Справа № 134/1420/24
Провадження №11-кп/801/433/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000502 від 22.06.2024 за апеляційними скаргами адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 21.01.2025, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ямпіль, Ямпільського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, українця, неодруженого, військовослужбовця, солдата військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання ОСОБА_6 термін його попереднього ув`язнення у періоді з 22.06.2024 по 20.08.2024 включно, тобто день за день за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 72 КК України, тобто одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання ОСОБА_6 термін застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 20.08.2024 по 10.10.2024 включно, за правилами, передбаченими у частині першій ст. 72 КК України із співвідношення, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_6 вирішено рахувати з дня його затримання на виконання вироку суду.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

ВСТАНОВИВ:

За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.06.2021 № ІЗ І матрос ОСОБА_6 прийнятий на військову службу за контрактом на посади рядового складу терміном на 3 (три) роки і призначений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) № 93-РС від 11.06.2021 на посаду навідника 3 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти І роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 . ВОС - І0128ІМ та поставлено на усі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10.2021 № 131 матрос ОСОБА_6 призначений на посаду навідника І відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти І роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 101281М та поставлено на усі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 232 від 17.08.2023 ОСОБА_6 вважається таким, що 17 серпня 2023 року самовільно залишив місце несення служби та знятий зі всіх видів забезпечення.

Матрос ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому.

Згідно до ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів із питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Згідно з п. п. 2 1 (а), 21.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, (далі - Правила дорожнього руху) «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії» та «Дозволяється перевозити пасажирів у транспортному засобі, обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою гак, щоб вони не заважали водієві керувати транспортним засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення».

Відповідно до вимог ст. З Конституції України людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Близько 01 години 40 хвилин 22 червня 2024 року, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Hyundai Terracan», державний номерний знак Франції « НОМЕР_3 », в якому дозволено перевезення п`ятьох осіб, включаючи водія, рухаючись автодорогою поблизу с. Шуми Городківської ТГ Тульчинського району Вінницької області, в порушення вимог Правил дорожнього руху України, здійснював перевезення шістьох пасажирів в салоні та ОСОБА_10 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, на даху керованого ОСОБА_6 автомобіля, внаслідок чого останній впав на проїзну частину автодороги.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 26.07.2024 № 53 ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження в вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми (забійної рани лівої потиличної ділянки волосяної частини голови; крововиливів в м`які тканини волосяної частини голови їх внутрішньої поверхні в лівій потиличній ділянці з переходом в ліву скроневу; перелому кісток склепіння та основи черепа; забою головного мозку; закритої тупої травми хребта; згинального компресійного перелому першого та другого шийних хребців по передній поверхні зі зміщенням та стисненням спинного мозку; закритої тупої травми черевної порожнини; розриву лівої долі печінки, гемоперітонеум 1000 мл.

Всі ушкодження у ОСОБА_10 виникли одночасно внаслідок дії на тіло тупого твердого предмету (ів) з переважаючою контактуючою поверхнею або ж ударі об такі в результаті падіння з достатньої висоти, та мають ознаки небезпечних для життя ушкоджень, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_10 наступила від отриманої ним сполучної травми тіла несумісної з життям. Між отриманою ОСОБА_10 , сполучної травми тіла і настанням смерті є прямий причинний зв`язок.

При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі група ОСОБА_10 виявлено етиловий спирт у концентрації 1.41 % в крові.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. п. 2.1 (а), 21.1 Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із спричиненням смерті ОСОБА_10 .

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції, пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання, застосувавши положення ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, на підставі ч.4 ст. 76 КК України передати ОСОБА_6 під нагляд командира військової частини НОМЕР_4 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що призначене обвинуваченому покарання за своєю суворістю не відповідає особі обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, добровільно пішов на військову службу та захист України в період війни, має бойові заслуги перед державою, неодноразово отримував поранення, за місцем служби характеризується лише з позитивної сторони, мати обвинуваченого направила кошти для поховання загиблого його матері. Крім того, вважає, що суд мав прийняти до уваги ту обставину, що фактично у тому, що сталось є і вина загиблого, який перебував у нетверезому стані на даху автомобіля та не бажав спускатись в салон машини.

Адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції, призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі та звільнити від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано того, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, займався зі школи спортом та мав досягнення, все життя був законослухняним громадянином, з перших днів повномасштабної війни воював на гарячих напрямках, за що має преміювання та нагороди, мав поранення, його батько також служить у ЗСУ та приймав участь у АТО з 2014 року. Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції не оцінив твердження ОСОБА_6 про те, що він не знаходиться в СЗЧ, а його відпустив командир.

Крім того, вважає, що суд не врахував стан потерпілого ОСОБА_10 , який був на межі самогубства та розповідав про це ОСОБА_6 , а тому міг умисно стрибнути з даху автомобіля, а також на момент загибелі був у стані алкогольного сп`яніння. Смерть друга завдала обвинуваченому сильні моральні страждання. Окрім цього, захисник вважає, що суд безпідставно позбавив права ОСОБА_6 керувати автомобілем, так як останній не мав водійського посвідчення.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційних скарг, прокурора ОСОБА_8 , який заперечив щодо їх задоволення, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України - в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, судом його дії кваліфіковані вірно.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Через такі загальні засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання для досягнення його мети, що передбачена ст. 50 КК України.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п.20,21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Колегія суддів вважає, що таких вимог суд першої інстанції дотримався, оскільки повною мірою зважив на обставини, які закон зобов`язує враховувати при призначенні покарання, в тому числі і на ті, що викладені у апеляційних скаргах сторони захисту.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини кримінального правопорушення, ступінь негативних наслідків у виді смерті потерпілого, що настали в результаті злочинних дій обвинуваченого, а також особу ОСОБА_6 , який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем та відповідно до витягу наказу від 17.08.2023 вважається таким, що самовільно залишив військову частину, бажає надалі продовжувати військову службу. Також судом враховані думки потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які при призначенні покарання обвинуваченому наполягали на його суворості.

В якості обставини, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття та не встановив таких, які б в силу вимог ст. 67 КК України його обтяжували.

Надавши оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України відповідає вимогам ст. 65 КК України та за своїм розміром є справедливим по відношенню до нього.

З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, колегія суддів погоджується.

Ті обставини, що обвинувачений визнав свою вину та щиро розкаявся підстав для призначення покарання з випробуванням суду не дають, як і відомості про те, що ОСОБА_6 добровільно пішов на військову службу та захист України в період війни, має бойові заслуги перед державою, неодноразово отримував поранення, мати обвинуваченого направила кошти для поховання загиблого його матері.

Доводи сторони захисту про те, що батько обвинуваченого служить у ЗСУ та приймав участь у АТО з 2014 року заслуговують на увагу, проте також не дають підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_6 не залишав самовільно місце несення військової служби, а його відпустив командир, не відповідають дійсності, оскільки в матеріалах провадження містяться дані що свідчать про протилежне.

Наявність письмової згоди командира в/ч НОМЕР_4 ОСОБА_13 на прийняття ОСОБА_6 для його подальшого проходження військової служби у цій військовій частині не є підставою для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням.

Посилання захисників на те, що у вчиненому злочині є і вина загиблого, який перебував у нетверезому стані на даху автомобіля та не бажав спускатись в салон машини, а також те, що у нього були думки про самогубство, не скасовує відповідальність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, внаслідок якого наступила смерть потерпілого ОСОБА_10 .

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року відзначив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише протягом визначеного судом строку позбавлення волі, а тому призначене судом першої інстанції покарання за своїм розміром, наближеним до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України, слід вважати справедливим.

Щодо доводів захисника ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції безпідставно позбавив права ОСОБА_6 керувати автомобілем, так як останній не мав водійського посвідчення, колегія суддів зазначає таке.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки та вважає, що таке покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

З висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зробленого в постанові від 04.09.2023 у справі № 702/301/20 випливає, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статтей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Отже, навіть за відсутності в особи посвідчення водія її може бути позбавлено права керувати транспортними засобами.

Таким чином, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 21.01.2025 щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4