Номер провадження: 11-кп/813/539/25
Справа № 509/697/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 29.02.2024 року в кримінальному провадженні №0002463 від 08.10.2014 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Щотове Антрацитівського району Луганської області, громадянина України, що проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в м. Зорінськ Перевальського району Луганської області, громадянина України, неодруженого, який має двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України визнано невинуватим та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаних кримінальних правопорушень.

ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, визнано невинуватим та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

Вироком суду вирішено долю процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачувались у скоєнні кримінальних правопорушень, вчинених за наступних обставин.

ОСОБА_9 , в період часу з вересня по грудень 2008 року, точна дата та час слідством не встановлені, за попередньою змовою та разом з сином ОСОБА_8 , який на той час перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , маючи умисел на незаконне заволодіння майном ОСОБА_10 , а саме: половиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , який подружжя побудувало у шлюбі, шахрайським шляхом заволодів її майном, а саме: половиною вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду в особливо великих розмірах наступним чином.

На реалізацію свого злочинного наміру, у не встановлений час та місце, ОСОБА_9 разом зі своїм сином ОСОБА_8 попередньо домовилися із невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про підроблення останніми підпису у заяві від імені ОСОБА_10 від 05.12.2008 року до Овідіопольського районного суду Одеської області та в журналі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_11 за 2008 рік (справа № 03-01 том № 4. запис № 6396 від 05.12.2008 року) про те, що ОСОБА_10 не заперечує про продаж частини будинку.

12.09.2008 року ОСОБА_9 уклав зі своїм сином ОСОБА_8 договір купівлі-продажу житлового будинку за вищевказаною адресою у простій письмовій формі.

В подальшому, ОСОБА_9 , маючи намір на доведення своїх злочинних дій, 17.11.2008 року звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності, відповідачем в якому вказав лише свого сина ОСОБА_8 .

В подальшому, ОСОБА_9 , отримавши рішення суду від 05.12.2008 по справі № 2-2467/08, яким його позовні вимоги задоволено в повному обсязі, 16.12.2008 року зареєстрував на себе у КП «Овідіопольське РБТІ» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно звіту про оцінку нерухомості - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого: АДРЕСА_3 /в, розробленого фізичною особою - оцінювачем ОСОБА_12 , вартість об`єкта оцінки становить 1292025 грн. (один мільйон двісті дев`яносто дві тисячі двадцять п`ять гривень). Вартість 1/2 житлового будинку, а саме тієї частини, що належить ОСОБА_10 становить 646012 грн. 05 коп., що станом на 16.12.2008 року в 2508 разів (646012,05 : 257,50 = 2508) перевищує неоподаткованих мінімумів доході громадян та є шкодою в особливо великих розмірах.

Однак, ОСОБА_10 , скориставшись своїм правом на оскарження рішення Овідіопольського районного суду від 05.12.2008 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку та визнання права власності на це майно в апеляційному порядку, з підстав ухвалення рішення без її відому та особистої участі, оскаржила вказане рішення (рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року).

Більш того, згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року про визнання нечинним запису про реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно, в якому вказані доводи на підтвердження протиправних дій, у тому числі і ОСОБА_9 , - у власність ОСОБА_10 повернуто належну їй частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, тобто в кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.190 КК України.

Крім того, ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на задоволення позовних вимог, усвідомлюючи протиправність використання завідомо підробленого документу, а саме заяви з підписом ОСОБА_10 (висновок почеркознавчої експертизи № 19-П від 25.05.2015 року), виконаного невстановленими слідству особами, матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, та розуміючи, що зміст такого документу не відповідає реальному волевиявленню ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської області, 05.12.2008 року, конкретний час надання такої заяви встановити під час слідства не надалося за можливе, надав його до Овідіопольського районного суду як доказ під час розгляду справи про визнання дійсним договору - купівлі продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 12 вересня 2008 року.

Таким чином, ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачувався у використанні завідомо підробленого документу, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.358 КК України.

За сукупністю дій, ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 та ч.4 ст.358 КК України.

ОСОБА_8 обвинувачувався органом досудового розслідування в тому, що з вересня по грудень 2008 року, точна дата та час слідством не встановлені, він, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_10 , шляхом зловживання довірою, яка існувала на підставі родинних зв`язків, разом і своїм батьком ОСОБА_9 шахрайським шляхом заволодів належним їй майном, а саме: половиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 /в, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду в особливо великих розмірах наступним чином.

Так, у вересні 2008 року, більш точний час та дату встановити не надалося за можливе, у ОСОБА_8 зі своїм батьком ОСОБА_9 виник умисел на заволодіння половиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 разом зі своїм батьком ОСОБА_9 , попередньо домовилися із невстановленими слідством особами матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про підроблення останніми підпису у заяві від імені ОСОБА_10 від 05.12.2008 року до Овідіопольського районного суду Одеської області та в журналі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_11 за 2008 рік (справа № 03-01 том № 4,запис № 6396 від 05.12.2008 року) про те, що ОСОБА_10 не заперечує про продаж частини будинку АДРЕСА_3 .

В подальшому, 12.09.2008 року ОСОБА_8 уклав зі своїм батьком ОСОБА_9 договір купівлі-продажу житлового будинку за вищевказаною адресою у простій письмовій формі.

В свою чергу, ОСОБА_9 , маючи намір на доведення своїх злочинних дій, 17.11.2008 року звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності, відповідачем в якому вказав свого сина ОСОБА_8 .

В подальшому, ОСОБА_8 достовірно знаючи, що немає права без згоди дружини відчужувати належний їм будинок на праві спільної власності, так як він нажитий в шлюбі, а також те, що волевиявлення дружини ОСОБА_10 є підробленим, із корисливих мотивів, за попередньою змовою зі своїм батьком ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність використання ОСОБА_9 завідомо підробленого документу, а саме заяви з підписом ОСОБА_10 , виконаного невстановленими слідству особами, не заперечував проти визнання вказаної заяви як доказ при розгляді справи в порядку цивільного судочинства про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ним та ОСОБА_9 від 12 вересня 2008 року (далі - Договір), справа № 2-2467/08, рішення від 05.12.2008 року, суддя ОСОБА_13 .

В цей же час ОСОБА_9 , отримавши рішення суду від 05.12.2008 року по справі №2-2467/08, яким його позовні вимоги задоволено в повному обсязі, 16.12.2008 року зареєстрував на себе у КП «Овідіопольське РБТІ» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , з метою подальшого розпорядження ним на власний розсуд.

Згідно звіту про оцінку нерухомості - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого: АДРЕСА_3 /в, розробленого фізичною особою - оцінювачем ОСОБА_12 , вартість об`єкта оцінки становить 1292025 грн. (один мільйон двісті дев`яносто дві тисячі двадцять п`ять гривень). Вартість тієї частини, що належить ОСОБА_10 , становить 646012 грн. 05 коп., що станом на 16.12.2008 року в 2508 разів (646012,05 : 257,50 = 2508) перевищує неоподаткованих мінімумів доході громадян та є шкодою в особливо великих розмірах.

Однак, ОСОБА_10 , скориставшись своїм правом на оскарження рішення Овідіопольського районного суду від 05.12.2008 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку та визнання права власності на це майно в апеляційному порядку з підстав ухвалення рішення без її відому та особистої участі оскаржила вказане рішення (рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року).

Більш того, згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року про визнання нечинним запису про реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно, в якому вказані доводи на підтвердження протиправних дій, у тому числі і ОСОБА_9 , у власність ОСОБА_10 повернуто належну їй частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачувався у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.190 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованістьвироку, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким:

- ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України та провадження відносно нього закрити у зв`язку зі смертю;

- ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного покарання, з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Також прокурор просить стягнути витрати за проведення експертизи №119-П від 25.05.2015 року.

Прокурор вказує, що вирок підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Прокурор стверджує, що місцевий суд необґрунтовано виправдав ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , оскільки їх винуватість у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень повністю доведена зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом доказами, які на думку сторони обвинувачення суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимими.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор просив дослідити докази, зібрані під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а саме: допитати потерпілу ОСОБА_10 ; допитати свідка ОСОБА_11 ; а також дослідити письмові докази у кримінальному провадженні, відповідно до наведеного в скарзі переліку.

Також прокурор ОСОБА_6 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначив додаткове обґрунтування своїх вимог.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.04.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду.

Судовий розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_10 та її представника - адвоката ОСОБА_14 , які будучи повідомленими дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_14 подала до апеляційного суду заяву про розгляд без її участі, з посиланням на неможливість встановлення жодного зв`язку із потерпілою та відповідно визначення з нею правової позиції.

Апеляційний розгляд також проводиться за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про смерть а.п.147 т.6).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

За статтею 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому, як регламентує ч.6 ст.22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У справі «Барбера, Мессегуо і Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів складу злочину, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року зауважив, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з урахуванням отриманих в суді показань потерпілої, свідків, змісту досліджених судом письмових доказів, стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є склад інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Вважаючи оскаржений вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст.62 Конституції України та ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Стаття 91 КПК визначає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

За змістом ст. 92 КПК саме на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно ч. 1 ст. 94 КПК суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2005 року в справі «Капо проти Бельгії» зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Крім того, у своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду суд першої інстанції забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що виконавши вимоги ст.ст. 23, 94 КПК, допитавши обвинуваченого ОСОБА_8 , який не визнав себе винуватим у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення та відмовився надавати показання, допитавши потерпілу ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та дослідивши всі надані сторонами письмові докази по справі, виходячи із закріпленого в ст. 63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 370 КПК про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність, що діянні обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є склад інкримінованих їм кримінальних правопорушень за викладених в формулюванні обвинувачення обставинах.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони обвинувачення про істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виходячи з наступного.

Як свідчить зміст оскарженого вироку та запис технічної фіксації судового процесу, суд першої інстанції всебічно та повно дослідив всі зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, з достатньою повнотою здійснив їх аналіз в мотивувальній частині вироку.

Так, суд першої інстанції мотивував своє рішення про недоведеність обвинувачення на підставі аналізу досліджених доказів, а саме: показань обвинуваченого ОСОБА_8 ; показань потерпілої ОСОБА_10 , показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , копій матеріалів цивільного провадження №2-2467/08, в яких крім позовної заяви та інших матеріалів, містяться ксерокопія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_10 від 05.12.2008 року, яка не зазначена у якості додатка до позовної заяви та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року, яким були задоволені позовні вимоги ОСОБА_9 ; копії ухвали Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року, якою рішення суду Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року скасоване; повідомлення про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_10 ; ксерокопії рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.10.2015 року; ксерокопії ухвали Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року; ксерокопії рішення Київського районного суду м.Одеси від 02.11.2015 року; копії ухвали апеляційного суду Одеської від 10.12.2015; ксерокопії заяви ОСОБА_10 до Овідіопольського районного суду Одеської області щодо розгляду справи без її участі та відсутності заперечень на відчуження земельної ділянки та житлового будинку; ксерокопії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.09.2008 року; ксерокопії державного акту на земельну ділянку на ОСОБА_8 ; ксерокопії технічного паспорту житлового будинку по АДРЕСА_4 ; ксерокопії акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; ксерокопії розпорядження від 20.12.2007 року №1730 про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття до експлуатації індивідуальних житлових будинків; ксерокопії свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ОСОБА_8 ; ксерокопії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на ОСОБА_9 ; інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно; ксерокопії договору на користування електричною енергією та договору про надання послуг з газопостачання з квитанціями; повідомленням Овідіопольскої РДА, згідно якого ОСОБА_8 не звертався з приводу надання дозволу органу опіки та піклування на вчинення продажу будинку, право користування яким мала його малолітня донька ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; копії технічної документації на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 ; копії договору дарування земельної ділянки; копії висновку №204 від 20.11.2007 року №204 про самовільне будівництво; копії довідки виконкому Сухолиманської селищної ради про склад сім`ї; копії акту перевірки житлових умов; звіту про оцінку об`єкту нерухомості житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами розташованого: АДРЕСА_3 ; копії ухвал слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.03.2015 року та від 07.05.2015 року про надання тимчасового доступу до реєстру нотаріальних дій за 2008 рік та фотокопії запису з реєстру (журналу) нотаріальних дій за 2008 рік; копії реєстру журналу нотаріальних дій, виданого нотаріусом ОСОБА_11 ; протоколу отримання зразків для експертизи з додатками; та висновку експерта №119-П від 25.05.2015 року.

Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є склад інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 не допитувався, внаслідок його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ; обвинувачений ОСОБА_8 не визнав себе винуватим у вчиненні злочину та відмовився від дачі показань.

Судом першої інстанції допитана потерпіла ОСОБА_10 , яка пояснила, що після розлучення в 2014 році з ОСОБА_8 , їй стало відомо про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 /в зареєстрований на батька її колишнього чоловіка ОСОБА_9 . В ході з`ясування обставин переоформлення будинку їй стало відомо, що до суду була подана підроблена заява про те, що вона згодна на продаж будинку, яку вона не давала, у нотаріуса свою згоду не оформлювала. На підставі підробленої заяви було ухвалено рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Також зазначила, що будівництво будинку та його введення в експлуатацію відбувалося під час перебування її та обвинуваченого ОСОБА_8 в шлюбі за грошові кошти її батьків.

Свідок ОСОБА_15 в місцевому суді пояснила, що потерпіла ОСОБА_10 , яка є її донькою, та обвинувачений ОСОБА_8 перебували у шлюбі до 2014 року. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , будувався за її кошти та кошти її чоловіка. Право власності після введення об`єкта в експлуатацію було оформлене на ОСОБА_8 , оскільки він був чоловіком доньки. Коли у 2014 році її донька та ОСОБА_8 розлучались, їм стало відомо, що будинок не належить ОСОБА_8 , оскільки він його продав своєму батьку ОСОБА_9 . Обставини переоформлення будинку їй не відомі.

Свідок ОСОБА_11 , яка є приватним нотаріусом, в місцевому суді пояснила, що всі нотаріальні дії вона вчиняє лише за наявності особи, яка звертається за вчиненням нотаріальних дій, та документа про посвідчення особи, зокрема паспорта громадянина. Обставин реєстрації заяви ОСОБА_10 вона не пам`ятає, ОСОБА_10 раніше не знала, вона не є її постійним клієнтом. Зазвичай, та скоріш за все, при оформленні заяви від ОСОБА_10 вона перевірила паспорт, фотографію, сумнівів у неї не було, тому склала заяву, яку ОСОБА_10 прочитала та підписала. В подальшому вона на підставі ухвали слідчого судді видала слідчому копію журналу реєстру нотаріальних дій.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_11 та обґрунтовано встановив, що їх свідчення беззаперечно не доводять наявності складу в діях обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції показань потерпілої ОСОБА_10 про те, що будь яких заяв до Овідіопольського районного суду стосовно відсутності заперечень продажу будинку вона не писала, до нотаріальної контори з порушеного питання не зверталася, близько восьми років не знала, що будинок продано ОСОБА_9 , а у 2007 році виявила відсутність паспорту певний період часу, який в подальшому виявила на тому ж місці зберігання, апеляційний суд визнає необґрунтованим, оскільки вказані покази потерпілої не доводять винуватості обвинувачених.

Твердження прокурора про залишення поза увагою показань свідка ОСОБА_11 стосовно того, що точно не пам`ятає обставин справи та повідомила обставини на прикладі того як діє зазвичай, також не можуть бути доказом винуватості обвинувачених.

Дослідивши та проаналізувавши досліджені письмові докази у кримінальному провадженні, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про їх недопустимість.

Так, місцевий суд врахував, що досудове розслідування в кримінальному провадженні було розпочато на підставі заяви потерпілої ОСОБА_10 , зареєстрованої за №8045 від 24.09.2014 року.

До поданої заяви потерпіла ОСОБА_10 долучила не завірену належним чином ксерокопію справи №2-2467/08. Відомості, які містяться у ксерокопії зазначеної справи, в тому числі ксерокопія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_10 від 05.12.2008 року, в подальшому органом досудового розслідування були використані при проведенні досудового розслідування, тобто в процесі збирання доказів, в тому числі проведення експертного дослідження.

Одночасно, місцевим судом встановлено, що всупереч вимогам Глави 15 КПК, якою врегульований порядок тимчасового доступу до речей документів, органом досудового розслідування не вчинено жодних дій для здійснення тимчасового доступу до речей і документів, який здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду, тобто у передбачений законом спосіб, та подальшого долучення до матеріалів кримінального провадження у якості доказів, їх перевірки, які в подальшому стали підставою для пред`явлення обвинувачення.

Оскільки долучені стороною обвинувачення у якості підтвердження винуватості обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ксерокопії із матеріалів справи №2-2467/08, в якій міститься в тому числі ксерокопія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_10 від 05.12.2008 року, отримана органом досудового розслідування внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими доказами ксерокопії із матеріалів справи №2-2467/08, в тому числі ксерокопію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_10 від 05.12.2008 року та ксерокопію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року.

Стосовно доводів прокурора про безпідставне визнання місцевим судом вказаних доказів недопустимими з посиланням на те, що потерпіла має право подавати слідчому документи, колегія суддів зазначає, що визначене п.3 ч.1 ст.56 КПК право потерпілої подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду, не спростовує тієї обставини, що копії документів мають бути належним чином завірені, без наявності їх оригіналів, не завірені належним копії документів, не можуть бути визнані допустимими доказами у кримінальному провадженні. Відповідно, встановивши вказані обставини, орган досудового розслідування вочевидь у разі наявності підстав мав діяти у відповідності до приписів Глави 15 КПК, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Доводи прокурора про те, що потерпіла ОСОБА_10 подала до Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області заяву від 11.05.2015 року (зареєстровану 12.05.2015 року вх.№4/130) про долучення до матеріалів кримінального провадження оригіналів певних документів зі справи №2-2467/08, не спростовують висновків місцевого суду про наявність підстав для виправдання обвинувачених.

Одночасно, місцевий суд визнавши недопустимим вищевказані письмові докази, згідно ч.6 ст.9 КПК, врахував правову концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Похідним доказом від вищезазначених недопустимих доказів місцевий суд визнав протокол отримання зразків для експертизи з додатками та висновок експерта №119-П від 25.05.2015 року, які відповідно також визнав недопустимими доказами.

Також суд першої інстанції врахував, що зазначеним висновком експерта не підтверджено, що заява ОСОБА_10 від 05.12.2008 року на спеціальному бланку для нотаріальних документів ВМА №317880, є підробленим документом.

Доводи прокурора про безпідставне зазначення місцевим судом про ненадання експерту оригіналів документів, з посиланням на те, що із п`яти наданих експерту документів лише два є технічним зображенням, а інші три є оригіналами, колегія суддів визнає неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про недопустимість вказаного доказу.

Стосовно тверджень прокурора про те, що згідно висновку експерта від 25.05.2015 року №119-П встановлені загальні та окремі розрізняючі ознаки стійкі, суттєві за своїм обсягом та значущістю достатні для ймовірного висновку про те, що підписи у заяві ОСОБА_10 від 05.12.2008 року до Овідіопольського районного суду Одеської області та в журналі реєстрації нотаріальних дій за 2008 рік справа №03-01 том №4, запис №6396 від 05.12.2008 року, вірогідніше за все виконані не ОСОБА_10 , колегія суддів зазначає, що вказані висновки експерта не підтверджують винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , оскільки словосполучення «ймовірного висновку», «вірогідніше за все» не може бути належним свідченням підробки документів, в тому числі й будь-ким з обвинувачених, тим паче з урахуванням визнання вказаного доказу недопустимим з вищевказаних підстав.

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що жодним належним, допустимим доказом не підтверджено обвинувачення ОСОБА_9 у використанні ним завідомо підробленого документа, а саме заяви з підписом ОСОБА_10 , виконаного невстановленими слідству особами, матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, який, за версію сторони обвинувачення, ОСОБА_9 , перебуваючи з приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської області, 05.12.2008 року (конкретний час надання такої заяви встановити під час слідства не надалося за можливе), надав його до Овідіопольського районного суду як доказ під час розгляду справи про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 від 12.09.2008 року, оскільки в ксерокопіях з матеріалів цивільної справи, які визнані судом недопустимим доказом, відсутні будь-які відомості про те, яким чином та ким була надана вищезазначена заява до суду, яка долучена до матеріалів справи.

Одночасно, місцевий суд вірно врахував, що відповідно до обвинувального акта, вказане інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_9 кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України, вчинення якого стороною обвинувачення не доведено, напряму пов`язане з інкримінованими обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.4 ст.190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.

Колегія суддів звертає увагу, що шахрайство це форма заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому шахрайство це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

Відповідно до висновків Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладених в постанові від 17.10.2022 року (справа №686/13801/16-к) в складі шахрайства заволодіння чужим майном або придбання права на майно є альтернативними формами виявлення його об`єктивної сторони, а обман чи зловживання довірою є самостійними (альтернативними) способами вчинення кримінального правопорушення.

Шахрайство, вчинене шляхом обману чи зловживання довірою є закінченим кримінальним правопорушенням з моменту протиправного заволодіння чужим майном або придбання права на чуже майно.

Дослідивши, надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції дійшов висновків про недоведеність наявності в діях обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, причинно-наслідкового зв`язку між їх діями та відповідними наслідками за обставинами даного кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення не доведено вчинення обвинуваченими попередньої домовленості із невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, щодо підроблення останніми підпису в заяві від імені ОСОБА_10 від 05.12.2008 року до Овідіопольського районного суду Одеської області та в журналі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_11 за 2008 рік, тобто дій, спрямованих на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, так само як не доведено використання (подання) обвинуваченим ОСОБА_9 завідомо підробленого документа до суду, як доказ під час розгляду справи про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та права власності на земельну ділянку, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, укладеного між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 від 12.09.2008 року.

Посилання прокурора на існування: копії ухвали Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року; ксерокопії технічного паспорту житлового будинку; ксерокопії договорів на користування електричною енергією та надання послуг з газопостачання; повідомлення Овідіопольської РДА; також не можуть бути використані в якості належних та допустимих доказів для ухвалення обвинувального вироку.

За наведених обставин, доводи прокурора про необґрунтованість висновків місцевого суду про недоведеність, що в діянні обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є склад інкримінованих кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в ході апеляційної перевірки виправдувального вироку місцевого суду колегією суддів встановлено, що місцевий суд з достатньою повнотою з`ясував всі обставини кримінального провадження: допитав потерпілу ОСОБА_10 ; свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 ; дослідив наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази та надав їм оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК, тобто виконав вимоги процесуального закону з урахуванням положень ст.416 КПК.

Згідно з п.10 ч.1, ст.7, ч.1, 2, 4 ст.17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п.45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

На думку апеляційного суду, встановлені судом першої інстанції в даному кримінальному проваджені фактичні обставини кримінального провадження та досліджені під час судового розгляду докази, зміст яких викладений в мотивувальній частині вироку, не давали суду першої інстанції законних підстав зробити висновок про доведеність в діях обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 складу інкримінованих кримінальних правопорушень.

Оскільки надані стороною обвинувачення докази є недостатніми для підтвердження обвинувачення, а всі сумніви щодо винності обвинувачених, відповідно до ст.62 Конституції України, слід тлумачити на їх користь, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність прийнятого судом першої інстанції рішення про недоведеність, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_9 є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, обвинуваченого ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Крім того, колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, ґрунтуючись на вимогах кримінального процесуального закону, не мав права в даній справі ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , з огляду на наступні обставини.

Ключовою обставиною, яка в даному конкретному випадку має бути оцінена та врахована, є дотримання судом першої інстанції під час нового розгляду кримінального провадження вимог ст.416 КПК після скасування попереднього вироку суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що ст. 416 КПК визначені особливості нового розгляду судом першої інстанції після скасування попереднього рішення місцевого суду.

Так, після скасування судом апеляційної інстанції вироку або ухвали про закриття кримінального провадження чи про застосування, відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу ІV цього Кодексу в іншому складі суду (ч.1 ст.416 КПК).

При новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання (ч.2 ст.416 КПК).

Вказані вимоги кримінального процесуального закону спрямовані на забезпечення правової визначеності для обвинуваченого шляхом встановлення законодавчої заборони погіршення його становища під час нового розгляду в суді першої інстанції після скасування апеляційним судом попереднього судового рішення місцевого суду.

Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 23.09.2019 року (справа №728/2724/16-к) вказав, що норма ч.2 ст.416 КПК України розташована в тексті кримінального процесуального закону одразу після норми, що визначає підстави для скасування апеляційним судом вироку чи ухвали суду й призначення нового розгляду в суді першої інстанції (ч.1 ст.415 КПК України), а також норми, що забороняє апеляційному суду при призначенні нового розгляду у суді першої інстанції вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Таке розташування вказаних правових норм указує на те, що законодавець свідомо сформулював їх саме в такій, а не іншій редакції. Відтак положення ч.2 ст.416 КПК мають тлумачитися буквально, зокрема, як такі, що відображають чіткий намір законодавця визначити вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому, положення ч.2 ст.415 КПК не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила, оскільки законодавець мав можливість (якщо б мав такий намір) включити в текст ч.2 ст.416 КПК вказівку на те, що застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання при новому розгляді в місцевому суді можливе, також, у випадку скасування вироку чи ухвали суду першої інстанції з підстав, передбачених у ст.415 КПК України.

Системний аналіз вказаних вище норм кримінального процесуального законодавства дозволяє зробити висновок, що вони мають в однаковій мірі застосовуватися як під час нового розгляду після скасування вироку за необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.

У даному кримінальному провадженні колегією суддів встановлено наступне.

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 07.09.2018 року ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було визнано невинуватими та виправдано за аналогічним обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаних кримінальних правопорушень.

Цим же вироком суду ОСОБА_8 , з аналогічних підстав визнано невинуватими та виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (справа №509/697/16-к, провадження №1-кп/501/18/18).

На вказаний вирок прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_17 була подана апеляційна скарга з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 року, вказана апеляційна скарга прокурора була задоволена частково, вказаний вирок місцевого суду від 07.09.2018 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження в іншому складі суду. Відповідно до мотивувальної частини ухвали апеляційного суду, попередній вирок місцевого суду скасовано через істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (п.1, 3 ч.1 ст.409 та ст. 412 КПК).

Тобто, підставою скасування попереднього виправдувального вироку місцевого суду щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а не необґрунтованість виправдання останніх.

Таким чином, враховуючи вказані в ухвалі Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 року підстави скасування виправдувального вироку Іллічівського міського суду Одеської області від 07.09.2018 року, під час нового розгляду кримінального провадження місцевий суд, виходячи зі змісту ч.2 ст.416 КПК, був позбавлений процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Такий висновок апеляційного суду узгоджуються з позицією касаційного суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 08.09.2022 року (справа № 507/1603/15-к).

За таких обставин, доводи прокурора про можливість та необхідність ухвалення обвинувального вироку щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та визнання їх винуватими у скоєнні інкримінованих їм злочинів, колегія суддів визнає необґрунтованими та такими, що не відповідають приписам ч.2 ст.416 КПК.

З урахуванням наведеного, оскаржений вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК, тому доводи апеляційної скарги прокурора про існування підстав для скасування вироку є необґрунтованими.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З огляду на встановленні за результатами апеляційного розгляду обставини, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 29.02.2024 року в кримінальному провадженні №0002463 від 08.10.2014 року, яким ОСОБА_9 визнаний невинуватим та виправданий за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, та ОСОБА_8 визнаний невинуватим та виправданий за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинувачених є склад кримінальних правопорушень залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4