Справа № 450/3669/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/351/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.03.2025 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України;

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з часу фактичного затримання та приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у виді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишено без мін.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 24.04.2023 року приблизно 12:54 год., в с. Холодновідка Львівського району Львівської області, на автодорозі «Західний обхід м. Львова», 6 км. + 241 м., керуючи автомобілем марки «RENAULT» модель «MEGANE» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями, а саме: розділу 1 пунктів: 1.3 (учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими); 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків); 1.10 (в частині значення термінів «дорожня обстановка» (сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів та їх стан), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом) та «безпечна дистанція» (відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без будь якого маневру); розділу 2 пункту 2.3 (підпунктів «б» (бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі) та «д» (не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху) та пункту 2.9 (підпункт «а» (водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарським препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції); Розділу 12, пункту 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен врахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним) та 12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км./год.); розділу 13, пункту 13.1 (водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу). Зазначені порушення ПДР виразились в тому, що він, будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував вищевказаним транспортним засобом, рухаючись в межах населеного пункту зі швидкістю близько 60 70 км./год., у напрямку села Скнилів Львівського району Львівської області, був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості у дорожній обстановці та не обрав безпечної дистанції відносно спеціалізованого вантажного фургону марки «VOLKSWAGEN» модель «CRAFTER» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який перебував у нерухомому положенні, попутно попереду, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, без причин технічного характеру допустив зіткнення із цим фургоном.

В результаті порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажир керованого ним автомобіля ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійних саден лобної ділянки, забою легень важкого ступеня, множинних переломів ребер справа (6,7,8,9,10-го), субкапсульної гематоми селезінки, чрезвертельного перелому правої стегнової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, закритого перелому кульшової западини, закритого уламкового субкапітального перелому 2-ї п`ясткової кістки правої кисті, закритого косого перелому 3-ї п`ясткової кістки зі зміщенням фрагментів правої кисті, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, а транспортні засоби зазнали технічні пошкодження.

На вирок суду першої інстанції захисник подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставин справи, просить його змінити та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права керування транспортними засобами на строк від 3 до 5 років.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що обвинувачений відшкодував моральну шкоду потерпілому у повному обсязі, матеріальна шкода буде відшкодована страховою компанією. Потерпілий жодних претензій до нього не має, просив суд суворо не карати. Зазначає, що обвинувачений вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті злочину, має на утриманні двох дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано врахував, що обвинувачений раніше вчиняв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки вказане правопорушення мало місце у 2020 році, а тому відповідно до ст. 39 КУпАП, він є таким, що не піддавався адміністративному стягненню, оскільки після цього не вчиняв адміністративних правопорушень.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим, що в апеляційній скарзі захисника не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

При призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково, шкоду потерпілому відшкодував, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має двох неповнолітніх дітей на утриманні, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КупАП, обставини, що пом`якшують покарання добровільне відшкодування шкоди, обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не враховано.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника про можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання відповідно до ст. 69 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з практикою Верховного суду, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 вину у вчиненому визнав частково, вказав, що вживав алкогольні напої за день до події злочину.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необґрунтованим покликання захисника на наявність у обвинуваченого щирого жалю з приводу вчиненого злочину, осуду своїх протиправних дій, а тому у його діях відсутня обставина, що пом`якшує покарання щире каяття.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обґрунтовано взяв до уваги притягнення обвинуваченого у 2020 році до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Те, що обвинувачений на даний час є таким, що не був підданий адміністративному стягненню відповідно до ст. 39 КУпАП, має значення лише для кваліфікації його дій за ознакою повторності у разі вчинення нового адміністративного правопорушення протягом року, а тому покликання захисника з цього приводу є безпідставними.

З огляду на зазначені обставини, та відсутність у діях обвинуваченого кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, колегія суддів вважає за неможливе призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України у межах встановлених у санкції статті, та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.03.2025 року відносно ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.03.2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, та на неї може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4