Дата документу 02.12.2024 Справа № 332/7619/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/7619/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/911/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: п.1 ч.2 ст.115, ч. 4 ст. 185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання:

- за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання 10.10.2023 року.

Запобіжний захід залишено без змін у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 5497,00 грн процесуальних витрат.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України за наступних обставин.

05.10.2023 приблизно о 23-00 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем мешкання, в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту на побутовому ґрунті зі своєю матір`ю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті, утримуючи в правій руці молоток, який взяв з приміщення літньої кухні та перебуваючи у приміщенні зали будинку за вказаною адресою, наніс ОСОБА_10 не менше 2-х ударів в область лівої частини голови, від яких вона впала на підлогу, після чого ОСОБА_7 наніс їй ще не менше 6-ти ударів молотком в область голови та обличчя зліва, чим спричинив останній відповідно до висновку експерта № 6764 від 11.10.2023 відкриту черепно-мозкову травму, яка виразилась переломами кісток основи та склепіння черепу, розривами твердої мозкової оболонки, ділянкою руйнування лівої півкулі головного мозку, крововиливами над та під оболонками головного мозку, що мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

Після чого, без тривалого розриву у часі, впевнившись що ОСОБА_10 не проявляє ознак життя, ОСОБА_7 на ґрунті довготривалих побутових неприязних відносин, з метою умисного вбивства свого вітчима ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 направився у приміщення спальної кімнати, де ОСОБА_11 перебував у положенні лежачи на дивані на спині, головою до входу в кімнату і дивися телевізор та через те, що мав вади слуху, не чув події, які трапились у приміщенні зали.

Далі ОСОБА_7 , тримаючи у своїй правій руці вищевказаний молоток, підійшовши до ОСОБА_11 , наніс останньому не менше 3-х ударів, за механізмом зверху донизу та спереду назад по правій частині голови ОСОБА_11 . Після нанесення вказаних ударів, переконавшись, що ОСОБА_11 ще проявляє ознаки життя, ОСОБА_7 , продовжуючи свій умисел на доведення злочину до кінця, направився до приміщення кухні вказаного будинку, де взяв з шухляди ніж, повернувся до приміщення спальної кімнати, де знаходився ОСОБА_11 , та тримаючи ніж у своїй лівій руці, занурив клинок ножа у м`які тканини шиї на лівій бічній поверхні потерпілого та почав поступово рухати лезо клинка у напрямку зліва направо з подальшим його вилученням з тіла ОСОБА_11 на передній поверхні шиї. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , направлених відносно ОСОБА_11 , відповідно до висновку експерта № 6763 від 11.10.2023, останньому спричинені тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась множинними уламковими переломами кісток склепіння та основи черепу, крововиливами під м`які оболонки головного мозку, вогнищами забою головного мозку, що ускладнились у своєму перебігу набряком головного мозку, котрі мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження та перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, а також рану з ознаками колото-різаної на передній та лівій бічній поверхнях шиї з ушкодженням стінки лівої сонної артерії, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя та в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебуває, однак, найбільш вірогідно, була одним з чинників, що сприяв настанню смерті.

Після вказаних дій ОСОБА_7 переніс тіло ОСОБА_11 до приміщення зали будинку, де вже знаходилось тіло ОСОБА_10 та накрив обидва тіла покривалами. Надалі, 06.10.2023, дочекавшись ранку, ОСОБА_7 залишив місце злочину.

Окрім того, у період часу з 05.10.2023 по 07-00 годину 06.10.2023, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, достовірно знаючи, що на території України, згідно Указу Президента України, введено воєнний стан, діючи таємно, знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , розуміючи та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з приміщення будинку майно, яке, за правилами ч. 6 ст. 55 КПК України, належить ОСОБА_9 , а саме:

- телевізор марки «Samsung» моделі UЕ32F4020АW діагоналлю 32, вартість якого на момент вчинення злочину, відповідно до висновку експерта № 5326 від 13.12.2023, складає 2 979 грн 17 коп. без ПДВ;

- телевізійний тюнер Т2 «Еurosky ЕS 17» чорного кольору, вартість якого на момент вчинення злочину, відповідно до висновку експерта № 5326 від 13.12.2023, складає 272 грн 93 коп. без ПДВ;

- золоту каблучку без гравіювань та орнаментів, проба 585, вагою 1,75 грами, вартість якої на момент вчинення злочину за ціною брухту Національного банку України, відповідно до висновку експерта № 5326 від 13.12.2023, складає 2 153 грн 39 коп. без ПДВ.

Заволодівши вказаним майном, ОСОБА_7 зник з місця події та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинивши матеріальний збиток ОСОБА_9 на загальну суму 5405 грн 49 коп.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини, просить апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк замість довічного. Він вказує, що призначене покарання є надто суворим і не відповідає обставинам справи та його особі.

Вважає, що першої інстанції не врахував, що він повністю визнав свою вину, активно співпрацював зі слідством і розповів у судовому засіданні всі обставини інкримінованих злочинів.

Обвинувачений також вказує, що обґрунтування покарання на показаннях потерпілих та свідків є хибним, оскільки вони не були обізнані з реальними стосунками між ним, його матір`ю та вітчимом. Допитані свідки не знали його достеменно і не могли об`єктивно охарактеризувати його чи його стосунки з родиною.

Крім того, обвинувачений зазначає, що злочин скоїв, перебуваючи в стані шоку і тому не пам`ятає деталей щодо кількості нанесених ушкоджень.

Вважає, що суд помилково вирішив, що це свідчить про його нещире каяття, хоча це не ускладнило розслідування.

ОСОБА_7 наголошує, що розкаюється у вчиненому. Він вважає, що вирок базується лише на думці сторони обвинувачення та потерпілих, але не враховує його особу і всі обставини справи.

Окрім того, вирок є формальним: йому не надали можливості ознайомитися з протоколом судового засідання та оскаржити його. Також йому не було роз`яснено право на помилування.

Обвинувачений зазначає, що раніше не був судимий, а призначене покарання є несправедливим. Він стверджує, що довічне позбавлення волі не сприятиме його перевихованню та не матиме виховного впливу.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу без доповнень та просив змінити покарання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримав подану обвинуваченим апеляційну скаргу та наголосив, що призначене покарання є надто суворим. ОСОБА_7 щиро кається у скоєних злочинах та активно допомагав органам досудового розслідування у встановленні всіх обставин.

Прокурор та потерпілий ОСОБА_9 заперечували проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого, призначене ОСОБА_7 покарання вважали справедливим і таким, що повністю відповідає тяжкості вчинених ним злочинів та даним про його особу.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, захисника, які прохали пом`якшити покарання, прокурора та потерпілого, які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, вирок суду повністю відповідає вказаним вимогам, а вид і розмір покарання за вчинені кримінальні правопорушення відповідають його меті.

Рішення суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України учасниками судового провадження не оспорюється.

Апелянт у змісті апеляційної скарги порушує питання про недотримання судом призначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Колегія судів вказує, що поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінальних правопорушень покарання обвинуваченому місцевий суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статті Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за скоєні кримінальні правопорушення.

З висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_7 є особливо небезпечними для суспільства, а будь-який інший вид покарання окрім довічного позбавлення волі не забезпечить мету покарання у виді виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових злочинів, колегія суддів апеляційного суду погоджується повністю, виходячи з наступного.

Апеляційний суд наголошує, що посилання обвинувачених на «явно несправедливе покарання» не може означає будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду.

Термінологічне значення «явно несправедливе покарання» вказує на обставини, коли суд істотно порушив диспропорцію, допустив неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 наголосив, що «…окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину…».

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2004 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, досліджувати судам необхідно всебічно матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України N 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» необхідно звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, має загальну середню освіту, не одружений, не працевлаштований, що дає розуміння загальної характеристики особи обвинуваченого.

Відповідно до показань ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 мав конфлікти з родиною, не працював, зловживав алкогольними напоями.

Згідно показань потерпілих та свідків, ОСОБА_7 у побуті характеризується з негативної сторони, як особа схильна до вчинення домашнього насильства.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції були встановлені обставини, які обтяжують та пом`якшують кримінальне покарання.

Зокрема, обставиною, що обтяжує покарання встановлено вчинення злочину щодо особи похилого віку, з якою винний перебував у сімейних відносинах

Колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме активне сприяння обвинуваченим розкриттю кримінального правопорушення.

Водночас твердження обвинуваченого і захисту про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 щирого каяття колегія суддів не приймає та повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Важливим елементом врахування пом`якшувальних обставин при призначенні покарання є встановлення істинного характеру ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину. Однією з таких потенційних обставин, які за певних умов можуть суттєво вплинути на призначення міри покарання, є щире каяття особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Однак суд, оцінюючи поведінку обвинуваченого, його пояснення та позицію в процесі, а також порівнюючи їх з об`єктивними доказами у справі, може дійти висновку про відсутність справжнього каяття. У конкретній ситуації, викладеній у вироку, колегія суддів дійшла саме такого висновку.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» зазначається, що щире розкаяння це насамперед суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого діяння. Воно передбачає: 1) повне й відверте визнання своєї вини; 2) вираження справжнього жалю з приводу скоєного; 3) бажання виправити ситуацію, усунути заподіяну шкоду та надолужити негативні наслідки своїх дій; 4) готовність правдиво викласти всі відомі обставини, допомогти слідству та суду у встановленні істини; 5) прийняття рішення про утримання від злочинної поведінки в майбутньому.

Справжнє каяття це не просто вираження його в судовому процесі, не формальне визнання факту злочину, а певний внутрішній стан, об`єктивізований у діях та висловлюваннях, що демонструють переоцінку власних учинків та готовність відповісти за них. Інакше кажучи, щире каяття це коли особа не лише виражає, що шкодує, але й робить кроки, які свідчать про реальний намір виправити ситуацію.

Якщо ж особа визнає вчинений факт тільки частково, намагається применшити свою роль у ньому, заперечує ті аспекти обвинувачення, які доведені доказами, або умисно спотворює обставини задля пом`якшення покарання, судові органи мають повні підстави засумніватися в щирості її жалю. У цьому випадку дії обвинуваченого спрямовані не на реальне осмислення своєї протиправної поведінки, а на пошук шляхів полегшити власну долю будь-якими засобами, включаючи часткове визнання провини чи заперечення встановлених фактів.

Саме така ситуація склалась у вказаному кримінальному провадженні. Обвинувачений, попри визнання факту заподіяння смерті потерпілим та вчинення крадіжки, не погодився з тими обставинами, які вважаються доведеними. Зокрема, він не визнав тієї кількості ударів, які встановили експерти і які підтверджені іншими доказами у справі. Така позиція свідчить про те, що обвинувачений не виклав всі відомі йому обставини злочину правдиво та повною мірою.

Обвинувачений ОСОБА_7 визнає свою причетність до злочину формально, проте намагається применшити свою вину, оскаржуючи кількість нанесених ударів, які нібито він здійснив в стані шоку.

Відсутність щирого каяття полягає в тому, що людина не осуджує свою поведінку та не визнає свій вчинок у повному обсязі таким, яким він є насправді, згідно з об`єктивними даними кримінального провадження. Щире каяття не повинно обмежуватися мінімальними формальними поступками.

Щире каяття характеризується й іншими ознаками. Це, наприклад, спроби допомогти слідству встановити всі важливі обставини, які могли б прояснити ситуацію; намагання компенсувати завдану шкоду; звернення до потерпілих із вибаченнями, намагання пояснити свою поведінку без перекладання провини на інших чи без спроб мінімізувати власну участь у злочині. У даному випадку обвинувачений не виявив таких дій, а лише частково визнав свою провину, не погоджуючись з доведеними слідством деталями.

Крім того, відповідно до позиції Верховного суду у справі № 199/6365/19, свідчить, що щире каяття не може бути формальним чи уявним. Щире каяття це не лише факт визнання складу злочину, а й внутрішній психічний стан, що обумовлений осудом своєї поведінки, щирим жалем, бажанням виправити наслідки вчиненого. Лише тоді, коли щире каяття виражене у діях, спрямованих на виправлення заподіяної шкоди, а також у готовності нести справедливе покарання, воно може бути враховане як пом`якшувальна обставина.

У даній ситуації обвинувачений ОСОБА_7 , не визнаючи повною мірою доведених обставин злочину, піддає сумніву прозорий, об`єктивний і послідовний характер свого каяття. Натомість його позиція зводиться до обмеженого згодою із частиною пред`явленого обвинувачення, що де-факто позбавляє його визнання провини тих характеристик, які закріплені в понятті «щирого каяття».

У зв`язку з цим суд не може зарахувати часткове визнання вини, яке не відповідає встановленим фактичним обставинам і є спробою уникнути справедливого покарання, до числа пом`якшувальних обставин. Пом`якшувальна обставина це, по суті, фактор, що зменшує ступінь суспільної небезпеки особи або злочину. Щире каяття є такою обставиною, коли особа демонструє усвідомлення вчиненого, внутрішній осуд себе, свою провину та бере на себе повну відповідальність за скоєне. У разі часткового або непослідовного визнання, яке не корелює з доказами, немає підстав вважати, що особа справді усвідомила всю тяжкість свого вчинку та зробила для себе належні висновки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутність щирого каяття у даній кримінальному провадженні є очевидною з наступних причин.

По-перше, ОСОБА_7 не повністю визнав доведені судом обставини злочину, заперечивши ключові його моменти (кількість та механізм нанесення ударів), які підтверджені висновками експертиз та іншими доказами.

По-друге, його визнання провини має формальний характер: фактично він визнає лише те, що не може спростувати, намагаючись мінімізувати власну участь, уникнути повного обсягу відповідальності та зменшити тяжкість вчиненого.

По-третє, обвинувачений не виявив готовності до усунення заподіяної шкоди, не надав суду об`єктивних показань свого жалю, не допоміг у повному та достовірному встановленні істини в кримінальному провадженні.

З огляду на все викладене, суд першої інстанції цілком логічно дійшов до висновку, що його щире каяття не можна визначити, як обставиною, яка пом`якшує кримінальне покарання.

Щодо доводів про те, що довічне позбавлення волі є надто суворим, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Умисне вбивство кваліфікується як особливо тяжкий злочин, згідно зі статтею 115 Кримінального кодексу України. У частині 2 цієї статті зазначено, що вбивство двох або більше осіб є особливо тяжким злочином, що загрожує стабільності та безпеці суспільства і заслуговує на найсуворіше покарання. Злочини такого роду не тільки призводять до смерті людей, але й руйнують базові моральні та етичні засади суспільства. Покарання за такі дії може варіюватися від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічного позбавлення волі, в залежності від обставин вчиненого діяння.

У випадку з ОСОБА_7 суд першої інстанції прийняв рішення про призначення найсуворішого покарання довічного позбавлення волі, з чим й погоджується колегія суддів. Це було зроблено на підставі всебічного аналізу обставин злочину, які свідчили про цинізм такого вбивства, а також про те, що злочинні дії обвинуваченого були навмисними.

Зокрема, вказане підтверджується висновками судово-медичних експертиз №2305/к від 11.12.2023 та №2304/к від 11.12.2023.

Так, згідно з висновком експерта №2305/к, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 виявлено численні тілесні ушкодження: множинні рани та крововиливи в ділянці голови та обличчя, відкриті уламкові та лінійні переломи кісток черепа, розрив твердої мозкової оболонки, значні крововиливи в мозкових тканинах, а також синці на шиї, плечовому суглобі та кисті. Експерт встановив, що ушкодження були нанесені твердими тупими предметами в результаті не менше восьми ударів, спрямованих на ліву сторону голови. (т. 2, а.с. 115-127).

Висновком експерта №2304/к встановлено, що ушкодження ОСОБА_11 , які включали множинні рани на голові, «дірчастий» перелом тім`яної кістки, травми мозкових оболонок, колючу рану на шиї з ушкодженням сонної артерії, а також рану пальця. Ці ушкодження утворилися від численних травматичних дій тупими предметами та ножем. Згідно з протоколом слідчого експерименту, ОСОБА_7 наносив удари молотком в ділянку голови, коли потерпілий лежав на спині, а також використовував ніж для нанесення удару в шию (т. 2, а.с. 105-114).

Сукупність зазначених фактів, включаючи множинні цілеспрямовані удари в життєво важливі ділянки тіла, використання предметів із значною травмуючою силою (молоток, ніж) та відсутність пояснень щодо механізмів нанесення частини ушкоджень, свідчить про те, що ОСОБА_7 діяв свідомо, з наміром заподіяти максимально тяжкі наслідки потерпілим. Дії обвинуваченого вказують на зневагу до людського життя та демонструють психологічну жорстокість, яка значно поглиблює морально-етичну оцінку вчинених злочинів.

Крім того, судова колегія зазначає, що особливість вказаного злочину полягає не лише у кількості завданих ударів, а й у тому, що ОСОБА_7 продовжував свої дії після того, як переконався, що жертви вже не чинять опору. Це свідчить про те, що обвинувачений діяв свідомо і мав намір довести вчинене до кінця. Після вбивства матері ОСОБА_7 продовжив свої злочинні дії щодо вітчима, який навіть не усвідомлював, що відбувається, через свої фізичні вади. Обвинувачений не зупинився після першого вбивства і спрямовано реалізував свій умисел на друге вбивство, що свідчить про його повне усвідомлення скоєного.

Колегія суддів зауважує, що обвинувачений ОСОБА_7 не виявив жодних ознак каяття на місці злочину.

Після скоєння вбивств він залишив місце події, взявши із собою майно потерпілих, що також свідчить про відсутність жалю або шоку від того, що сталося. Його дії після злочину свідчать про те, що він намагався ще збагатитися за рахунок майна потерпілих, що посилює суспільну небезпеку його поведінки.

Конституція України закріплює права людини як найвищу соціальну цінність. Згідно зі статтею 3 Конституції України, «людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю». Це положення є ключовим у питанні призначення покарання за особливо тяжкі злочини, які загрожують життю і безпеці інших осіб.

У випадку з ОСОБА_7 , дії обвинуваченого призвели до грубого порушення цього конституційного принципу, оскільки він умисно позбавив життя двох людей, які перебували з ним у родинних відносинах та які мали похилий вік.

Крім того, стаття 27 Конституції України закріплює право кожної людини на життя, зазначаючи, що «ніхто не може бути свавільно позбавлений життя». Відповідальність за захист цього права лежить на державі, що має забезпечити справедливе покарання для тих, хто порушує це право інших. Умисне вбивство двох осіб є однозначним порушенням конституційного права на життя, і призначення довічного ув`язнення у цьому випадку є законною реакцією держави на такий злочин.

Принцип пропорційності покарання є одним із ключових елементів справедливості в кримінальному праві, який також знаходить відображення в Конституції.

Стаття 61 Конституції України вказує, що «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер». Це означає, що покарання повинне бути індивідуально підібране до конкретної особи та враховувати всі обставини справи. Важливо, щоб покарання відповідало тяжкості вчиненого злочину, його обставинам, а також особі винного.

У випадку з ОСОБА_7 , призначене довічне позбавлення волі цілком відповідає тяжкості його злочинів, враховуючи обставини вбивств.

Призначення довічного позбавлення волі відповідає тяжкості вчиненого злочину. Враховуючи характер злочину, його жорстокість, наявність двох жертв, а також вчинення крадіжки після скоєного, довічне ув`язнення є адекватною мірою покарання.

Суд першої інстанції взяв до уваги всі обставини справи, включаючи як пом`якшуючі, так і обтяжуючі фактори. Проте, обставини, які могли б пом`якшити покарання, не переважають над тією небезпекою, яку обвинувачений становить для суспільства.

Колегія суддів зазначає, що кримінальне законодавство України визначає довічне позбавлення волі як вищу міру покарання, застосовну у випадках, коли злочин є особливо тяжким і суд не знаходить можливості призначити менш суворе покарання.

Вбивство двох осіб та вчинення крадіжки майна потерпілих в умовах воєнного стану підпадає під цю категорію.

Довічне ув`язнення є не лише засобом покарання, але й запобіжним заходом для захисту суспільства від подальших злочинів обвинуваченого.

Призначення довічного позбавлення волі обґрунтоване не лише тяжкістю злочину, а й тим, що інші види покарання не зможуть досягти мети покарання, визначеної статтею 50 КК України. Метою покарання є не лише кардинальне виправлення злочинця, а й захист суспільства та попередження вчинення нових злочинів.

ОСОБА_7 продемонстрував виняткову зневагу до людського життя, зокрема до життя найближчих йому людей, які перебували у похилому віці та які не могли здійснювати опір його діям. Його дії були не лише суспільно-небезпечними, але й планомірними, що свідчить про відсутність у нього моральних бар`єрів щодо вчинення подібних злочинів у майбутньому.

Рішення суду про довічне позбавлення волі є пропорційним та справедливим заходом для забезпечення суспільної безпеки. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що також є частиною українського законодавства через ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покарання повинне відповідати тяжкості злочину, щоб не порушувати принципу справедливості.

Зокрема, у справі «Scoppola v. Italy (No. 2)» ЄСПЛ визначив, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні з тяжкістю та обставинами вчиненого злочину. У випадку ОСОБА_7 , злочин є особливо тяжким, що виправдовує призначення довічного позбавлення волі.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 1-42/2004 заначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі, як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів, не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3 Європейської Конвенції.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду № 13-87зво від 19 від 08 липня 2020 року було зазначено, що довічне позбавлення волі може бути призначено у випадку, якщо вчинені злочини свідчать про те, що виправлення обвинуваченого неможливе, і його ізоляція від суспільства на довічний строк є єдиним можливим засобом для запобігання новим злочинам.

У даному випадку довічне позбавлення волі є єдиним засобом, який може забезпечити необхідний рівень захисту суспільства від особи, яка проявила виняткову суспільну небезпеку.

Призначення довічного ув`язнення у даному провадженні не порушує прав обвинуваченого, не є надто суворим, а навпаки, відповідає принципу захисту прав інших громадян, що є пріоритетом держави.

Щодо посилань обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що показання потерпілих і свідків не повинні враховуватися під час призначення кримінального покарання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Показання потерпілих і свідків у наданому провадженні мають вагоме значення для встановлення всіх обставин, оскільки вони розкривають як повну картину подій, так і характер взаємовідносин між обвинуваченим, його матір`ю та вітчимом. Згідно з матеріалами провадження, ці свідки є особами, які перебували у тісному контакті із потерпілими, мали регулярні стосунки з матір`ю та вітчимом обвинуваченого та володіли інформацією про їхнє сімейне життя.

Обвинувачений у своїй апеляційній скарзі стверджує, що свідки і потерпілі не могли надати достовірну інформацію про його стосунки з родиною. Однак ці доводи є безпідставними, оскільки свідки базували свої показання на реальних фактах, що мали місце до моменту вчинення злочину, та підтверджені їхніми безпосередніми спостереженнями або скаргами потерпілих.

Так, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які регулярно спілкувалися з матір`ю та вітчимом обвинуваченого, неодноразово чули скарги на агресивну поведінку ОСОБА_7 , яка часто проявлялася у фізичному та психологічному насильстві. Зокрема, вони зазначили, що мати обвинуваченого навіть зверталася до поліції з приводу його дій, але згодом відкликала скарги через страх перед своїм сином.

Крім того, свідки розповідали про систематичні конфлікти в родині, які підтверджувалися не лише їхніми спостереженнями, але й конкретними фактами, такими як погрози, винос речей із дому та вживання алкоголю, що спричиняло агресію з боку обвинуваченого. Всі ці факти свідчать про складні та напружені стосунки в родині через поведінку обвинуваченого, які безпосередньо передували подіям, що стали предметом розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що свідки у своїх показаннях не обмежувалися суб`єктивними судженнями чи припущеннями, а надавали конкретні деталі, які мають об`єктивний характер та підтверджуються іншими доказами у провадженні.

Отже, доводи обвинуваченого про недостовірність показань потерпілих і свідків не відповідають фактичним обставинам справи та не мають жодного обґрунтування. Колегія суддів вважає, що ці показання є важливим елементом доказової бази, оскільки вони базуються на реальних фактах, об`єктивно висвітлюють конфлікти в родині обвинуваченого та свідчать про його систематичну агресивну поведінку щодо потерпілих.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про неналежне роз`яснення йому права на помилування, колегія суддів зазначає наступне.

Право на помилування регулюється ст. 87 КК України, згідно з якою помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Зокрема, актом про помилування може бути замінено довічне позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років або звільнено від відбування покарання у передбаченому законом порядку. Ця процедура є окремим етапом реалізації права засудженого після набрання вироком законної сили та часткового або повного виконання покарання.

Роз`яснення права на помилування судом у момент винесення вироку не передбачено чинним законодавством і не є процесуальним обов`язком суду в рамках кримінального провадження.

Крім того, суд за своєю ініціативою не зобов`язаний роз`яснювати обвинуваченому його права та обов`язки, передбачені КПК України, а лише роз`яснити, якщо такі права не зрозумілі обвинуваченому. Ця позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 06.10.2022 у справі No 444/2906/17 (провадження № 51-1070км22), в якій наголошується, що суд може діяти лише в межах наданих йому законом повноважень.

Таким чином, доводи обвинуваченого про порушення його прав через неналежне роз`яснення права на помилування не відповідають вимогам чинного законодавства та не впливають на законність вироку. Ненадання такого роз`яснення судом не обмежує права обвинуваченого на звернення з відповідним клопотанням у майбутньому.

Колегія суддів вважає, що дане твердження обвинуваченого є безпідставним і не може бути підставою для скасування або перегляду вироку.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про ненадання можливості ознайомитися з протоколом судового засідання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 4 ст. 42 КПК України, обвинувачений має право ознайомлюватися з журналом судового засідання та технічним записом судового процесу, які уповноважені працівники суду зобов`язані надати за відповідним запитом. Також він має право подавати зауваження до зазначених матеріалів у встановленому законом порядку.

Протокол судового засідання є невід`ємною частиною судового процесу, яка фіксує його перебіг, і сторони забезпечені можливістю перевірити його відповідність фактичним обставинам розгляду. Ця вимога є однією з гарантій реалізації права на захист, передбаченого КПК України.

Матеріали провадження не містять доказів того, що право обвинуваченого на ознайомлення з протоколом судового засідання було порушено. Навпаки, факт надання протоколу судового засідання для ознайомлення обвинуваченому або його захиснику фіксується документально. Відповідно, обвинувачений або його захисник мали реальну можливість подати клопотання про ознайомлення з таким журналом.

Доводи обвинуваченого про ненадання йому можливості ознайомитися з протоколом судового засідання є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами кримінального провадження та не є підставою для зміни чи скасування вироку в частині призначеного покарання.

Виходячи з вказаного, колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі є справедливим, суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 64, 65, 66, 67 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчинених його злочинів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені у апеляційній скарзі не має.

Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2024 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4