Справа № 333/4292/23
Справа № 333/4292/23
Провадження №1-кп/333/298/24
ВИРОК

Іменем України

11 грудня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів Комунарського районного суду м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, кримінальне провадження №0000613 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Костянтинівки Мелітопольського району Запорізької області, українки, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

1. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Внаслідок ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, у період часу з 27.02.2022 року по 07.03.2022 року м. Мелітополь Запорізької області захоплено збройними силами російської федерації. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією». Згідно із зазначеним переліком Мелітопольська міська територіальна громада Мелітопольського району Запорізької області знаходиться у переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованою російською федерацією.

У період часу з 28 травня 2022 року по 01 червня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_5 , будучи громадянкою України та державним службовцем, яка 15.08.2002 року прийняла присягу державного службовця і перебувала на посаді головного спеціаліста Мелітопольського відділу Управління ДМС у Запорізькій області відповідно до наказу № 22-к від 01 червня 2012 року, усвідомлюючи здійснення військової агресії російської федерації, переслідуючи свої корисливі інтереси на зайняття посади у незаконному органі мовою оригіналу: «управлення по вопросам миграции гу мвд россии по Запорожской области», яка входить до структури «главного управлення по вопросам миграции министерства внутренних дел российской федерации» Запорізької області, реалізуючи вказаний злочинний умисел, вступила у злочинну змову з представниками окупаційної влади Запорізької області та вступила на службу до мовою оригіналу: «управления по вопросам миграции гу мвд россии по Запорожской области» в місті Мелітополі Запорізької області. Згідно наказу від 13.12.2019 року № 940 міністерства внутрішніх справ російської федерації (положення про головне управління з питань міграції міністерства внутрішніх справ російської федерації) головне управління з питань міграції міністерства внутрішніх справ російської федерації є самостійним структурним підрозділом центрального апарату міністерства внутрішніх справ російської федерації, забезпечуючим та здійснюючим в рамках своєї компетенції функції міністерства по розробці та реалізації державної політики, а також нормативно-правовому регулюванню міграції.

Таким чином, за вказаних обставин, ОСОБА_5 порушила присягу державного службовця та перейшла на бік ворога в умовах воєнного стану.

2. Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений.

Своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.111 КК України державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану.

3. Позиція обвинуваченого.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), остання показань суду не надавала, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду також не подавала.

Дане кримінальне провадження здійснювалось під час досудового розслідування за участю захисника адвоката ОСОБА_8 , під час судового розгляду захисника адвоката ОСОБА_7 .

Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_5 до слідчого (прокурора), направлених їй повідомлень з приводу її прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що вона мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного нею захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного їй захисника безплатно для неї. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Натомість, ОСОБА_5 скористалася своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Колегія суддів вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , яка повинна знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна. Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнім її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч.3 ст.323 КПК України), колегія суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст.2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Позиція сторони захисту.

Захисник не мав можливості зв`язатися з обвинуваченою і узгодити з нею правову позицію щодо висунутого обвинувачення. Враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, захисник зазначив про часткову доведеність вини ОСОБА_5 і за такого просив признати останній покарання передбачене у санкції ч.2 ст.111 КК України у мінімальному розмірі.

4. Докази на підтвердження встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що вина обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, за викладених у вироку обставинах у межах висунутого обвинувачення, повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню і дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.

Так, допитана у судовому засіданні 03 жовтня 2024 року свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що на момент окупації мешкала у м.Мелітополь. Разом з ОСОБА_5 працювала з 2009 року у міграційній службі. На момент окупації знаходилася на робочому місці, поки не прийшов наказ розійтися по домівкам. 09.04.2022 року виїхала з м.Мелітополь. Перешкод у залишені тимчасово окупованої території з боку керівництва не було. ОСОБА_5 останній раз бачила 24.02.2024 року, більше з нею не спілкувалася. Зі слів співробітників відомо, що наприкінці травня 2024 року приходили представники окупаційної влади і пропонували працювати в органах окупаційної влади ФМС російській міграційній службі. ОСОБА_5 і деякі інші співробітники погодилися і з початку червня 2022 року почали працювати на окупаційну владу. З соціальних мереж їй відомо, що обвинувачена дотепер працює у м.Мелітополь.

Допитаний у судовому засіданні 03 жовтня 2024 року свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що на момент тимчасової окупації мешкав у м.Мелітополь. До м.Запоріжжя виїхав 15 травня 2022 року. Коли він виконував обов`язки начальника Мелітопольського відділу Державної міграційної служби України в Запорізькій області ОСОБА_5 працювала у його підпорядкуванні на посаді головного спеціаліста. Після окупації м.Мелітополь остання добровільно перейшла працювати у підрозділ міграційної служби російської федерації. Так, з телефонної бесіди з ОСОБА_11 , яка відбулася на початку червня 2022 року, йому стало відомо, що вони (у тому числі і ОСОБА_5 ) вийшли на стажування до створеного окупаційною владою підрозділу міграційної служби російської федерації. Про погрози він нічого не повідомляв. Зі слів колишніх співробітників йому відомо, що обвинувачена дотепер працює у м.Мелітополь у незаконно створеному органі. Також свідок повідомив, що йому представники окупаційної влади пропонували посаду керівника підрозділу міграційної служби російської федерації, при цьому погроз не було, він мав можливість відмовитися. Загалом, з п`ятнадцяти співробітників відділу погодилися співпрацювати вісім осіб. Будь-яких негативних наслідків за відмову співпрацювати не отримали.

Допитана у судовому засіданні 03 жовтня 2024 року свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що на момент окупації мешкала у м.Мелітополь. Разом з ОСОБА_5 до травня 2022 року працювала у Мелітопольському відділі Державної міграційній служби України. Потім до відділу прийшли представники окупаційної влади і запропонували переходити працювати до федеральної міграційної служби російської федерації, повідомили, що характер роботи сильно не буде відрізнятися від тією що вони робили раніше. Надали для роздумів два дні і повідомили адресу куди звертатися тим, хто погодиться на співпрацю. Вона відмовилася і виїхала з тимчасово окупованої території. У свою чергу, ОСОБА_5 погодилася співпрацювати і пішла працювати до незаконно створеного підрозділу. При цьому ніякого тиску і негативних наслідків за відмову співпрацювати не було. Приблизно через 2-3 тижня, коли проходила поруч будівлі відділу міграційної служби, зустріла колишніх співробітників, які погодилися на співпрацю. Вони повідомили, що почали вже працювати у створеному окупаційною владою підрозділі федеральної міграційної служби російської федерації.

Допитаний у судовому засіданні 03 грудня 2024 року свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що з ОСОБА_5 він особисто не знайомий. Станом на лютий 2022 року працював на посаді начальника відділу управління персоналом Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області. ОСОБА_5 працювала головним спеціалістом Мелітопольського відділу. З доповідної записки начальника Мелітопольського підрозділу йому стало відомо, що ОСОБА_5 проходе стажування у незаконно створеному підрозділі по напрямку роботи видача паспортів російської федерації. Потім надійшла інформацій подібного змісту і від інших державних органів. Також в січні 2023 року надійшла доповідна записка, що вісім співробітників Мелітопольському відділі Державної міграційній служби України, у тому числі і ОСОБА_5 , проходять стажування у незаконному органі, створеному окупаційною владою. 07.02.2023 року ОСОБА_5 була звільнена за порушення трудової дисципліни.

Допитаний у судовому засіданні 03 грудня 2024 року свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що з ОСОБА_5 він особисто не знайомий. Станом на лютий 2022 року працював на посаді начальника Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області. Після початку окупації м.Мелітополя у 2022 році отримав повідомлення від колишнього начальника Мелітопольського підрозділу про те, що поки він був у відпустці з шістнадцяти співробітників Мелітопольського підрозділу вісім осіб почали співпрацювати з окупаційною владою з організації видачі паспортів російської федерації. Серед останніх була і ОСОБА_5 . Отриману інформацію він довів до відома голови Державної міграційної служби України. Було проведено службову перевірку і ОСОБА_5 було звільнено з державної служби. Частина співробітників Мелітопольського підрозділу виїхала з тимчасової окупації, перепон у цьому з боку окупаційної влади не було.

Крім показів свідка судом досліджені наступні докази, що підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Із протоколу пред`явлення для впізнання по фотознімках від 05.12.2022 року судом встановлено, що свідок ОСОБА_12 впізнала за фотознімками ОСОБА_5 як колишню колегу, яка перейшла працювати в незаконно утворений окупаційною владою орган на тимчасово окупованій території м.Мелітополя, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою (том 1 а.с.127-128).

Із протоколу пред`явлення для впізнання по фотознімках від 15.12.2022 року судом встановлено, що свідок ОСОБА_15 впізнала за фотознімками ОСОБА_5 як колишню колегу, яка перейшла працювати в незаконно утворений окупаційною владою орган на тимчасово окупованій території м.Мелітополя, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою (том 1 а.с.129-130).

Із особової справи ОСОБА_16 (том 1 а.с.147-250, том 2 а.с.1-147) судом встановлено наступне. Із наказу начальника Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області №22-к від 01.06.2012 року, судом встановлено, що ОСОБА_16 з 01.06.2012 року призначена на посаду головного спеціаліста Мелітопольського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (том 1 а.с.199). Із присяги державного службовця, судом встановлено, що ОСОБА_16 13.08.2002 року прийняла присягу, про що зроблено запис в трудовій книжці (том 1 а.с.200). Із копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого 18.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №836, судом встановлено, що після укладення шлюбу ОСОБА_17 змінено прізвище на « ОСОБА_18 » (том 2 а.с.55).

Із матеріалів дисциплінарної справи №78 відносно ОСОБА_5 , сформованої 27.01.2023 року (том 2 а.с.148-), судом встановлено наступне. Начальник Мелітопольського відділу Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області ОСОБА_10 звернувся до начальника УДМС України у Запорізькій області із доповідною запискою, в якій повідомив про те, що головний спеціаліст Мелітопольського відділу УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_5 проходить стажування у незаконному підрозділі, створеному окупаційною владою на території міста Мелітополь, на який покладено функції оформлення і видачі паспортів громадян російської федерації, про що йому стало відомо з телефонної розмови із заступником начальника Мелітопольського відділу УДМС у Запорізькій області ОСОБА_11 . Таку ж інформацію йому підтвердив головний спеціаліст СОД ОСОБА_9 і головний спеціаліст відділу ОСОБА_12 (том 2 а.с.151-153). За поданням дисциплінарної комісії УДМС у Запорізькій області від 27.01.2023 року (том 2 а.с.167-168) наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області №1-с від 07.02.2023 року до ОСОБА_5 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби (том 2 а.с.171). Із протоколу №1 від 07.02.2023 року про ознайомлення ОСОБА_5 із зазначеним наказом (том 2 а.с.172) судом встановлено, що 07.02.2023 року о 08-30 год. була спроба зв`язатися з ОСОБА_5 за номером телефону: НОМЕР_2 , в результаті прозвучали голосові повідомлення оператора мобільного зв`язку «зараз абонент знаходиться поза зоною досяжності». Наказом Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області №23-к від 07.02.2023 року ОСОБА_5 було звільнено з посади головного спеціаліста Мелітопольського відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області відповідно до п.4 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (том 2 а.с.173). Із протоколу №18 від 07.02.2023 року про ознайомлення ОСОБА_5 із зазначеним наказом (том 2 а.с.174) судом встановлено, що 07.02.2023 року об 11-20 год. була спроба зв`язатися з ОСОБА_5 за номером телефону: НОМЕР_2 , в результаті прозвучали голосові повідомлення оператора мобільного зв`язку «зараз абонент знаходиться поза зоною досяжності».

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначений КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Під час судового розгляду було досліджено характеризуючі обвинувачену ОСОБА_5 відомості.

Крім того, під час судового слідства було досліджено докази щодо руху кримінального провадження, зокрема, Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань в кримінальному провадженні №0000613 (том 1 а.с.109), постанова про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження та доручення проведення досудового розслідування (том 1 а.с.110-111), ухвалу слідчого судді про дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування (том 1 а.с.82). Також були досліджені докази направлення обвинуваченій відповідних повідомлень і викликів через засоби масової інформації, сайт офісу Генерального прокурора України, соціальні месенжери на номер мобільного телефону ОСОБА_5 (том 1 а.с.44-45, 51-52, 71-72, 76-81, 83-84, 93-94, 105-108).

Зміст даних документів не містить доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України. Однак, інформація, яка визначена у документах, свідчить про дотримання норм кримінального процесуального законодавства під час здійснення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню.

У ході судового слідства суд дослідив всі докази, надані сторонами обвинувачення і захисту, із дотриманням принципу змагальності і свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведені перед судом їх переконливості.

5. Висновок суду щодо винуватості обвинуваченого.

Аналізуючи досліджені по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що вина ОСОБА_5 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенню в межах висунутого обвинувачення за викладених у вироку обставинах повністю підтверджена дослідженими в ході судового слідства доказами.

Так, зі змісту показів свідків і результатів проведених слідчих дій встановлено, що обвинувачена, будучи державним службовцем, яка надавала присягу державного службовця, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх діянь, в 2022 року, перебуваючи на території тимчасово окупованого м.Мелітополь, добровільно зайняла посаду у незаконному органі створеному окупаційною владою.

У ряді складів кримінальних правопорушень, у тому числі, передбаченого ч. 2 ст.111 КК України важливе значення має добровільність.

Наведеними вище доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, показаннями свідків, підтверджується відсутність будь-якого примусу щодо ОСОБА_5 , а відтак, і цілковитої добровільності її дій.

Окрім того, окупація території Мелітопольського району та встановлення на цій території окупаційних органів влади, мала відкритий характер, а тому займаючи посаду державного службовця тривалий час, ОСОБА_5 очевидно усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, тобто діяла з прямим умислом.

Суд, дослідивши за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, розглянувши наявні докази, з огляду на належне повідомлення обвинуваченого про судовий розгляд, характер обвинувачення та забезпечення його права на захист захисником, вважає за можливе прийняття обвинувального вироку у справі.

Сукупність показань свідків у співставленні з наявними у справі письмовими доказами, які узгоджуються між собою, є цілком змістовними та дозволяють скласти об`єктивну картину реконструйованої ними події. Підстав для піддання сумніву достовірності показань допитаних у судовому засіданні осіб, судом не встановлено.

Будь-яких порушень процесуального закону під час здійснення досудового розслідування, які були б підставою для визнання доказів неналежними чи не допустимими, судом не виявлено.

За таких обставин, суд вважає доведеним пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення, яка є громадянкою України, і кваліфікує дії останньої за ч.2 ст.111 КК України, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану.

6. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , судом не встановлено.

7. Мотиви призначення судом покарання.

При призначенні покарання обвинуваченій суд, відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, який відповідно до вимог ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, об`єктом якого стали суспільні відносини, пов`язані зі збройною агресією росії та національною безпекою України, особу винної, яка раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, проте, враховуючи також, що обвинувачена вчинила даний злочин умисно, усвідомлюючи свої дії, які полягли у державні зраді, переході на бік ворога в умовах воєнного стану, а саме у добровільному зайняті громадянином України посади в незаконному органі, створеному на тимчасово окупованій території, колегія суддів вважає, що обвинуваченій необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі.

Призначаючи покарання суд враховує, що згідно ч.1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч.2 ст.52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

При цьому, при призначенні покарання суд враховує той факт, що обвинувачена ОСОБА_5 як громадянка України, вчинила злочин в період встановленого в Україні воєнного стану, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, і що свідчить про те, що злочин має підвищену суспільну небезпечність, вчинила цей злочин умисно з прямим умислом, а тому колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої неможливе без реального відбування покарання.

Також з огляду на вчинення ОСОБА_5 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, колегія суддів, при призначенні покарання ОСОБА_5 , не вбачає підстав для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Таким чином, з урахуванням матеріалів справи та особи обвинуваченої, колегія суддів, враховуючи обставин справи, які не лише характеризують особу винної і вчинений нею злочин, а й дають змогу суду переконатися, що ОСОБА_5 , як особа, відповідно до своїх моральних якостей і втраченого почуття обов`язку перед державою та суспільством не заслуговує на довіру та не може виправитися без застосування до неї саме покарання у виді позбавлення волі на певний строк, так як серед суспільства є тим індивідом, який несе особливу небезпеку для оточуючих, а також для інтересів держави, а тому колегія суд вважає, що необхідним та достатнім покаранням для її виправлення буде покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна всього належного їй майна. Саме таке покарання, на думку суду, буде сприяти виправленню ОСОБА_5 .

Призначення вказаного покарання, також буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного, обставинам кримінального правопорушення, особі обвинуваченої, а також не тільки меті покарання передбаченого ст.50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

8. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Вирішуючи питання про запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_5 , суд, вважає за необхідне обраний слідчим суддею Печерського районного суду м.Києва від 20.04.2023 року запобіжний захід обвинуваченій у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, залишити до набрання вироком законної сили.

По справі цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.349, 368, 369, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_19 визнати винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, на підставі якої призначити їй покарання у виді 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна.

Строк відбуття покарання обвинуваченій ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного її затримання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_5 залишити без змін у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити захиснику і прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суду м.Запоріжжя шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Колегія суддів

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3