також одержанні неправомірної вигоди за це. При цьому суд бере до уваги, що такі покази свідка ОСОБА_6 були отримані в передбаченому ст. 225 КПК України порядку та судом під час розгляду справи по суті були вжиті та вичерпані всі можливі заходи для безпосереднього заслуховування показань свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні, зокрема неодноразово оголошувались приводи, на виконання яких надходила інформація про відсутність особи за місцем проживання. Поряд з цим, суд вважає за необхідне підкреслити, що будь-які сумніви щодо достовірності показів свідка, отриманих в порядку ст. 225 КПК України, відсутні, які і не встановлено факти, які б свідчили про застосування фізичного чи психологічного примусу до свідка при виконанні положень зазначеної статті КПК. Більш того, такі покази в повному обсязі є співставними з обставинами, встановленими в ході проведення інших слідчих дій з цим свідком, зокрема під час пред`явлення особи до впізнання за фотознімками та слідчого експерименту.
Суд вважає за необхідне також зазначити, що і сам обвинувачений в своїх показах стверджує, що під час руху до прикордонного села Багринівка він зупинився, надавши можливість пасажирам свого авто обійти в пішохідному порядку прикордонний блокпост, після чого зустрів їх та продовжив доставляти безпосередньо до лінії розмежування Державного кордону України, що свідчить про те, що останній не міг не розуміти мети руху цих осіб.
Зазначене в своїй сукупності та системному аналізі разом з іншими дослідженими доказами свідчить про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України поза розумним сумнівом.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У постанові від 14.06.2018 року (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, охоронювані законом відносини, на які посягає вчинене протиправне діяння, зокрема недоторканість державного кордону в умовах воєнного стану, не визнання вини обвинуваченим, а також дані про особу обвинуваченого і обставини, що пом`якшують покарання.
Враховуючи норму ст.12 КК України, злочин, передбачений ч.3 ст. 332 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , є те, що останній має статус учасника бойових дій, який брав участь у відбитті збройної агресії російської федерації проти України, а також має на утриманні неповнолітню дитину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.
Санкцією частини 3 статті 332 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку Верховного суду від 27.04.2021 року у справі №712/4384/20, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. Суди зобов`язані встановити не лише наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Тобто для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.
Такий висновок зробив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в Постанові від 27.04.2021 (справа № 712/4384/20, провадження №51-548км21).
Беручи до уваги обставини справи, що пом`якшують покарання, зазначені вище, також особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, позитивно характеризується по місцю проживання, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, процес адаптація останнього до мирного життя після несення служби в умовах бойових дій, суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ч.3 ст.332 КК України є недоцільним, у зв`язку з чим при призначенні покарання суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.69 КК України і призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.
Таким чином, призначення обвинуваченому ОСОБА_5 основного покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, із застосуванням положення ст. 69 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і повністю відповідає вимогам статей 65 - 67 КК України.
Вирішуючи питання про необхідність призначення передбаченого санкцією ст. 332 ч. 3 КК України обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, суд враховує те, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ККС ВС у справі 295/5493/22 від 04.04.2023 року, такий вид покарання як позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю може застосовуватися як до осіб, які вже обіймають певні посади або здійснюють відповідну діяльність, так і до осіб, які такі посади можуть обійняти в майбутньому, або ж у майбутньому можуть здійснювати відповідну діяльність. Тому обвинуваченому слід призначити додаткове покарання у виді позбавлення права займатись діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг.
Крім того, враховуючи, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий корисливий злочин, суд вважає, що йому слід призначити додаткове покарання у виді конфіскації всього належного майна, за винятком житла, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Призначення вказаного покарання буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного, обставинам правопорушення, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
При цьому суд враховує, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення, за який передбачено основне покарання у виді позбавлення волі.
Спеціальна конфіскація застосовується на підставі обвинувального вироку суду (ч. 2 ст. 96-1 КК України).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо майно використовувалось як засіб вчинення кримінального правопорушення.
Беручи до уваги те, що належний обвинуваченому на праві власності автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак « НОМЕР_5 », використовувався як засіб вчинення кримінального правопорушення, зокрема для транспортування осіб, які мали намір незаконного перетину кордону, суд вважає за необхідне застосувати спеціальну конфіскацію щодо даного автомобіля.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.
Призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з конфіскацією всього майна, належного на праві приватної власності, за виключенням житла, з позбавленням права займатися господарською діяльністю з надання логістичних послуг строком на 3 (три) роки.
Взяти ОСОБА_5 під варту в залі суду негайно, а строк відбування покарання обраховувати йому з моменту взяття під варту, тобто з 05 серпня 2025 року, зарахувавши в строк відбування покарання період перебування в Чернівецькому слідчому ізоляторі - з 13 грудня 2024 року по 17 грудня 2024 року.
На підставі ст. 96-1 КК України речовий доказ автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак « НОМЕР_5 » - примусово безоплатно вилучити у власність держави, скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді.
Речовий доказ мобільний телефон марки «Redmi Note 11 Pro», чорного кольору, залишити ОСОБА_6 .
Речовий доказ компакт диск CD-R залишити у матеріалах справи.
На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суд через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом 30-ти діб з дня його проголошення всіма учасниками процесу.
Суддя: