УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року

м. Київ

справа № 953/5035/24

провадження № 51-203ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2024 року за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді 200 годин громадських робіт,

визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, за ст. 128 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Відповідно до ст. 71 КК ОСОБА_5 за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2024 року, з урахуванням вимог підпункту «г» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 25 днів.

Згідно зі ст. 72 КК зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 15 травня 2024 року по 09 липня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Також вирішено питання щодо запобіжного заходу ОСОБА_5 , процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що 25 березня 2024 року у ранковий час доби за обставин, детально викладених у вироку, діючи повторно, в умовах воєнного стану, вчинив таємне викрадення майна ОСОБА_6 , вартість якого, відповідно до висновку експерта від 16 квітня 2024 року № 3061, становить 2233, 33 грн.

Крім того, 30 березня 2024 року у ранковий час доби за обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_5 , діючи повторно, в умовах воєнного стану, вчинив таємне викрадення майна ОСОБА_7 , вартість якого, відповідно до висновку експерта від 16 квітня 2024 року № 3021, становить 2650 грн.

Також, 03 квітня 2024 року приблизно о 17:50 за обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_5 , не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді середньої тяжкості тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити, заподіяв своїй рідній матері ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта від 12 квітня 2024 року № 12-14/214-А/24 відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено частково. Вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2024 року стосовно ОСОБА_5 скасовано в частині його засудження за ч. 4 ст.185 КК, а кримінальне провадження за його обвинуваченням за ч. 4 ст. 185 КК закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК.

В частині призначеного покарання вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2024 року змінено. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ст. 128 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Виключено з мотивувальної та резолютивної частин вироку висновки і рішення суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_5 покарання за правилами ст. 70 КК. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного ОСОБА_5 покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2024 року за ст. 128 КК повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2024 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 25 днів.

Вирішено питання щодо процесуальних питань та долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

Захисник у касаційній скарзі висуває вимогу про зміну оскаржених судових рішень щодо засудженого ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що інформація про особу засудженого та наявність у нього обставин, які пом`якшують покарання, давали підстави судам призначити ОСОБА_5 покарання за ст. 128 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік, натомість суди цього не врахували та безпідставно призначили покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винуватого.

Захисник просить призначити ОСОБА_5 з урахуванням приписів ст. 71 КК остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 25 днів.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на призначення покарання.

Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень вказаних вимог закону суди попередніх інстанцій дотримались.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, керувався вказаними вище нормами закону, врахував, серед іншого, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, яке є нетяжким злочином, а також дані про особу винуватого, який раніше судимий, одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується негативно, на військову службу під час загальної мобілізації не призивався, не працевлаштований, має захворювання гепатиту С.

Як обставину, яка обтяжує покарання, суд врахував вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах. Обставин, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання, місцевим судом не встановлено.

Суд не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, на чому у судовому засіданні наполягали захисник та обвинувачений. В обґрунтування такого рішення суд зазначив, що обвинувачений формально заявив про визнання своєї вини, проте дій, спрямованих на відшкодування шкоди, ним не вчинено, під час судового розгляду вибачення у потерпілих не попросив.

За усталеною правозастосовною практикою щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї протиправної поведінки. Йому притаманне не просто формальне визнання винуватим тих обставин, які ставляться в провину, та своєї винуватості, а дійсне засудження свого вчинку, готовність змінити спосіб життя і не вчиняти нових правопорушень, яке характеризує поведінку винуватого з позицій її внутрішньої переорієнтації, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і це має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість з оскаржених судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 про визнання своєї вини заявив формально й це відбулося тільки після дослідження усіх доказів по справі за відсутності з його боку відвертої негативної оцінки своєї злочинної поведінки, щирого жалю з приводу скоєного та бажання залагодити провину. Зазначені обставини отримали вірну оцінку як такі, що не свідчать про наявність у діях засудженого ознак щирого каяття. Інших доказів або документів, які би свідчили про протилежне, з матеріалів кримінального провадження суди не встановили. Не йдеться про такі й у касаційній скарзі захисника.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції ст. 128 КК, визначивши його у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд перевірив посилання й доводи обвинуваченого ОСОБА_5 , які, серед іншого, стосувались призначення покарання і за ст. 128 КК. Не встановивши підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду в цій частині, навів достатні мотиви та підстави для залишення без змін вироку в цій частині. Колегія суддів апеляційного суду, з огляду на встановлені обставини кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 , констатувала правильність призначеного йому покарання за ст. 128 КК. Зокрема, суд апеляційної інстанції перевірив вирок місцевого суду на предмет дотримання загальних засад призначення покарання де констатував, що вимоги статей 50, 65 КК дотримано, під час судового розгляду було належним чином перевірено та оцінено обставини, що впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу засудженого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Так, суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_5 раніше судимий за вироком Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2024 року за ч. 1 ст. 190 КК до 200 годин громадських робіт, однак на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив нове, хоча і необережне, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК, щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, з огляду на що дійшов обґрунтованого висновку про те, що це беззаперечно характеризує ОСОБА_5 як особу, схильну до вчинення кримінальних правопорушень, та про високий рівень суспільної небезпечності, а тому його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства.

Також суд перевірив наявність умов до звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК), призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК), або призначення покарання, яке не перевищує двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ст. 128 КК (ст. 69-1 КК). Достатніх підстав для застосування при призначенні покарання положень статей 69, 69-1 КК суд апеляційної інстанції не встановив, спростував доводи сторони захисту про наявність щирого каяття.

Суд навів достатні та переконливі мотиви в цій частині рішення, які спираються, зокрема, на релевантні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, суд врахував, що нових обставин, які би не були взяті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання та могли би свідчити про явну суворість призначеного покарання у межах санкції ст.128 КК стороною захисту не наведено і під час апеляційного перегляду не встановлено.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в мотивувальній частині відображено, серед іншого, зміст доводів та вимог апеляційної скарги засудженого та надано на них вичерпні відповіді.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкості, даних про особу засудженого ОСОБА_5 , за доводами сторони захисту колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень в частині покарання, призначеного за ст. 128 КК, оскільки висновки судів є вмотивованими, обґрунтованими і правильними. За доводами касаційної скарги колегією суддів не встановлено явної невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість в розумінні приписів ст. 414 КПК.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення (ч. 2 ст. 65 КК). Виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.

Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій дали належну оцінку обставинам, встановленим у цьому кримінальному провадженні. Доводи захисника про наявність обставин, які пом`якшують покарання засудженого ОСОБА_5 , жодним чином не спираються на відповідне обґрунтування і є по своїй суті твердженнями, які не спростовують висновків судів, викладених в оскаржених судових рішеннях. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині призначення покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 остаточного покарання в аспекті його необхідності та достатності для виправлення засудженого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, захисник у касаційній скарзі не навів.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. Покарання, призначене засудженому, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, а також попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що на підставі приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3