ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/50/24 (1-кс/630/219/24) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/17/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власників майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власників майна адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 03 липня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні № 000194 від 11.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 від 02 липня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000194 від 11 серпня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України.

Накладено арешт на майно, вилучене 01 липня 2024 року під час обшуку приміщень ДП «Клінічний санаторій «Роща» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», що розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Пісочин, вул. Санаторна, 46. Також накладено арешт на майно, вилучене 01 липня 2024 року під час обшуку в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Поряд з цим, накладено арешт на майно, вилучене 01липня 2024 року під час обшуку в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

На зазначену ухвалу слідчого судді представник власників майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора щодо накладення арешту на майно, яке було вилучене за результатами обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а саме на грошові кошти. Вказував, що суд першої інстанції розглянув клопотання без участі власників майна, чим, на його думку, порушив їх право доступу до правосуддя, права на захист, змагальності та рівності учасників кримінального провадження перед судом. Посилався на практику ЄСПЛ. Вважав, що прокурором не доведено необхідності накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у цьому кримінальному провадженні. Зазначав, що вилучені кошти, на які накладено арешт, є власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які вони багато років заощаджували. Зазначав, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою.

Крім того, адвокат ОСОБА_7 просив поновити йому пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 03 липня 2024 року, обґрунтовуючи його тим, що розгляд клопотання проводився без участі сторін, а копію оскаржуваної ухвали він отримав лише 14.11.2024 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк для подачі апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Належить врахувати, що з апеляційною скаргою звернувся лише представник власників майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 , а тому колегія суддів, враховуючи вимоги ч.1 ст. 404 КПК України, дійшла висновку про перегляд оскаржуваної ухвали лише в частині, що стосується арешту майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власників майна адвоката ОСОБА_7 дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000194 від 11.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст. 346 КК України.

02.07.2024 року прокурор звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням про накладення арешту шляхом встановлення заборони на відчуження, розпорядження та користування майном, що було виявлено та вилучено в ході проведення обшуків 01 липня 2024 року, в тому числі, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначав, що вказані предмети, речі та документи, що були виявлені в ході проведення вказаного обшуку відповідають критеріям ст. 98 КПК України та можуть свідчити про причетність ОСОБА_10 до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим підлягають арешту. Незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, зокрема псуванню, зникненню, знищенню, передачі предметів.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора про необхідність накладення арешту на вказане вище майно з метою забезпечення речових доказів, оскільки незастосування арешту вказаного майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, може привести до його зникнення, або настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Встановив, що доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено. Підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у слідчого судді не виникає. Також слідчий суддя вважав, що передача вилученого майна на відповідальне зберігання власнику або володільцю з попередженням про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України не забезпечить їх належної схоронності від таких випадків, як крадіжка, пошкодження, знищення, інших негативних обставин, які не залежать від волі особи, якій він буде наданий на зберігання. Також зазначав, що накладення арешту на це майно дозволить стороні обвинувачення здійснити повне, об`єктивне та неупереджене досудове розслідування, в тому числі, шляхом проведення експертних досліджень, з метою встановлення об`єктивної істини по суті.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, на яке слідчим суддею накладено арешт, ознакам речового доказу і обставини провадження стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, в тому числі, для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчуження, зіпсування, до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості пошкодження, псування, знищення, відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо арешту мана, яке було вилучене 01.07.2024 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, з відомостей матеріалів цього провадження вбачається, що відповідно до відомостей ухвали слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 17 червня 2024 року, надано дозвіл на проведення обшуку в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_9 , та яким фактично користується ОСОБА_10 з метою виявлення та вилучення, в тому числі, грошових коштів.

Отже проведення працівниками правоохоронних органів обшуку у цьому домоволодінні є законним, що поза розумним сумнівом підтверджується наявністю такої ухвали слідчого судді.

Поряд з цим, з відомостей протоколу обшуку, (арк. 70-74) вбачається, що обшук проводився за участю ОСОБА_8 , яка після його проведення не висловлювала будь-яких заперечень щодо незаконності проведення цього обшуку, про що свідчить відсутність будь-яких її письмових заперечень, зауважень або доповнень в цьому протоколі.

Також належить врахувати, що під час проведення обшуку ОСОБА_8 не зазначала в протоколі обшуку або в окремих поясненнях, що вилучені грошові кошти належать саме їй та ОСОБА_9 .

Враховуючи наведене, на час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали, колегія суддів не вбачає порушень чинного законодавства з боку працівників поліції під час проведення обшуку.

Поряд з цим, відповідно до відомостей постанови про визнання речовими доказами та приєднання до матеріалів від 02.07.2024 року (арк. 79-93) вбачається, що визнано речовими доказами та долучені до матеріалів кримінального провадження майно, що було виявлено та вилучено в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_10 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів дійшла висновку, що в мотивувальній частині цієї постанови наведені підстави визнання цього майна речовими доказами, а тому такі твердження апелянта є необґрунтованими.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна без обмеження права користування власником майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Крім того, в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 вказував, що грошові кошти, які були вилучені під час обшуку 021.07.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , - належать саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Однак, адвокат ОСОБА_7 не надав будь-яких фактичних відомостей про те, що ці грошові кошти належать саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а тому колегія суддів дійшла висновку, що такі твердження апелянта є необґрунтованими.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 про поновлення строку задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 03 липня 2024 року.

Апеляційну скаргу представника власників майна адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 03 липня 2024 року- залишити без змін.

Власнику майна належить роз`яснити, що у подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді