Справа № 458/440/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1070/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові кримінальне провадження №0000057 від 17.04.2024 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Яворів Турківського району Львівської області, громадянин України, з професійно-технічною освітою, працюючий в Верхненській ЗЗСО 1-3 ступеня - ЗДО на посаді завгоспа, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, військовозобов`язаного, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Турківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Турківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити покарання у виді 3 (три) роки позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 слід рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід до ОСОБА_6 у даній справі не обирався.

Вирішено питання доказів, які підтверджують вину в скоєному і які були долучені до матеріалів кримінального провадження та речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, у зв`язку з прийняттям Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року №2105-ІХ, який неодноразово продовжувався Указами Президента України, останній раз Указом Президента України № 735/2023 від 06 листопада 2023 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», затвердженого Законом України від 08 листопада 2023 року № 3430-ІХ, будучи належним чином повідомленим про наслідки неявки на загальну мобілізацію, прибувши 16.01.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшов військово-лікарську комісію, якою визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби. В подальшому, після проходження медичної комісії, ОСОБА_6 вручено повістку, згідно якої він мав прибути 18.01.2024 року на 09.00 год до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, однак діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації та в подальшому, без поважних причин, маючи можливість прибути, 18.01.2024 року не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, ст.ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вимоги Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 3 березня 2022 року №2105- IX «Про загальну мобілізацію», тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Турківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року змінити та призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Апелянт зазначає, що з даним вироком суду він не згоден, вважає його надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Вважає даний вирок занадто суворим, а тому таким, що підлягає зміні на підставі наступних обставин.

Вказує, що обставиною, що пом`якшує йому покарання є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння. Перешкодою вчасно з`явитися стали погодні умови.

Зазначає, що за час проведення досудового слідства він вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей.

Вважає, що обставиною, яка обтяжує, злочин не виявлено.

Щодо характеризуючих особистістю обставин апелянт зазначає, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно. Має стійкі соціальні зв`язки: проживає разом із сином, який знаходиться на його утриманні. Працює в Верхненській ЗЗСО 1-ІІІ ступеня - ЗДО на посаді завгоспа.

Вважає, що з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин суд мав можливість та законні підстави призначити йому менш суворе покарання в межах санкції статті. Суд, фактично призначив майже максимальне покарання в межах санкції статті, що не відповідає вимогам чинного законодавства та особі засудженого.

Покарання у вигляді без позбавлення волі, на думку апелянта, було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання: виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів.

Заслухавши доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу заперечив, а вирок просив залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши апеляційні доводи апелянта про можливість застосування до нього положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів приходить до таких висновків.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом у повній мірі враховано особа обвинуваченого ОСОБА_6 , який має постійне місце реєстрації по АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України, характеристикою з місця проживання. За місцем проживання на території Боринської сільської ради Сабірського району Львівської області характеризується добре, скарг від жителів села на нього не надходило. ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Враховано наявність сім`ї обвинуваченого, оскільки будучи одруженим, проживає в в зареєстрованому шлюбі, займається вихованням малолітньої дитини 2010 року народження, має непрацездатню особу на утриманні.

Судом першої інстанції враховано психічні ознаки, оскільки на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, і відсутність психічного розладу, що вбачається з довідки, виданої поліклінічним відділенням комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня».

З досудової доповіді органу пробації Самбірського районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області вбачається, що ОСОБА_6 становить середню небезпеку для суспільства (окремих осіб).

Також обвинувачений не є депутатом, будучи працездатним працює у Верхненській ЗЗСО 1-3 ступеня - ЗДО на посаді завгоспа.

На протязі всього судового розгляду ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення своєї провини визнавав, не намагався уникнути відповідальності.

Обставиною, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд першої інстанції визнав щире каяття у скоєному, повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом першої інстанції не встановлено.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним розміром, передбаченим санкцією ст. 336 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що скоєне ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, хоч є нетяжким злочином, проте вчинене в умовах воєнного стану під час збройної агресії РФ, що створює в очах суспільства враження безкарності, та те, що підстав передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин останній не мав, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував свій конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини, що свідчить про значну суспільну небезпечність самого злочину.

На думку колегії суддів, підстави для при призначенні ОСОБА_6 покарання не пов`язане із позбавленням волі, як про це просить апелянт, відсутні.

Стосовно покликання апелянта на те, що обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, немає. Суд першої інстанції таких не встановив, разом з тим в оскаржуваному судовому рішенні зазначено обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття у скоєному, повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення. ОСОБА_6 дійсно кожного разу прибував на виклик слідчого та суду. Вчасно та дисципліновано брав участь в слідчих діях, не можуть бути самостійною підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Втім, ці обставини, були враховані місцевим судом при призначенні обвинуваченому покарання у межах мінімальної межі санкції ст. 336 КК України.

Доводи про те, що перешкодою вчасно з`явитися ОСОБА_6 до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації стали погодні умови є необґрунтованими.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що при призначені покарання обвинуваченому, необхідно враховувати виховну дію покарання, оскільки воно повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе покарання за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Відтак, підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість, немає.

Інші доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для зміни оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

При цьому за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Турківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3