Справа № 158/2076/24 Провадження №11-кп/802/114/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000137 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Милуші, Луцького району Волинської області, громадянин України, із середньою освітою, неодружений, непрацюючий, зареєстрований та житель АДРЕСА_1 , раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року за ч.2 ст.286 КК України до 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, вирок набрав законної сили,

засуджений за ч.1 ст.309 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71 із застосуванням п.б ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року з розрахунку одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вироком вирішено питання речових доказів, арештованого майна та судових витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винний та засуджений за те, що він 28 травня 2024 року в першій половині дня (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) перебуваючи в лісовому масиві, що розташований з південно західної сторони м. Ківерці, Луцького району Волинської області, керуючись прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді порушення правового режиму обігу психотропних речовин, знайшов полімерний зіп-пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка містить у своєму складі психотропну речовину, обіг якої обмежено PVP масою 1,2341г., яку останній таким чином придбав та почав зберігати при собі без мети збуту.

Після цього, ОСОБА_7 , в обідню пору доби 28 травня 2024 року (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) перебуваючи на пасажирському сидінні автомобіля марки «Опель» модель «Астра», р.н.з.« НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_11 , якому не було відомо про перевезення ОСОБА_7 наркотичних засобів, перевіз їх на територію АЗС «Аргос», що розташована по вул. Пилипа Орлика, 61 в м. Ківерці, Луцького району Волинської області.

В подальшому, того ж дня, близько 14 год. 00 хв., працівниками ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області під час поверхневої перевірки громадянина ОСОБА_7 на території АЗС «Аргос» було виявлено та вилучено полімерний зіп-пакет із порошкоподібною речовиною білого кольору, яка містить у своєму складі психотропну речовину, обіг якої обмежено PVP масою 1,2341г., яку ОСОБА_7 незаконно придбав, зберігав та перевозив для особистого вживання без мети збуту.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Вказує на те, що місцевий суд в порушення вимог ч.3 ст.71 КК України безпідставно та помилково при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків не приєднав не відбуте обвинуваченим додаткове покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 12.04.2024 у виді позбавлення керування транспортними засобами строком на 3 роки. Зазначає на те, що ОСОБА_7 після засудження його за попереднім вироком на шлях виправлення не став та вчинив нове умисне кримінальне правопорушення. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України, із застосуванням п.б ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, приєднати невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 12.04.2024 з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, та визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду та доводи апеляційної скарги прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просила скасувати вирок та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які частково заперечували проти апеляційної скарги прокурора і просили не збільшувати основне покарання ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 , місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Однак, є безпідставними доводи прокурора про м`яке застосування основного покарання обвинуваченому з огляду на таке.

Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року за ч.2 ст.286 КК України до 5 років позбавлення волі, вирок суду набрав законної сили, вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.309 КК України визнав в повному об`ємі, щиро розкаявся, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

При цьому також враховано і наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також, судом враховано і відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі, яке слід відбувати реально, у зв`язку із чим апеляційний суд не знаходить підстав для збільшення основного покарання.

Призначене місцевим судом ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.309 КК України повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і на думку суду апеляційної інстанції повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення як ним так і іншими особами кримінальних правопорушень.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для збільшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.309 КК України з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора.

Що стосується доводів прокурора про те, що місцевий суд, в порушення вимог ч.3 ст.71 КК України помилково при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків не приєднав невідбуте обвинуваченим додаткове покарання то вони є слушними з огляду на таке.

Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, застосовується призначення покарання за сукупністю вироків.

Так, суд відповідно до ч.1 ст.71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст.71 КК України, призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначено основне покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі та на підставі ч.1 ст.71 КК України, із застосуванням п.б ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

Проте, в порушення вимог ч.3 ст.71 КК України, місцевий суд безпідставно при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків не приєднав невідбуте обвинуваченим додаткове покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Враховуючи виявлені порушення норм матеріального права суд апеляційної інстанції на підставі п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.409 КПК України апеляційний суд скасовує оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та згідно положень п.2 ч.1 ст.420 КПК України ухвалює в цій частині новий вирок.

За новим вироком слід залишити ОСОБА_7 призначене місцевим судом покарання за ч.1 ст.309 КК України.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, із застосуванням п.б ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 10 (десять) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на рок 3 (три) роки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 залишити покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, із застосуванням п.б ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 10 (десять) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на рок 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня отримання копії даного вироку.

Головуючий

Судді: