ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/8009/24

Провадження № 11-кп/820/113/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000267 від 25 січня 2024 року, за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , з повною середньою освітою, неодруженого, працює заправником текстильного станка ТОВ «Карат», не має судимостей,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 певні обов`язки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_6 залишено попередній домашній арешт у певний період доби.

Цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 50 040 (п`ятдесят тисяч сорок) грн 68 коп на відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 50 100 (п`ятдесят тисяч сто) грн 60 коп на відшкодування завданої моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 40 136 (сорок тисяч сто тридцять шість) грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Цивільний позов прокурора Окружної прокуратури м. Хмельницького про стягнення з ОСОБА_6 витрат на лікування та комунальні послуги залишено без задоволення.

Судом вирішено питання речових доказів.

За вироком суду, 25 січня 2024 року близько 07 год 30 хв ОСОБА_6 керував технічно справним автомобілем марки «Renault Trafic», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в лівій смузі руху проїзної частини вул. Прибузької з боку вул. Старокостянтинівське шосе в напрямку до вул. Свободи м. Хмельницького.

У порушення вимог пп.2.3 (б), 8.4 (в), а саме: вимог тимчасового дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості (20 км/год)» та п.18.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 (далі ПДР), діючи недбало та необережно, ОСОБА_6 не передбачив можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, внаслідок чого рухався із перевищенням дозволеної швидкості близько 50 км/год на вказаному відрізку проїзної частини.

При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу поблизу буд. №26 на вул. Прибузькій, на якому перебували пішоходи ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , він не зменшив швидкості та не зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходам, унаслідок чого створив небезпеку та здійснив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля марки «Renault Trafic», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , які перетинали проїзну частину вул. Прибузької м. Хмельницького по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

26 січня 2024 року о 13 год у результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_6 вимог ПДР настала смерть пішохода ОСОБА_12 внаслідок закритої тупої травми грудної клітки у вигляді множинних двобічних переломів ребер з розривами пристінкової плеври справа та перших правих задніх міжреберних артерії і вени, перелому груднини, крововиливів під легеневою плеврою в ділянці коренів легень та крововиливів у м`яких тканинах грудної клітки й лівої поперекової ділянки. Перебіг даної травми ускладнився крововтратою із зазначених міжреберних судин грудної клітки ( в правій плевральній порожнині близько 1 100 мл) та розвитком геморагічного шоку.

Крім того, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_6 вимог ПДР, пішоходу ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: політравми, поєднаної травми, закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку легкого ступеню, забою м`яких тканин голови, внутрішньо-шкірних крововиливів обличчя, садна шкіри носу, закритої травми грудної клітки, переломів V, XI, XII ребер справа із зміщенням відламків, перелому грудини, масивного правобічного гемотораксу, закритого перелому кісток тазу зліва зі зміщенням, закритого багато-відламкового перелому проксимального метаепіфізу лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, закритого багато-відламкового перелому голівки лівої малогомілкової кістки зі зміщенням відламків, внутрішньо-шкірних крововиливів задньої поверхні правого ліктьового суглобу, тильної поверхні обох кистей рук, геморагічного шоку І-го ступеню, гострої постгеморагічної анемії, порушення білково-енергетичного балансу, цитолітичного синдрому, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння, як такі, що в момент заподіяння (завдання), чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу, спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги пп. 2.3 (б), 8.4 (в) та 18.1.ПДР, зміст, яких полягає в тому, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; дорожні знаки поділяються на групи: заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі, дорожній знак 3.29: забороняється рух зі швидкістю, що перевищує зазначену на знаку; водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення водієм ОСОБА_6 пунктів 2.3 (б), 8.4 (в) та 18.1. ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме спричиненням смерті потерпілій ОСОБА_12 та заподіянням тяжкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 .

Обвинувачений ОСОБА_6 підлягає кримінальній відповідальності за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть одної потерпілої та заподіяло тяжке тілесне ушкодження іншій.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок Хмельницького міськрайонного суду від 04 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого, вважав, що вказане судове рішення підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначав, що місцевий суд при призначенні ОСОБА_6 покарання вимог закону не дотримався та безпідставно застосував положення ст.75 КК України.

Зауважував, що суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 те, що він сприяв розкриттю злочину, повністю визнав вину, щиро розкаявся в скоєному та добровільно частково відшкодував заподіяну моральну шкоду.

Зокрема, той факт, що засуджений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.

Цей злочин було вчинено в умовах очевидності, тобто, свою винуватість ОСОБА_6 змушений був визнати у зв`язку із безпосереднім виявленням після вчинення злочину на місці події.

Щодо часткового добровільного відшкодування завданої шкоди обвинуваченим, то фактично її відшкодовували батьки ОСОБА_6 , бо власних заощаджень він не має.

Наголошував, що судом не зазначено, які саме відомості про особу ОСОБА_6 дали суду підстави стверджувати про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також зауважував, що суд врахував обставиною, яка значно пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого, позицію потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які не наполягали на ізоляції обвинуваченого ОСОБА_6 від суспільства. Однак, при цьому безпідставно не врахував позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягала на застосуванні реальної міри покарання.

Ураховуючи викладене, вважав, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню та попередженню вчинення нових злочинів ОСОБА_6 буде покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Саме таке покарання внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень Закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив вирок Хмельницького міськрайонного суду від 04 вересня 2024 року в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання без застосування ст.75 КК України, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задовольнити повністю.

Уважав, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим.

Зазначав, що не оскаржуючи вирок в частині кваліфікації дій винної особи, вважав, що суд першої інстанції призначив занадто м`яке покарання ОСОБА_6 за вчинений ним злочин, а також прийшов до безпідставного висновку щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , коли, за обставинами справи, такий позов мав би бути задоволений повністю, а покарання винному призначене з урахуванням думки потерпілої ОСОБА_9 .

Зауважував, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, а висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що й призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Стверджував, що місцевим судом жодним чином не обґрунтовано, на підставі чого він прийшов до висновку, що сума спричиненої потерпілій ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 500 000 грн є завищеною.

Звертав увагу на те, що потерпіла ОСОБА_9 з моменту спричинення їй вказаних тілесних ушкоджень і до цього часу фактично прикута до ліжка, продовжує лікування та потребує постійного стороннього догляду.

Зазначав, що добровільно сплачені кошти в сумі 159 864 грн є коштами на відшкодування матеріальної шкоди, які перераховував на банківську картку сина потерпілої ОСОБА_9 батько обвинуваченого ОСОБА_6 .

Тобто, ці кошти сплачувалися на відшкодування матеріальної шкоди, а не моральної, як про те у своєму рішенні зазначив суд першої інстанції.

Наголошував, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд узагалі не врахував думки потерпілої ОСОБА_9 , хоча вона вказувала, що допускає призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, лише у випадку повного відшкодування їй заподіяної злочином моральної та матеріальної шкоди.

Поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 , який не попросив вибачення в потерпілої ОСОБА_9 за свої дії, є підтвердженням нещирості його каяття і вказує на неповне визнання ним своєї вини.

Підкреслював, що з моменту проголошення вироку і до моменту подання апеляційної скарги жодної копійки обвинуваченим на користь ОСОБА_9 сплачено не було.

На думку представника потерпілої, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, адже ті наслідки, які настали від його злочинних дій, а саме смерть однієї людини і каліцтво іншої, не можуть, бути нівельовані лише великодушністю двох інших потерпілих, які просили не позбавляти волі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги; прокурора ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги прокурора; пояснення представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на підтримання своєї апеляційної скарги з викладених у ній мотивів; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення обох апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених чинним законодавством.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, дав належну юридичну оцінку його діям і відповідно кваліфікував його дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть одної потерпілої та заподіяло тяжке тілесне ушкодження іншій.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою відносних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким дана належна оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України ніким із учасників судового провадження не оспорюється. Тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність винуватості й кваліфікація його дій в апеляційному порядку не перевіряються.

Із вироку суду вбачається, що позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 40 136 грн моральної шкоди з урахуванням добровільно відшкодованої суми в розмірі 159 864 грн.

Відповідно до частини 5 статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст.129 КПК України). При вирішенні цивільного позову суд керується нормами ст.ст.127-130 КПК України та цивільного законодавства, зокрема, ст.ст.23, 1166-1168 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, у т.ч. якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як визначено у ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався в повному обсязі.

Як видно з матеріалів провадження, вироку суду та встановлено під час апеляційного розгляду кримінального провадження, спричинена потерпілій ОСОБА_9 діями обвинуваченого ОСОБА_6 моральна шкода, виразилася в емоційних переживаннях, стресі, душевних стражданнях, порушенні звичайних життєвих зв`язків, створенні додаткових життєвих труднощів, погіршенні стану здоров`я та каліцтві (інвалідність).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повною мірою врахував характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_9 , її стан здоров`я і наслідки для здоров`я, що вона прикута до ліжка та потребує постійного стороннього догляду.

З огляду на викладене, враховуючи принцип розумності та справедливості, а також критерій розумної сатисфакції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та визначив розмір завданої ОСОБА_9 моральної шкоди, який є обґрунтованим.

Зважаючи на глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, наслідки для здоров`я, а також відшкодування моральної шкоди обвинуваченим на даний час на загальну суму 250 000 грн, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання про відсутність підстав для збільшення розміру моральної шкоди та задоволення апеляційної скарги представника потерпілої в цій частині.

Водночас колегія суддів уважає слушними доводи апелянтів про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення судом обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.75 КК України, звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи винного, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Доводи ж апеляційних скарг щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість слід визнати обґрунтованими з таких підстав.

За правилами ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Конкретні обставини правопорушення, зокрема, те, що ОСОБА_6 у межах населеного пункту керував транспортним засобом з грубим порушенням правил дорожнього руху, в результаті чого пішоходу ОСОБА_12 було спричинено тяжке тілесне ушкодження, від якого вона померла, а пішоходу ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, свідчать про високу суспільну небезпечність його протиправних дій, а тому є необхідним призначення покарання з реальним його відбуванням без застосування вимог ст.75 КК України, що буде відповідати загальним засадам призначення покарання, яке буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відтак, підстав уважати можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

При призначенні покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції не дотримано вказані вимоги кримінального закону, внаслідок чого останньому призначено покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості.

Колегія суддів апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційних скарг, доходить висновку, що в них були наведені переконливі аргументи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, об`єктом якого є безпека дорожнього руху, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя та здоров`я особи, непорушність яких гарантовано Конституцією України.

Колегія суддів ураховує, що суд першої інстанції у вироку, хоча й посилався на ступінь тяжкості кримінального правопорушення та відомості про особу обвинуваченого, проте, врахував їх не повністю, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого, невиправним наслідком якого стала смерть одної людини та каліцтво іншої.

Дійсно, суд урахував, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, раніше несудимий, характеризується позитивно, повністю визнав вину, його поведінку під час кримінального провадження, зокрема, те, що обвинувачений в добровільному порядку частково відшкодував потерпілим завдану моральну шкоду, що свідчить про його усвідомлення протиправності скоєного та розкаяння у вчиненому.

Воднораз колегія суддів уважає, що ОСОБА_6 , хоча і вчинив необережний злочин, проте, з огляду на його наслідки, призначене обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України в цьому конкретному випадку не відповідає вимогам закону, оскільки щире каяття після вчинення злочину не зменшує суспільної небезпечності самого кримінального правопорушення настільки, щоб реально не відбувати покарання.

Відтак, колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_6 покарання слід визнати м`яким.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України колегія суддів уважає за необхідне скасувати вирок в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і ухвалити свій вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та необхідності застосування більш суворого покарання.

Конституційний Суд України неодноразово звертався до тлумачення принципу забезпечення індивідуальної юридичної відповідальності в контексті справедливості покарання.

Згідно з усталеною судовою практикою окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто, бути справедливим.

Отже, висновок місцевого суду про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, не відповідає загальним засадам призначення покарання, зокрема, досягнення мети покарання принципам справедливості, обґрунтованості та особі обвинуваченого через м`якість.

Воднораз, при вирішенні питання про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застуванням ст.69 КК України, колегія суддів виходить з такого.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю, при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно зі ст.65 КК України та усталеною судовою практикою, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, бо людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Усталена практика призначення судами кримінального покарання регламентує, що досліджуючи дані про особу винного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього кримінального правопорушення, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого особам, які вперше вчинили кримінальне правопорушення і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

За змістом ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Отже, для застосування положень ст.69 КК України, необхідно встановити декілька обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення при цьому підлягає врахуванню і особа обвинуваченого. В іншому випадку застосування таких положень неможливе.

Правова конструкція ч.1 ст.69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто, встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих покарання обставин не може автоматично тягнути застосування положень ст.69 КК України.

Отож, для застосування судом положень ст.69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте, в будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

У даному випадку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання врахував як обставину, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину, визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Водночас, з наявних у матеріалах справи та наданих стороною захисту додаткових даних убачається, що обвинувачений ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності притягується вперше, є особою молодого віку, неодружений, працює, за місцем проживання, навчання та роботи характеризується позитивно, проживає разом з батьками, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває. Добровільно, в повному обсязі відшкодував завдану моральну шкоду потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , визначену оскарженим судовим рішенням, з розміром якої погоджується апеляційний суд.

Згідно з висновками досудової доповіді ризики вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, зокрема, для окремих осіб, оцінено як середні, а його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі.

Також ним під час судового розгляду добровільно відшкодовано витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_9 і комунальні послуги на суму 8 475,85 грн та 57,51 грн відповідно (т.2, а.с.24) та процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів на суму 5 679,60 (т.2, а.с.23).

Під час розгляду даного кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанції потерпілі: ОСОБА_11 та ОСОБА_8 просили суд призначити ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, вказуючи на відшкодування шкоди та небажання ламати молодій особі життя.

Заразом, потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що у випадку повного відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди, обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів уважає за необхідне додатково врахувати, як обставини, що пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_6 покарання позицію потерпілих, добровільне відшкодування завданої шкоди, щире каяття, молодий вік обвинуваченого та враховує наведені обставини як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Отже, вищенаведені обставини, що пом`якшують покарання, думка потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які просили не карати обвинуваченого, позиція потерпілої ОСОБА_9 , відшкодування моральної шкоди потерпілим, відсутність обставин, що обтяжують покарання, переконують колегію суддів за необхідне застосувати до ОСОБА_6 положення ч.1 ст.69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З огляду на викладені обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, і з урахуванням його особи та, виходячи з положень ст.ст.50, 65 КК України, слід дійти висновку щодо можливості, на переконання колегії суддів, застосування положень ч.1 ст.69 КК України призначення обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.286 КК України у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів апеляційного суду, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення йому покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок та призначити обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України основне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3