Ухвала

про самовідвід

08.05.2025 року суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

у ході вирішення питань, передбачених статтями 75, 80, 81, 371 КПК України, щодо наявності обставин, які виключають участь судді, або недопустимості повторної участі судді у кримінальному процесі, з розгляду обвинувального акта, долученого до нього реєстру матеріалів досудового розслідування, у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. В.Межиричі Корецького району Рівненської області, громадянина України, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , адвоката, раніше не судимого

за даними обвинувального акта, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч.3 ст. 362 ( в редакції кримінального Закону станом на 30.11.2015; 26.07.2016;07.11.2017), ч.3 ст. 365 2 ( в редакції кримінального Закону станом на 07.11.2017), ч. 4 ст. 190 ( в редакції кримінального Закону станом на 26.07.2016;07.11.2017), частинами 1 та 2 ст. 209 ( в редакції кримінального Закону станом на 30.11.2015; 26.07.2016;07.11.2017 та 07.05.2019), а також та у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частинами 2 і 3 ст. 358 КК України ( в редакції кримінального Закону станом на 12.10.2015; 26.07.2016;07.11.2017),

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Львова, громадянку України, зареєстровану та фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму

за даними обвинувального акта, обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 - ч. 3 ст.362 КК України ( в редакції кримінального Закону станом на 12.10.2015),

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Острів Сокальського району Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

за даними обвинувального акта, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.362 ( в редакції кримінального Закону станом на 26.07.2016 та 07.11.2017), ч.3 ст.365-2 ( в редакції кримінального Закону станом на 07.11.2017), ч. 2 ст. 367 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Львова, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого

за даними обвинувального акта, обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.2 ст.358 ( в редакції кримінального Закону станом на 30.06.2016), ч.3 ст.358 КК України ( в редакції кримінального Закону станом на 30.06.2016 та 25.09.2017).

Учасники судового провадження:

Сторона обвинувачення - керівник Франківської окружної

прокуратури міста Львова Львівської області прокурор ОСОБА_7 , який підписав та затвердив обвинувальний акт та прокурор публічний обвинувач у кримінальному провадженні ОСОБА_8

Сторона захисту - адвокати ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

Потерпіла сторона: Львівська міська рада в особі представника ОСОБА_13

в с т а н о в и в:

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021, поступив до Франківського районного суду м. Львова 31 травня 2024 року від керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_7 та відповідно до Протоколу і Звіту автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2024, переданий для розгляду судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_14 ( т. 1 ас. 179).

11.06.2024 матеріали судової справи № 465/4370/24 скеровані до Львівського апеляційного суду з Поданням судді ОСОБА_15 від 06 червня 2024 для вирішення територіальної підсудності. Підстави такого рішення судді викладені в Поданні. ( т. 1 ас. 180 182).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 червня 2024 у задоволенні подання відмовлено. Підстави такого рішення викладені в ухвалі. Зокрема за змістом ухвали: «… колегією апеляційного суду встановлено, що предметом незаконного заволодіння були приміщення, які знаходяться за адресою: м. Львів, пл.. Ринок, 7 та 8. Однак, слід також врахувати, що державні реєстратори, які здійснювали незаконні дії щодо зазначеного вище майна, зокрема ОСОБА_5 здійснював свою діяльність на робочому місці, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , а державний реєстратор ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_6 . Технічні документи на нерухоме майно , що стало предметом кримінального правопорушення, складались ФОП ОСОБА_6 , який здійснював свою діяльність за адресою: м. Львів, вул.. Джерельна, 69. При цьому досудове розслідування даного кримінального провадження здійснювалось ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області за процесуальним керівництвом Франківської окружної прокуратури м. Львова…».

Відмовляючи у клопотанні, колегія суддів також звернула увагу на дотримання судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 34 КПК України, згідно якої питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду, тобто за поданням, підписаним головою відповідного місцевого суду ( т.1 ас.186 188).

18 червня 2024 справа повернулася до суду першої інстанції згідно супровідного листа апеляційного суду від 13.06.2024 року (т.1 ас. 189).

Відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 26.06.2024, постановленої в ході підготовчого судового засідання, суд постановив направити кримінальне провадження № 0000009 від 24.04.2021 разом із поданням до Львівського апеляційного суду для вирішення питання направлення даного провадження із Франківського районного суду м. Львова на розгляд Галицького районного суду м. Львова.

Дана ухвала разом із поданням за підписом в.о. голови Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_16 , поступили до апеляційного суду 05.07.2024.

Підстави прийнятого рішення викладені в ухвалі та поданні (т. 1 ас. 190 197).

Вирішуючи питання Подання, апеляційний суд своєю ухвалою від 12 липня 2024 відмовив у визначенні підсудності кримінального провадження за правилами ст. 32 КПК України, зазначивши що: «…за правилами ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення інкриміновані ОСОБА_17 , передбачені ч. 4 ст. 190 ( в редакції кримінального Закону станом на 26.07.2016; 07.11.2017) та частинами 1 та 2 ст. 209 ( в редакції кримінального Закону станом на 07.05.2019), відносяться до особливо тяжких.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що кримінальне правопорушення , передбачене ч. 2 ст. 209 КК України, було вчинено після вчинення діянь, кваліфікованих органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 190 КК України.

Тому останнім за часом особливо тяжким кримінальним правопорушенням, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_17 був злочин, передбачений ч. 2 ст. 209 КК України, який згідно з обвинувальним актом вчинено по вулиці Героїв УПА, 73 у м. Львові, тобто у межах територіальної юрисдикції Франківського районного суду м. Львова. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021 повернути до Франківського районного суду м. Львова для розгляду по суті….» (т. 1 ас. 200 202).

24 липня 2024 судова справа у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021 повернута до Франківського районного суду м. Львова передана судді та відповідно до довідок про доставку повідомлень учасникам процесу, їх виклик здійснено на 12.08.2024 на 15 год. 00 хв. ( т. 1 ас. 204 211).

Будь які інші відомості про рух судової справи в притул до 12.11. 2024 в матеріалах судового провадження відсутні.

Згідно Розпорядження керівника апарату суду від 12.11.2024 № 213/Р, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Відповідно до Протоколу та Звіту про повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями від 12.11.2024, справа розподілена та 14.11.2024 передана судді ОСОБА_1 . Підстави передачі викладені у зазначених вище Розпорядженні, Протоколі та Звіті ( т. 2 ас. 1-2).

Відповідно до ухвали судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 від 20.01.2025, у ході вирішення питань, передбачених статтями 75,80, 81, ч.1 ст. 314, ст. 371 КПК України, обвинувальний акт прийнятий до провадження та призначено підготовче судове засідання з його розгляду, з одночасним визначенням запасного судді. Прийняття обвинувального акта до провадження та призначення підготовчого судового засідання вирішувалося з урахуванням завантаженості головуючого, у тому числі й фактом раніше призначених судових справ та виконанням обов`язків слідчого судді. Більш повно підстави такого рішення викладені в ухвалі ( т. 2 ас. 3 42).

Підготовчі судові засідання неодноразово переносилися з підстав клопотань поданих учасниками процесу.

В черговому підготовчому судовому засіданні, в ході вирішення питань, передбачених статтями 314 315, у тому числі й статтею 32 КПК України щодо підсудності розглядуваного обвинувального акта Франківському районному суду м. Львова, зважаючи на наслідки розгляду обвинувального акта з порушенням територіальної підсудності, заслухавши висновки прокурора - публічного обвинувача, який вважав, що обвинувальний акт не підсудний Франківському районному суду м. Львова, доводи та аргументи захисників, котрі погодилися з висновками прокурора, думку самих обвинувачених, кожного окремо, суд прийшов до переконання, що в силу вимог ст. 32 КПК України, обвинувальний акт не може бути предметом судового розгляду Франківським районним судом м. Львова з підстав викладених у Поданні та в Ухвалі судового засідання від 11 березня 2025 року, мотиви якої частково узгоджуються з рішеннями, що прийняті попереднім складом суду.

Так, в ході підготовчого судового засідання судом було встановлено та констатовано факт, що кримінальне провадження № 0000009 від 24.04.2021 надійшло до Франківського районного суду м. Львова з порушенням правил підсудності, таке порушення тягне за собою скасування рішення суду, а отже кримінальне провадження підлягає передачі іншому суду.

З урахуванням та на виконання ухвали Франківського районного суду від 11 березня 2025 року, головуючим у судовій справі підготовлено Подання в порядку, передбаченому п.1 ч. 1 та ч. 2 ст. 34 КПК України.

Готуючи Подання, головуючим суддею було враховано вимоги ч. 2 ст. 34 та висновки Львівського апеляційного суду викладені в ухвалі від 12 червня 2024 року, а саме, - «… у задоволенні подання судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_15 про направлення кримінального провадження , відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009 від 24.04.2021 слід відмовити, оскільки таке не є належним чином мотивоване та складене не уповноваженою особою….».

При підготовці Подання від 11. 03. 2025, головуючим у судовій справі № 465/4370/24 суддею ОСОБА_1 враховано також обставини встановлені в ході підготовчого судового засідання ( ухвала від 11.03.2025) та висновки Львівського апеляційного суду викладені в Ухвалі від 12 липня 2024 року, що постановлена у вказаній судовій справі за результатами розгляду Подання від 04 липня 2024 складеного в.о. голови Франківського районного суду м. Львова суддею ОСОБА_16 , за змістом якого, ставилося питання про визначення підсудності за Галицьким районним судом м. Львова.

Отже, головуючим у судовій справі суддею ОСОБА_1 враховано, що згідно змісту частини 2 ст. 34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про, що постановляється мотивована ухвала.

Таким чином, законодавець встановив вичерпний порядок скерування кримінального провадження з одного суду до іншого, тобто місцевим судом (п.22. ч. 1 ст. 3 КПК України, статті 21- 23 , 52,56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»») через суд апеляційної інстанції.

Відтак, головуючий у судовій справі суддя ОСОБА_1 , керуючись Конституцією України; Законом України "Про судоустрій і статус суддів"; врахувавши положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожен має право на незалежний і справедливий суд, взявши до уваги положення Міжнародного пакту про громадянські та політичні права; Основних принципів щодо незалежності судових органів, схвалених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року; Рекомендації щодо ефективного впровадження Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 15 грудня 1989 року; Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року; Європейську хартію про закон щодо статусу суддів; Рекомендацію CM/Rec (2010)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам відносно суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, а також з метою дотримання вимог статей 28 КПК України щодо розумних строків розгляду судової справи № 465/4370/24 (кримінальне провадження 0000009 від 24.04.2021), виконав свій обов`язок, звернутися до апеляційного суду з Поданням про визначення підсудності вказаної судової справи.

Мотиви такого звернення викладені як в ухвалі судового засідання так і в Поданні від 11.03.2025.

Апеляційний суд прийнявши до розгляду Подання головуючого в судовій справі - судді ОСОБА_1 та не розглянувши його по суті, своєю Ухвалою від 14 квітня 2025 року відмовив у задоволенні подання.

Відмовляючи у задоволенні подання, апеляційний суд у своїй Ухвалі зазначив: «…питання підсудності, порушені судом першої інстанції, двічі вирішено Львівським апеляційним судом, про що постановлено відповідні ухвали від 12.06.2024 року та 12.07. 2024 року, якими у задоволенні подання про передачу справи до іншого суду відмовлено. Окрім того, колегія суддів вдруге звертає увагу на необхідність дотримання судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 34 КПК України, згідно якої питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду, тобто за поданням, підписаним головою відповідного місцевого суду. У даному ж випадку подання підписане суддею Франківського районного суду м. Львова - ОСОБА_1 головуючим суддею у даному кримінальному провадженні. Таким чином, у задоволенні подання судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , слід відмовити…».

Незважаючи на відмову у задоволенні клопотання з підстав зазначених в ухвалі апеляційного суду від 14 квітня 2025, питання підсудності обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021 року й надалі залишається невирішеним у спосіб передбачений КПК України, а відтак на моє , судді, переконання, обвинувальний акт не може бути предметом судового розгляду Франківським районним судом м. Львова.

Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні клопотання без розгляду його по суті, зазначив одну з підстав відмови те, що питання підсудності, порушені судом першої інстанції, двічі вирішено Львівським апеляційним судом, про що постановлено відповідні ухвали від 12.06.2024 року та 12.07. 2024 року, якими у задоволенні подання про передачу справи до іншого суду відмовлено.

Проте, заслуговує уваги той факт, що за першими двома поданнями судом першої інстанції ставилося питання про визначення підсудності обвинувального акта за Галицьким районним судом м. Львова, у той час, коли в ході підготовчого судового засідання під головуванням судді ОСОБА_1 від 11.03.2025, виходячи із вимог ст. 34 КПК України було встановлено факти підсудності обвинувального акта за Пустомитівським районним судом Львівської області, що й стало підставою для внесення подання. Обґрунтованість таких фактів, мотивована рішенням суду - ухвалою судового засідання від 11.03.2025.

Так, згідно резолютивної частини ухвали суд постановив: «визнати встановленим факт, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000009 від 24 квітня 2021 надійшов до суду з порушенням правил підсудності», ухвала набрала законної сили, а встановлені судом факти не спростовані.

Матеріали кримінального провадження № 0000009 від 24.04.2021 року з Львівського апеляційного суду повернуті до суду першої інстанції 17 квітня 2025 року та відповідно до резолюції в.о. голови Франківського районного суду м. Львова судді ОСОБА_16 передані судді ОСОБА_1 24.04.2025 року.

Вирішуючи в черговий раз питання, можливості продовження підготовчого судового засідання з розгляду обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021 року, і зокрема в частині уже встановлених судом фактів, та наявністю ухвали апеляційного суду про відмову у задоволенні подання судді ОСОБА_1 про направлення кримінального провадження № 0000009 від 24.04.2021 року для розгляду до іншого суду, вважаю дану обставину такою, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 75 КПК України, була і є тією обставиною, що виключає участь судді в кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, та зважаючи на те, що розгляд судового провадження неналежним судом та судом з порушенням територіальної підсудності є підставою для скасування судового рішення, не можу як суддя свідомо порушувати вимоги Закону, а тому за відсутністю інших варіантів запобігання цьому, вважаю, що є достатньо підстав для самовідводу з підстав, передбачених п. 5 ч.1 ст. 75 та ч. 2 ст. 76 КПК України.

Так, відповідно до ст. 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених ст.75 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Приймаючи рішення про самовідвід, виходжу з наступного:

-обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021 року скерований до Франківського районного суду м. Львова з порушенням територіальної підсудності, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;

-підготовлене з цих підстав Подання місцевого суду головуючого судді ОСОБА_1 на виконання судового рішення - ухвали Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2025 у судовій справі № 465/4370/24 про вирішення питання про його підсудність, апеляційним судом не вирішено. Так, в поданні не ставилося питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого. Питання полягало у визначенні підсудності кримінального провадження, у тому числі й за Франківським районним судом м. Львова, яка б ґрунтувалася на дотриманні процесуальних вимогах. Питання направлення кримінального провадження з одного суду до іншого, є похідним від визначення підсудності, що й було вмотивовано судом першої інстанції. Натомість апеляційний суд вказаного питання не вирішив, підсудності не визначив, але відмовив у направленні кримінального провадження для розгляду до іншого суду. Апеляційний суд ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині свого рішення ухвалі від 14 квітня 2025, не визнав, що кримінальне провадження підсудне одному із судів м. Львова: Франківському або Галицькому чи Пустомитівському районному суду Львівської області;

- за змістом ухвали Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2025, апеляційний суд не спростував висновків суду першої інстанції про наявність протиріч, що викликають сумнів у підсудності кримінального провадження, хоч і акцентував увагу на одному із аргументів подання, а саме: « злочин, передбачений ч. 2 ст. 209 КК України ( в редакції кримінального Закону станом на 07.05.2019),який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_17 , на думку судді ОСОБА_1 , хоча вчинено останнім і на території на яку поширюється юрисдикція Франківського районного суду м. Львова, проте за кваліфікацією він є менш тяжким за злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 ( в редакції Закону станом на 07.11.2017) який вчинено на території на яку поширюється юрисдикція Пустомитівського районного суду Львівської області та не поширюється юрисдикція Франківського районного суду м. Львова».

-за змістом ухвали Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2025, відсутні будь які висновки чи мотиви відмови у визначенні підсудності кримінального провадження за конкретним судом, які б в силу вимог ч. 3 ст. 415 КПК України могли бути обов`язковими для суду першої інстанції та сприяли б для мотивації суду першої інстанції, що кримінальне провадження підсудне саме цьому суду;

-за змістом ухвали Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2025, на неї не можна покликатися, зазначаючи в судовому рішенні, що в силу вимог ст. 415 КПК України, підсудність кримінального провадження визначена судом апеляційної інстанції, а тому є підстави для призначення обвинувального акта до судового розгляду саме цим судом;

-за своїм змістом ухвала апеляційного суду від 14 квітня 2025 року не породжує жодних обов`язків для суду першої інстанції, а тому, повертає місцевий суд, який звернувся з поданням на стадію, що існувала до подання.

За вказаних обставин, як суддя, не розумію даного рішення, а тому не знаходжу і правових норм для його застосування у даному випадку, як не знаходжу правових норм вважати, що встановлений судом факт надходження кримінального провадження до суду з порушенням правил підсудності все таки дає підстави суду першої інстанції призначити обвинувальний акт до судового розгляду.

Приймаючи рішення про наявність підстав для самовідводу у розгляді вказаної судової справи, враховую також, що моя позиція, як головуючого судді (суду) у кримінальному провадженні, уже висловлена. Більш того, є очевидним, що з даного питання прийнято процесуальне рішення, а його прийняттю, передувало обговорення в судовому засіданні питань підсудності, з урахуванням висновків прокурора публічного обвинувача та решти учасників процесу, де кожен окремо, висловили свою згоду, що обвинувальний акт скерований до суду з порушенням підсудності.

Відповідно до ст. 412 КПК України, порушення підсудності відноситься до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За встановленим судом фактом порушення підсудності вважаю, що як суддя свідомо розглядатиму судову справу з порушенням підсудності, що у свою чергу, крім іншого, є перешкодою для ухвалення законного судового рішення.

Таким чином існують обставини передбачені п. 4 та п. 5 ч.1 ст. 75 КПК України, які зобов`язують мене, як суддю, заявити самовідвід у розгляді судової справи № 465/4370/24.

Як убачається із змісту підстав для заявленого самовідводу, суддя самостійно визначив ці підстави покликаючись на відповідні процесуальні норми, а саме на пунктом 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Закон дає чітке тлумачення, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні у випадку наявності підстав, передбачених пунктом 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

З огляду на зазначене, як суддя, вважав та вважаю й надалі, що заявлений самовідвід уже є тим процесуальним документом рішенням судді, що дає підстави для повторного автоматизованого розподілу судової справи.

За таких обставин інший суддя, як суддя суду першої інстанції, не може перевіряти рішення свого колеги про самовідвід, оскільки це суперечить статті 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

Заявити про самовідвід не є правом судді чи слідчого судді , як для інших учасників кримінального процесу, це обов`язок судді, слідчого судді, який визначений ч. 1 ст. 80 КПК України та є безальтернативним, а порушення якого, у подальшому, тягне за собою скасування судового рішення.

Вказаний висновок обґрунтовую тим, що діючий процесуальний Кодекс не містить ні прямих вимог, ні будь яких інших процесуальних приписів щодо обов`язкового розгляду заявленого самовідводу суддею, - іншим суддею чи слідчим суддею. На даний час також відсутня єдина практика, яка б була вироблена Великою Палатою Верховного Суду, а також відсутні роз`яснення Пленуму Верховного Суду, які б мали рекомендаційний характер. Відтак всі інші тлумачення суперечать главі 2 і зокрема ст.. 7 КПК України, котра визначає загальні засади кримінального провадження, а також ст.. 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, виходячи із аналізу положень вказаних вище норм закону при розгляді самовідводу, як суддя прийшов до висновку, що питання самовідводу заявленого суддею (слідчим суддею) підлягає вирішенню саме цим суддею (слідчим суддею), який (яка) дійшов висновку про наявність таких підстав, що є логічним, оскільки суддя ОСОБА_1 уже заявив самовідвід у даній судовій справі, ця заява і є рішенням судді про можливість чи неможливість здійснювати судочинство у конкретній судовій справі. Його перевірка іншим суддею, суперечить загальним засадам рівності суддів (ст.. 52 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, у випадку відмови іншим суддею у задоволенні самовідводу судді (слідчого судді) призведе до непередбачуваного прецеденту, що уже мало місце у Франківському районному суді м. Львова в інших кримінальних провадженнях.

Слід також взяти до уваги, що у процесуальних положеннях національного судочинства, а саме: - цивільного, адміністративного, господарського дане питання національним законодавством врегульовано, і, вирішення питання самовідводу належить саме судді який заявляє самовідвід. Отже, кримінальний процес кореспондується з вказаними нормами, та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеній у Постанові від 29 серпня 2019 року (провадження № 11-312 сап19), а тим більше з Бангалорськими принципами.

Зважаючи на те, що предметом розгляду є самовідвід судді, а не заява сторони кримінального процеу про його відвід то виходячи з вимог національного законодавства та положень ст. 129 Конституції України, як суддя переконаний у необхідності прийняття процессуального рішення з цього питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення слідчого судді та суду.

За змістом положень ч. 2 вказаногї норми Закону, судове рішення приймається у формі ухвали, постанови або вироку які мають відповідати вимогам , передбаченим статями 369, 371 374 КПК України.

У цьому контексті виснувую, що вказані норми закону не передбачають процесуального рішення судді у вигляді заяви, яка б мала розглядатися іншим суддею.

У той же час, зважаючи на вказані вище обставини, дотримуючись положень статей 55, 63 Конституції України ст.. 28 КПК України та ст.. 6 Європейської Конвенції «Про захист людини і основоположних свобод», з метою дотримання розумних строків розгляду судової справи та уникнення протистоянь у тлумаченні положень ст.. 7,9, 75,80, 81 КПК України, беручи до уваги що судове рішення у вигляді ухвали судді, якою вирішується питання самовідводу не сприймається Львівським апеляційним судом, а відтак і частиною суддів Франківського районного суду м. Львова, як і самі підстави для самовідводу, вважаю за можливе застосувати варіант запропонований Львівським апеляційним судом, а саме, заявлений самовідвід передати на розгляд іншого судді.

При цьому, прошу шановного колегу - суддю, який(яка) буде розглядати моє, судді ОСОБА_1 , процесуальне рішення у вигляді самовідводу, врахувати, що мій статус, як судді не міняється, на мене й надалі поширюються права і обов`язки судді, передбачені статтями 48, 49,50,52,56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», я не є заявником в розумінні відводу. Даний самовідвід є моїм, судді, процесуальним рішенням, передбаченим ч. 1 ст. 80 та ст. 110 КПК України, а не заявою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 6, 2 ст. 15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 9, пунктом 4 частини 1 статтями 75, 80, 81, 82, 110, частиню 2 статей 369, 372 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

Задовольнити самовідвід судді ОСОБА_1 у розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000009 від 24.04.2021 (судова справа 465/4370/24)

Матеріали судової справи № 465/4370/24 (судове провадження № 1-кп/465/758/25) передати до загальної канцелярії суду на повторну реєстрацію та визначення судді в порядку, передбаченому ст. 35 КПК України.

Визнати допустимим перегляд підстав для заявленного самовідводу, зазначених в ухвалі іншим суддею, у порядку та строки визначені Законом.

Ухвала набирає законної сили з часу її постановлення та окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_18