УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року

м. Київ

справа № 141/928/23

провадження № 51-5537ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оратівського районного суду Вінницької області від 04 липня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року

у кримінальному провадженні № 0000057 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Оратівського районного суду Вінницької області від 04 липня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 вересня

2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Цим же вироком цивільний позов задоволено частково; ухвалено стягнути

з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 34 201,42 грн в рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди та 200 000 грн

в відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

В задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та стягнення процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 25 вересня

2023 року приблизно о 20:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, йдучи

із вул. Гагаріна в напрямку вул. Островського у с. Фронтівка Оратівської ТГ Вінницького району Вінницької області стежкою, яка веде через лісопосадку, неподалік електроопори № 40 в середині лісопосадки між дерев помітив знайомого йому ОСОБА_7 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, підійшов до нього, між ними виникла розмова, яка переросла в словесну суперечку через те, що ОСОБА_7 словесно образив ОСОБА_5 , внаслідок чого ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому з мотивів особистих неприязних відносин, перебуваючи

в безпосередній близькості від потерпілого ОСОБА_7 , умисно завдав йому чисельні (близько 4-5) удари кулаками по різним частинам тіла, у тому числі

по голові, заподіявши останньому тілесні ушкодження, від яких він впав на землю. Після цього ОСОБА_5 припинив завдавати тілесні ушкодження потерпілому

ОСОБА_7 та попрямував у напрямку вул. Островського с. Фронтівка Оратівської ТГ, залишивши потерпілого. Від заподіяних тілесних ушкоджень ОСОБА_7 невдовзі помер.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також неправильне вирішення цивільного позову, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд

в суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що судом при обранні ОСОБА_5 міри покарання не визнано щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання з мотивів відсутності доказів про відшкодування ОСОБА_5 заподіяної злочином шкоди,

при тому, що ОСОБА_5 увесь час під час досудового розслідування та судового розгляду перебував під вартою і фізично не міг здійснити заходи щодо врегулювання майнових претензій з боку потерпілого. Крім того, як указує захисник, судом не враховано те, що ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненому, у повному обсязі заявлену матеріальну шкоду та частково суму моральної шкоди, а також те, що під час досудового розслідування та судового розгляду справи ОСОБА_5 давав правдиві показання, завдяки яким здобуто докази у справі. Крім того, стверджує,

що поза увагою судів залишився той факт, що саме потерпілий ОСОБА_7 першим завдав ударів по тілу ОСОБА_5 . Крім цього, захисник, посилаючись на положення ст. 1168 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), стверджує, що цивільний позов

про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_6 моральної шкоди вирішено невірно, оскільки потерпілий є рідним братом померлого, який не входить

до переліку осіб, визначених вказаною статтею.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який у громаді характеризується негативно, на «ДО» у психіатра чи нарколога КНП «Оратівська ЛПЛ» не перебуває, раніше не судимий, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставину, що пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Крім того, як зазначено у вироку, суд не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 щире каяття з таких підстав.

Розкаяння передбачає окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини

у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Поряд із цим, як вказав суд, у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що ОСОБА_5 бажає виправити наслідки вчиненого або засуджує свою поведінку,

а також докази відшкодування потерпілому шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Врахувавши всі обставини справи у їх сукупності, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважав за необхідне, призначити ОСОБА_5 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК, у виді позбавлення волі у межах санкції вказаної статті на строк 9 років.

Саме такий вид покарання, на переконанням суду, буде справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_5 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається

до кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 , у тому числі за апеляційною скаргою його захисника, доводи якої є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції вказав на те, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів,

що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 частково визнав свою вину, частково визнав цивільний позов потерпілого, не може безумовно свідчити про щире його каяття

з приводу вчиненого.

Також суд вказав на неспроможність доводів захисника про відсутність можливості у обвинуваченого відшкодувати шкоду потерпілому в умовах тримання під вартою, зазначивши, що ОСОБА_5 до затримання мав певні заробітки та ймовірно заощадження, однак навіть не намагався відшкодувати шкоду потерпілому.

Отже, як ствердив суд апеляційної інстанції, покарання ОСОБА_5 призначене

в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК, таке покарання повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З наведеними висновками судів щодо розміру призначеного ОСОБА_5 покарання погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів захисника щодо невірного вирішення цивільного позову

в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Як убачається з оскарженого вироку, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , який є рідним братом потерпілого, у тому числі 200 000 грн в рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Апеляційний суд оскаржений вирок щодо ОСОБА_5 залишив без зміни, а апеляційні вимоги захисника ОСОБА_4 в частині вирішення цивільного позову -

без задоволення.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів або членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Як вказано в оскаржених судових рішеннях, у кримінальному провадженні потерпілим визнано ОСОБА_6 , що давало йому правові підстави пред`являти цивільний позов до обвинуваченого про стягнення як матеріальної, так і моральної шкоди.

Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема,

у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування,

а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3

ст. 23 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Право ОСОБА_6 отримати компенсацію моральної шкоди, заподіяної смертю брата внаслідок протиправних дій засудженого, ґрунтується на приписах ст. 23 ЦК.

У судовій практиці Верховного Суду України (далі - ВСУ) та Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС) в свій час існував підхід, за яким моральна шкода не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або договором.

Враховуючи приписи ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 7 § 3 Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2148-VIII від 03.10.2017 року вказаний підхід був застосований Касаційним кримінальним судом Верховного Суду (далі - ККС ВС) у справі № 182/2352/14-к (провадження № 517997км18), де Суд виходив із того, що приписи ст. 1168 ЦК не дають підстав

до стягнення компенсації моральної шкоди на користь брата загиблого, який був визнаний по справі потерпілим, проте проживав окремо.

Втім, ВП ВС в постанові від 01 вересня 2020 року(справа № 216/3521/16) відійшла від раніше висловлених правових позицій та дійшла висновку про те, що виходячи із положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право

на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Оскільки ч. 1 ст. 23 ЦК передбачає загальний спосіб захисту порушених цивільних прав та знаходиться у загальних положеннях ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення будь-яких її прав. Отже, ст. 23 ЦК може прямо застосовуватися до будь-яких відносин. ЦК як основний акт цивільного законодавства не виходить із того, що моральна шкода компенсується лише у випадках, передбачених ним або спеціальними законами.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду (далі - КЦС ВС) неодноразово застосовував цю позицію, зокрема, в постанові від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19 виходив із того, що в контексті приписів ст. 1168 ЦК, ст. 23 ЦК є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди.

Об`єднана палата КЦС ВС в постанові від 22 квітня 2024 року (справа № 279/1834/22, провадження № 51-1382сво23) сформувала висновок, за яким норми права, передбачені ст. 23 ЦК, мають поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому, в нормі наведений не вичерпний перелік, а найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди.

З тих підстав, що за ст. 23 ЦК моральна шкода повинна відшкодовуватися кожному, чиє право порушене та кому вона дійсно завдана, необґрунтованим є правозастосування, яке обмежує коло суб`єктів, які мають право на відшкодування моральної шкоди, лише тими, про яких йдеться в ч. 2 ст. 1168 ЦК.

За ч. 6 ст. 55 КПК, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи то положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, коло яких визначено приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК.

ОСОБА_6 набув процесуальний статус потерпілого відповідно до вимог КПК і сторони кримінального провадження не ставлять під сумнів його статус потерпілого, отже він має належні підстави до використання всіх прав потерпілої особи в цьому кримінальному провадженні, зокрема на отримання відшкодування за шкоду, заподіяну фізичній особі внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Частиною 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. При цьому, ВП ВС в постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18) зазначила, що суди під час вирішення тотожних правовідносин мають враховувати саме останню правову позицію ВП ВС.

Враховуючи наведене, потерпілий ОСОБА_6 належить до суб`єктів, яким може бути компенсована моральна шкода, завдана смертю ОСОБА_7 .

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2024 року у справі № 748/802/23 (провадження № 51-1145км24).

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо необхідності задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення на його користь моральної шкоди є таким, що відповідає вимогам закону.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок неправильного вирішення цивільного позову та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга захисника не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Оратівського районного суду Вінницької області

від 04 липня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 вересня

2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3