провадження № 1-кп/991/124/24
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 до ухвали
(провадження № 1-кп/991/124/24)
28 липня 2025 року місто Київ
З цією ухвалою я не згоден з огляду на таке.
Ухвалою колегії суддів Вищого антикорупційного суду від 12 грудня 2024 року у цій справі було відмовлено у задоволенні мого самовідводу від зазначеного кримінального провадження, з чим я не погодився і відповідності до вимог ч. 3 ст. 175 КПК України письмово виклав письмову окрему думку від 12 грудня 2024 року. Наведе мною в окремій думці підтверджує відповідність моєї правової позиції вимогам норм кримінального процесуального закону, нормативних актів і рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду, які регулюють питання автоматизованого розподілу кримінальних проваджень (судових справ) у Вищому антикорупційному суді.
Європейська Комісія з прав людини у справі «Лео Занд проти Австрії» (Leo ZAND v. Austria, заява №7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978 року) вказала на те, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (пункт 68). Ухвалення будь-якого судового рішення незаконним складом суду є безумовною підставою для його скасування, що встановлено вимогами п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України.
Я вважав і вважаю, що моє визначення як судді-члена колегії у цій справі було здійснено з порушенням ст. 35 КПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду у зв`язку з чим колегія суддів у цій справі не відповідає поняттю «суд, встановлений законом» і за ознаками є незаконним складом суду, а тому не може вирішувати будь-яких питань у цій справі.
Зі змісту статей 6, 8, 19, 124 Конституції України, статей 1, 2, 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статей 1 і 2 Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» видно, що:
- державна влада в Україні розподіляється на законодавчу, виконавчу та судову, а органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України;
- в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії;
- органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
- правосуддя в Україні здійснюється судами відповідно до визначених законом процедур судочинства, а судову владу реалізовують судді шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур. Суди здійснюють правосуддя на засадах верховенства права;
- Вищий антикорупційний суд є постійно діючим вищим спеціалізованим судом у системі судоустрою України, а правовою основою його діяльності є Конституція України, Закон України "Про судоустрій і статус суддів", цей та інші закони України, чинні міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Відповідно до вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 1 КПК України: «Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України».
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 КПК України: «Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом».
Відповідно до вимог п. п. 1-9 ч. 2 ст. 131 КПК України: «Заходами забезпечення кримінального провадження є: виклик слідчим, дізнавачем, прокурором, судовий виклик і привід (1); накладення грошового стягнення (2); тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом (3); відсторонення від посади (4); тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя (4-1); тимчасовий доступ до речей і документів (5); тимчасове вилучення майна (6); арешт майна (7); затримання особи (8); запобіжні заходи (9)».
Відповідно до вимог п. п. 1-5 ч. 1 ст. 176 КПК України: «Запобіжними заходами є: особисте зобов`язання (1); особиста порука (2); застава (3); домашній арешт (4); тримання під вартою (5)».
Відповідно до вимог п. п. 1-9 ч. 5 ст. 194 КПК України: «Якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме: прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю (1); не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду (2); повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи (3); утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом (4); не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом (5); пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності (6); докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання (7); здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (8); носити електронний засіб контролю (9)».
Відповідно до вимог ч. 7 ст. 194 КПК України: «Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються».
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 333 КПК України: «Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом».
Зі змісту наведених вище норм кримінального процесуального права слід зробити висновок про те, що повноваження суду під час судового провадження щодо запобіжних заходів поширюються виключно на застосування запобіжних заходів (застосування, обрання, зміну, продовження строку їх дії), але не поширюється на продовження строку дії обов`язків, покладених на підозрюваного або обвинуваченого відповідно до вимог ч. 5 ст. 194 КПК України, оскільки останні не належать до запобіжних заходів і є додатковими «факультативними» заходами, які мають забезпечувати належну процесуальну поведінку підозрюваного/обвинуваченого та належне виконання ним процесуальних обов`язків.
Вважаю, що за таких обставин у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії покладених на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язків, слід було відмовити.
Суддя ОСОБА_6