Провадження №1-кп/369/1030/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві під час судового розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань з 11 серпня 2021 року за №0000021 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який має вищу освіту, працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України визнається таким, що судимості не має,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК України),

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових 11 серпня 2021 року за №000000021 стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, в якому триває підготовче провадження.

Згідно з обвинувальним актом, 11.08.2021 року близько 06:30 год (більш точного часу не встановлено), ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою; АДРЕСА_3 на території ринку «Столичний», маючи прямий умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , тобто посягаючи на найвищу соціальну цінність здоров`я людини, усвідомлюючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_6 наніс потерпілому ОСОБА_7 один удар в область лівої ділянки шиї ребром долоні правої руки, після чого наніс один удар кулаком правої руки в область лівого плечового суглобу та один удар кулаком правої руки в область живота, заподіявши потерпілому потерпілому ОСОБА_7 наступні тілесні ушкодження: синці лівого плечового суглобу, живота, шиї, які відповідно до висновку експерта №223/Д від 15.09.2021 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 .

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання захисника та просив його задовольнити. Також, обвинувачений вказав, що суть обвинувачення йому зрозуміла, він не визнає себе винуватим, при цьому не бажає продовжувати судовий розгляд, розуміє підстави та наслідки звільнення його від кримінального відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, а також те, що підстава звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою.

Крім того, захисник ОСОБА_5 , позицію якого підтримав обвинувачений ОСОБА_6 , у судовому засіданні заперечував щодо задоволення цивільного позову та стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого понесених судових на правову допомогу у заявленому розмірі.

У судовому засіданні прокурор не заперечувала щодо задоволення клопотання захисника.

У судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_4 , не заперечував щодо задоволення клопотання захисника.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суд від 24 травня 2018 року у справі №200/4664/14-к.

Частиною 1 ст.285 КПК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.7 ст.284 КПК України, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з положеннями ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності здійснюється виключно судом.

У відповідності до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч.1 ст. 49 КК України диференційовані строки давності, зокрема, два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків та відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Під час звільнення від кримінальної відповідальності суд повинен з`ясувати думку щодо такого звільнення у особи, яка від такої відповідальності може бути звільнена. У постанові колегії суддів Першої судової палати ККС Верховного Суду від 2 липня 2019 року (справа № 515/331/17, провадження № 51-27км19) зауважено, що ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи на відповідній підставі. Тобто, установивши обставини, що дають підстави для закриття справи, суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20) зробила висновок, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Тобто, суд, за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст.49 КК України, та за згодою обвинуваченого, ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Судом встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , мало місце 11 серпня 2021 року та містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

Санкція ч.1 ст.125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року .

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 125 КК України відноситься до кримінального проступку.

Судом встановлено, що строк давності, передбачений ч. 2, 3 ст. 49 КК України не зупинявся та не переривався.

Крім того, при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням у справі «Грабчук проти України», відповідно до змісту якого у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується, а також рішенням у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», в якому зазначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення, термін позовної давності забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

При цьому відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим. Така відмова може призвести до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

З`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_6 , впевнившись у його добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі вимог ст. 49 КК України, у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, що є нереабілітуючою підставою.

Суд звертає увагу, що потерпілим ОСОБА_8 в ході розгляду кримінального провадження заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 2 000 грн, моральної шкоди на суму 10 000 грн та витрат на правничу допомогу на суму 10 000 грн.

Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. При цьому, нормами КПК України не передбачено вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні під час закриття провадження у справі.

Разом з цим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі? ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 19.11. 2019 у справі справа № 345/2618/16-к.

Таким чином, цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд залишає без розгляду та роз`яснює потерпілому його право звернутися до суду з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч.1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС зробила висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Так, відповідно до ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із, зокрема, витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Отже, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного вище Закону).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху». Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим («Двойних проти України», «Гімайдуліна і інших проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», «Баришевський проти України»).

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та його винуватість відповідно у встановленому законом порядку не встановлено, суд залишає цивільний позов в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, без розгляду.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні не застосовувався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 44, 49 КК України, ч. 9 ст. 100, ч. 2 ст. 124, ст. 284-286, 288, 369-372, 376 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінального відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності задовольнити.

Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження №0000021 від 11 серпня 2021 року, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної й моральної шкоди та витрат на правничу допомогу залишити без розгляду.

Речові докази: CD- R диски з відеозаписами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1