Справа № 756/7989/25
Провадження № 1-кс/756/1540/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 травня 2025 року за № 0001307,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому прокурор просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів та спеціальної конфіскації на активи, які знаходяться на електронному гаманці НОМЕР_4, який обслуговується Tether, в розмірі 1 084 094 USDT.

Клопотання обґрунтоване тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 травня 2025 року за № 0001307, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Досудове розслідування здійснюється за зверненням громадянина Китаю ОСОБА_4 , який повідомив про заволодіння його активами невідомими особами шахрайським шляхом.

Прокурор просив накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів та спеціальної конфіскації, пославшись на існування ризику втрати, знищення, використання, перетворення зазначеного майна.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав клопотання з наведених у ньому мотивів, та уточнив прохальну частину клопотання, зазначивши ідентифікуючі відомості активів, які перебувають на гаманці. Крім того, прокурор просив визначити такий спосіб арешту, який забезпечить можливість повернення грошових коштів його власнику у випадку встановлення відповідних підстав.

Оскільки вирішується питання про арешт майна, яке не є тимчасово вилученим, клопотання розглянуте без виклику його власника відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, що є необхідним для забезпечення арешту.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):

- правову підставу для арешту майна;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема:

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів);

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову);

- можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України):

- необхідність такого арешту;

- наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Прокурор зазначив, що громадянин Китаю ОСОБА_4 , здійснюючи діяльність із продажу косметики, вирішив замовити чергову партію корейської косметики у свого постачальника.

З метою оформлення замовлення ОСОБА_4 звернувся до свого постачальника у мобільному месенджері WhatsApp, який використовує номер мобільного телефону НОМЕР_1 . Під час спілкування в месенджері потерпілому надіслали адресу електронного гаманця, на який необхідно було переказати віртуальні активи в криптовалюті USDT на суму 1 450 000,00 USDT.

04.05.2025 ОСОБА_4 здійснив перерахування віртуальних активів, а саме токену USDT (криптовалюти, емітентом якої є компанія Tether) двома транзакціями в сумі 100 USDT та 1 449 000 USDT за такими реквізитами:

- TRON-адреса отримувача: НОМЕР_4;

- Хеш транзакції (Hash ID):

НОМЕР_5.

У подальшому було встановлено, що профіль торгового партнера ОСОБА_5 у мобільному додатку WhatsApp з номером НОМЕР_1 було зламано та переказ віртуальних активів було здійснено на електронний гаманець невстановлених осіб, які таким чином заволоділи майном ОСОБА_5 .

Встановлено, що з криптовалютного гаманця НОМЕР_2 , який являється адресою віртуального гаманця мережі TRON (TRX) у тому числі токену НОМЕР_3 , здійснено транзакцію із переводу активів у розмірі 1 500 000 USDT_TRX на вказаний віртуальний гаманець, який функціонував з 04.05.2025 по 05.05.2025 двома транзакціями:

- 100 USDT_TRX, 05/04/2025 03:27 (UTC);

- 1 449 900 USDT_TRX, 05/04/2025 03:30 (UTC).

Загальний баланс гаманця невстановленої досудовим розслідуванням особи НОМЕР_4 складає 1 084 094 USDT в мережі TRON, які були отримані від гаманця потерпілого.

При цьому встановлено транзакції із виводу віртуальних активів із вказаного віртуального гаманця на інші 3 гаманці. Подальшим аналізом встановлено вивід активів із вище наведених 3-х гаманців на адреси віртуальних гаманців, що мають ознаки невідомих сервісів.

Наведені у клопотанні обставини корелюють обставинам, зазначеним у витязі з ЄРДР, підтверджені наданими прокурором матеріалами у мірі, достатній для вирішення питань, пов`язаних з розглядом клопотання, зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, скріншотами додатку про здійснення транзакцій, протоколом допиту представника потерпілого, протоколом допиту свідка, протоколом огляду відомостей про рух криптовалюти тощо.

У своїй сукупності наведені відомості та надані на їх підтвердження матеріали дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Водночас, слід наголосити, що в межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не вирішує питання про наявність усіх елементів складу злочину, винуватість чи невинуватість осіб у його вчиненні.

Прокурор просив накласти арешт на зазначене майно з метою забезпечення збереження речових доказів та спецконфіскації. Постановою від 30.05.2025 зазначене у клопотанні було визнано речовими доказами.

Положення ч. 3 ст. 170 КПК України покладають на слідчого суддю обов`язок встановлювати відповідність майна критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, у випадку накладення арешту з метою забезпечення речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається із зазначеної дефініції, визначальним критерієм речових доказів є їх «матеріальність», тобто належність до об`єктів матеріального світу.

При цьому, як зазначено у ст. 1 Закону України «Про віртуальні активи» (який не набрав чинності, втім висвітлює підходи законодавця про природи цього інституту) віртуальний актив - нематеріальне благо, що є об`єктом цивільних прав, має вартість та виражене сукупністю даних в електронній формі. Існування та оборотоздатність віртуального активу забезпечується системою забезпечення обороту віртуальних активів. Віртуальний актив може посвідчувати майнові права, зокрема права вимоги на інші об`єкти цивільних прав.

Нематеріальність електронних платіжних засобів також закріплена у п. 14 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги», згідно з яким електронні гроші - одиниці вартості, що зберігаються в електронному вигляді, випущені емітентом електронних грошей для виконання платіжних операцій (у тому числі з використанням наперед оплачених платіжних карток багатоцільового використання), які приймаються як засіб платежу іншими особами, ніж їх емітент, та є грошовим зобов`язанням такого емітента електронних грошей.

Статті 1, 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» також вказують на нематеріальний характер інформації, яка зберігається в електронному вигляді.

За таких обставин, слідчий суддя констатує невідповідність вказаного у клопотанні майна критеріям речових доказів, а отже відсутні підстави накладення на нього арешту з метою забезпечення їх збереження.

Крім того, прокурор просив накласти арешт на майно з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених КК України, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вже було зазначено, слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи прокурора про можливість вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, за яке передбачене основне покарання, більш тяжке, ніж у згаданій нормі.

Також згідно з приписами п. 1, 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у тому числі, якщо гроші, цінності та інше майно були одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, а також були предметом кримінального правопорушення.

Враховуючи, що зазначені активи були предметом кримінального правопорушення та бути активами, як одержанні внаслідок його вчинення, до них може бути застосована спеціальна конфіскація, а отже в цій частині наявні підстави для накладення арешту з метою її забезпечення.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи прокурора про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Запропонований прокурором спосіб арешту майна шляхом заборони відчуження та користування (із забезпеченням можливості повернення їх власнику за наявності для того відповідних підстав) релевантний потребам сторони обвинувачення у збереженні майна та обумовлений необхідністю запобігти його відчуженню. Крім того, такий спосіб арешту забезпечить можливість відновлення прав потерпілого у випадку встановлення для того відповідних підстав.

Викладене переконує слідчого суддю у тому, що мета цього заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді запобігання цьому ризику може бути досягнута.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості користуватися та розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання - задовольнити частково.

Накласти арешт з метою забезпечення спеціальної конфіскації (шляхом заборони розпорядження та користування із збереженням можливості повернення активів потерпілому LI. KAIBIN за наявності для того підстав) на активи, які знаходяться на електронному гаманці НОМЕР_4, який обслуговується компанією Tether, в розмірі 1 084 094 USDT, та які були перераховані з гаманця НОМЕР_2 .

В решті клопотання - відмовити.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1