Провадження № 11-кп/824/2835/2025 Доповідач в 2 інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком та вироком Оболонського районного суду міста Києва від 14.08.2023 у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

11.09.2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

УхвалоюБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 відмовлено.Вказане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що вартість викраденого ОСОБА_7 у 2023 році майна перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто не є дрібною крадіжкою майна, а тому судом не встановлено підстав для задоволення клопотання засудженого.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій указав про те, що відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод покарання повинно відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому, враховуючи відповідно до ст. 66 КК України відсутність претензій матеріального та морального характеру від потерпілої сторони, добровільне відшкодування завданого збитку, усунення заподіяної шкоди, відсутність кваліфікуючої ознаки «з проникненням», визнання ним своєї вини, наявність щирого каяття та допомоги слідству, просить суд оцінити справедливість призначеного йому покарання з урахуванням всіх обставин справи звільнити його від подальшого відбування покарання та звільнити з місць позбавлення волі відповідно до ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, а ухвалу суду просив залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів провадження, 11.09.2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року, яким його засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України, у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», в якому він просив у зв`язку з застосуванням вказаного закону України вирок скасувати та звільнити його з місць позбавлення волі, тобто вказане клопотання за змістом його доводів стосується розгляду питання в порядку виконання вироку, передбаченого п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Згідно з пунктом 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Частиною 2 статті 74 КК України передбачено, що особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року, який поліпшує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки посилює відповідальність за вчинення дрібного викрадення чужого майна (ст. 51 КУпАП), тобто фактично встановлює, що кримінальна відповідальність настає, якщо вартість майна становить 2 і більше неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, вирішуючи питання про те, чи становить вартість майна 2 і більше неоподатковуваних мінімумів доходів громадян слід виходити з того розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяв на час вчинення особою відповідного діяння.

Як вбачається з вироку Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України, за які був засуджений ОСОБА_7 , вчинені ним 04.05.2023, 17.05.2023, 27.05.2023, 01.06.2023, 03.06.2023, 04.06.2023 року, а тому вирішуючи питання про те, чи становить вартість викраденого ним майна 2 і більше неоподатковуваних мінімумів доходів громадян слід виходити з розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяв станом на 01 січня 2023 року.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2023 року становить 2684 гривні, тобто 1 неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 1342 гривні на 2023 рік, а 2 неоподатковуваних мінімумів - становлять 2684 гривні.

Враховуючи зміст вказаних положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, розмір збитків, необхідний для притягнення до кримінальної відповідальності за крадіжку, вчинену у 2023 році, становить 2684 гривні.

Як вбачається з вироку Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року, ОСОБА_7 04.05.2023 року викрав майно на суму 4600,00 грн., 17.05.2023 року викрав майно на суму 9200,00 грн., 27.05.2023 року викрав майно на суму 4600,00 грн., 01.06.2023 року викрав майно на суму 4600,00 грн., 03.06.2023 року викрав майно на суму 4600,00 грн., 04.06.2023 року викрав майно на суму 4600,00 грн., що перевищує два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який на момент вчинення зазначених діянь становив 2684 гривень.

Враховуючи вартість майна, яке викрав ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що вчинене ним у 2023 році діяння підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України, а тому відсутні підстави для приведення вироку Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України, у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Наведене свідчить про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання та з місць позбавлення волі відповідно до ч. 2, 3 ст. 74 КК України, як про це просив ОСОБА_7 в апеляційній скарзі.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що покарання повинно відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому, враховуючи відповідно до ст. 66 КК України відсутність претензій матеріального та морального характеру від потерпілої сторони, добровільне відшкодування завданого збитку, усунення заподіяної шкоди, відсутність кваліфікуючої ознаки «з проникненням», визнання ним своєї вини, наявність щирого каяття та допомоги слідству, суд має оцінити справедливість призначеного йому покарання з урахуванням всіх обставин справи, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони стосуються необхідності призначення покарання з урахуванням обставин, передбачених ст. 50, 65 КК України, що належить до дискреційних повноважень судів (першої, апеляційної та касаційної інстанцій) у ході розгляду кримінального провадження по суті (до ухвалення остаточного рішення справі) та не є предметом розгляду суду в порядку вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, оскільки на цій стадії (виконання вироку) є неприйнятним повторне вирішення питання відповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та винній особі з огляду на те, що вироком, який уже набрав законної сили вже прийнято рішення про призначене особі покарання і спосіб його виконання.

На стадії виконання вироку, вирішуючи питання про застосування положень ч. 2, 3 ст. 74 КК України, своє рішення суд повинен ґрунтувати тільки на обставинах, установлених судом при ухваленні вироку, на їх юридичній оцінці, яку надано цим судом.

Таким чином, ті доводи, на які посилається засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, не можуть бути предметом вирішення на стадії виконання вироку, адже їх розгляд віднесено до компетенції судів (першої, апеляційної та касаційної інстанцій) у ході розгляду кримінального провадження по суті (до ухвалення остаточного рішення справі).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування колегія суддів не знаходить, у зв`язку із чим залишає цю ухвалу без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4