ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/217/25 Справа № 705/1773/19 Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с.Яструбинці Іллінецького району Вінницької області, раніше неодноразово судимого: 1) 16.10.1980 судом Соснівського району м.Черкаси за ч.2 ст.206 КК УРСР до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.25-1 КК УРСР засуджений умовно з обов`язковим залученням до праці; 2) 20.01.1981 судом Придніпровського району м.Черкаси за ч.2 ст.140, ч.2 ст.206, ст.42 КК УРСР до 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст.43 КК УРСР частково приєднано невідбутий строк 1 рік за вироком суду Соснівського району м.Черкаси від 16.10.1980 та остаточно визначено до відбування 6 років позбавлення волі, звільнений 08.08.1986 по відбуттю строку покарання; 3) 12.01.1988 судом Христинівського району Черкаської області за ч.2 ст.229-1, ст.17, ч.2 ст.229-6, ст.42 КК УРСР до 7 років позбавлення волі, звільнений 18.07.1995 по відбуттю строку покарання; 4) 08.07.1997 Жашківським районним судом Черкаської області за ст.17, ч.2 ст.215-3 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений 02.03.1998 по відбуттю строку покарання; 5) 08.11.2000 Уманським районним судом Черкаської області за ст.17, ч.3 ст.81, ч.2 ст.196-1, ч.1 ст.222, ч.2 ст.229-6, ст.42 Кримінального кодексу України (далі - КК) до 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією 1/3 майна; 6) 25.02.2009 Уманським міськрайонним судом Черкаської області за ч.2 ст.190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, звільнений 21.10.2009 умовно-достроково на підставі постанови Олександрівського районного суду Кіровоградської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч.2 ст.186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з часу його фактичного затримання, після вступу вироку в законну силу.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК вирішено зарахувати в строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення з 20 січня 2019 року по 15 квітня 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_7 вироком суду визнаний винуватим в тому, що він 20.01.2019 близько 17.30 год., перебуваючи в приміщенні залу "Лото-Золото", пров. Миронюка,2а, м.Умань, за попередньою змовою з особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, підійшов до ОСОБА_10 в приміщенні грального закладу. Після чого особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, почав штовхати ОСОБА_10 , притиснув потерпілого до закритої частини вхідних дверей та спільно з ОСОБА_7 виштовхнули його на сходи. Затим особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, притиснув ОСОБА_10 до підлоги та сів на нього зверху, а ОСОБА_7 в цей час почав наносити удари ногами в область ніг потерпілого. Далі особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, почала наносити удари в область обличчя ОСОБА_10 , тим самим застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, в результаті чого спричинили потерпілому тілесні ушкодження, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. В подальшому, особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, відкрито з правої внутрішньої кишені куртки ОСОБА_10 , викрав грошові кошти в сумі 800 грн. Після чого ОСОБА_7 спільно з особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, покинули територію "Лото-Золото", чим завдали потерпілому ОСОБА_10 , матеріального збитку на вищевказану суму.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить змінити вирок, виключити із вступної його частини посиланням на наявність у ОСОБА_7 незнятих та непогашених судимостей: 10.10.2012 Уманським районним судом Черкаської області за ч.1 ст.185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1020 грн.; 10.07.2013 Уманським міським судом Черкаської області за ч.2 ст.263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців; звільнений 12.03.2015 на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області, у зв`язку із закінченням іспитового строку. У решті вирок залишити без змін.

Не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, прокурор вважає, що цей вирок підлягає зміні через недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо зазначення відомостей про особу обвинуваченого та порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Посилаючись на вимоги ст.370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), положення ст.89 КК, а також позицію Верховного Суду у справі №647/1831/15к від 27.09.2018, зазначив, що врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи є неприпустимим.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 , у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Вважає, що при розгляді справи допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з чим даний вирок необхідно скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом не перевірено показання обвинуваченого та не встановлено фактів, які б підтверджували наявність спільного умислу під час викрадення коштів у потерпілого вчинених ОСОБА_11 або попередньої домовленості про вчинення грабежу.

Вказує, що відмова суду у допиті ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_10 стала причиною невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки встановивши факт спільного нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 зі сторони ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , помилково зробив висновок про спільний умисел на заволодіння особистим майном потерпілого.

Стверджує, що ОСОБА_7 не було відомо на момент самої події, про намір ОСОБА_11 заволодіти коштами потерпілого, який вчинив вказані дії за власною ініціативою, без погодження та повідомлення про це ОСОБА_7 .

Вважає, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ст. 125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження.

Разом з тим, вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Звертає увагу, що судом не враховано: похилий вік обвинуваченого, перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, яких він на даний час виховує самостійно. Окрім того, надавав показання про обставини справи, належним чином виконував покладені на нього судом обов`язки за попереднім вироком, що разом з іншими обставинами вказує на можливість його виправлення без позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:

- обвинувачений та його захисник, які підтримали вимоги апеляційної скарги останнього, пославшись на доводи, що в ній викладені, та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- прокурор, яка підтримала вимоги апеляційної скарги прокуратури, заперечила проти задовлення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, захисника, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд уважає, що судом першої інстанції не в повній мірі дотримано цих вимог закону.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Суд першої інстанції врахував, що обвинувачений не визнав свою вину, пояснивши, що в той день, точної дати не пам`ятає, зайшов до гральних автоматів, де були потерпілий та ОСОБА_11 (особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження). Конфлікт розпочався між ним та потерпілим, після того, як він зробив зауваження останньому щодо його поведінки. ОСОБА_10 на зауваження не реагував, тому він вивів його з приміщення, ОСОБА_11 вийшов з ними. На дворі наніс кілька ударів потерпілому, після чого той повернувся до приміщення. Чи наносив удари ОСОБА_11 не бачив. Заперечував, що мав намір заволодіти речами потерпілого.

Суд першої інстанції ретельно перевірив невизнання вини обвинуваченим, правильно встановив про доведеність винуватості обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.2 ст.186 КК, що підтверджується дослідженими та ретельно перевіреними письмовими доказами, які оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку, які суд першої інстанції взяв до уваги.

Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 20.01.2019, ОСОБА_10 повідомив, що 20.01.2019 за адресою: пров. Миронюка, 2а, м. Умань, поряд із вхідними дверима приміщення «Лото Золото», дві невідомі особи чоловічої статі нанесли йому тілесні ушкодження та відкрито викрали в нього грошові кошти в сумі 800 грн. (а.с.244 т.1).

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.01.2019, потерпілий ОСОБА_10 впізнав за зовнішніми рисами обличчя особу чоловічої статі, яка 20.01.19 в приміщенні та поруч з приміщенням «Лото Золото» нанесла йому тілесні ушкодження та відкрито викрала грошові кошти. Цим чоловіком виявився ОСОБА_7 (а.с.1-3 т.2).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.01.2019, свідок ОСОБА_12 впізнала за рисами обличчя чоловіка, який 20.01.2019 в приміщенні «Лото Золото» м. Умань штовхав чоловіка на ім`я ОСОБА_13 і поволік його на вулицю. Даним чоловіком виявився ОСОБА_7 (а.с. 250-252 т.1).

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.02.2019, свідок ОСОБА_14 за сукупністю ознак впізнала особу, яка 20.01.2019 разом із ОСОБА_15 вчинила грабіж біля грального закладу «Лото Золото». Цією особою виявився ОСОБА_11 (а.с.39-41 т.2).

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.02.2019, потерпілий ОСОБА_10 за загальними рисами обличчя впізнав особу, яка 20.01.2019 разом із іншою особою, відкрито викрала в нього грошові кошти. Особою виявився ОСОБА_11 (а.с.42-44 т.2).

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.01.2019, під час затримання ОСОБА_7 у останнього виявлено та вилучено 500 грн., 200 слов`янські євро та мобільний телефон (а.с. 246-248 т.1).

Згідно з протоколом огляду предметів від 21.01.2019 з фото таблицею, предметом огляду були грошові купюри в сумі 500 грн., 200 слов`янські євро та мобільний телефон, які було виявлено та вилучено під час затримання ОСОБА_7 . Грошові кошти в сумі 500 грн. номіналом 100, 200, 200 грн. та 200 слов`янські євро поміщені в паперовий конверт. ( а.с.9-10 т.2).

Окрім того, відповідно до протоколу огляду предметів від 21.01.2019 з фото таблицею та відеозаписом, було оглянуто відеозапис з камер відеоспостереження з приміщення «Лото Золото» та на сходах за адресою: АДРЕСА_3 . На обох відео зафіксовано трьох чоловіків, які одягнені у темний одяг. Двоє чоловіків - ОСОБА_7 (без головного убору) та потерпілий ОСОБА_10 (у шапці) спілкуються, а третій - ОСОБА_11 (у бейсболці) стоїть позаду них. Після чого останній підійшов і вони спілкуються в трьох. ОСОБА_7 починає штовхати потерпілого руками в тулуб. Відбувається штовханина та обвинувачений виштовхує з приміщення ОСОБА_10 . На другому відео файлі, яке зафіксувала камера видно сходи, які ведуть до приміщення « ІНФОРМАЦІЯ_2 », з приміщення відкриваються двері та звідти випадає чоловік у шапці - ОСОБА_10 , його виштовхує ОСОБА_7 . Затим останній сідає на потерпілого зверху. З приміщення за ними виходить ОСОБА_11 . Далі ОСОБА_7 та ОСОБА_11 починають обшукувати ОСОБА_10 , який намагається підвестися. Водночас ОСОБА_11 наносить йому удар рукою в область голови, від удару потерпілий знову падає. Після чого підводиться та спускається по сходах. ОСОБА_7 та ОСОБА_11 заходять до приміщення «Лото Золото» (а.с. 240 т.1, а.с. 17-18 т.2).

Фактичні дані цих відеозаписів беззаперечно вказують на спільні дії ОСОБА_7 та особи, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, що направлені на відкрите заволодіння коштами, що належать потерпілому ОСОБА_10 .

Апеляційний суд не бере до уваги доводи захисника про те, що зібрані письмові докази у вказаному кримінальному провадженні є неналежними та не вказують про спільний умисел на заволодіння особистим майном потерпілого.

Фактичні дані, що містяться в цих доказах прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Разом з тим у цьому кримінальному провадженні наведених підстав для визнання доказів неналежними не вбачається.

За таких обставин, апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Також, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду, через відмову суду у допиті потерпілого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції під час розгляду справи неодноразово здійснював виклики потерпілого до суду, проте ОСОБА_10 у судові засідання не з`являвся.

Вказане свідчить, що судом першої інстанції належним чином виконані вимоги ч.6 ст.22 КПК щодо створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав.

Водночас відповідно до ч.2 ст.327 КПК прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Проте сторони кримінального провадження не забезпечили явку свідка ОСОБА_11 .

Заразом апеляційний від відзначає, що в цьому кримінальному проваджені не залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, через не має підстав визнавати судовий розгляд неповним.

Разом з тим, колегія суддів вбачає неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на таке.

За змістом ст.ст. 409, 414 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 формально врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, вказавши обставину, що обтяжує покарання, - рецидив злочину.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах санкції інкримінованої статті, за відсутності підстав для застосування ст. 75 КК.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи лише з визначених у ст.12 КК формальних критеріїв.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, котрий вказав, що у цьому кримінальному провадженні не встановлено обставини, пом`якшують покарання.

Водночас, колегія суддів враховує, що заборони застосування статті 75 КК за умови невизнання засудженим своєї вини КК не містить. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року по справі №205/7091/16-к (провадження №51-1532 км 19).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наведені конкретні обставини провадження та дані про особу ОСОБА_7 , який є особою похилого віку, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2014 та 2015 року народження, яких він на даний час утримує та виховує самостійно. Раніше обвинувачений хоч і неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, утім остання судимість, що не погашена у встановлений законом порядок датована 25.02.2009. З моменту вчинення цього злочину - 20.01.2019 пройшло більше 5 років, за які ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності не притягувався, що вказує на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про можливість його виправлення без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в цьому випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого. Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 в цьому випадку буде визначений апеляційним судом контроль за поведінкою обвинуваченого з встановленням іспитового строку.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Окрім того, апеляційний суд вважає слушними доводи прокурора щодо недотримання судом першої інстанції вимог ст.89 КК, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.89 КК, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Відповідно п. 5 ч. 1 ст. 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Відповідно до п.14 № 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.90 Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку, до відомостей про особу підсудного, які мають значення для справи і які належить зазначати у вступній частині вироку, крім тих, що прямо передбачені у ст.333 КПК, належать, зокрема, й дані про непогашену і незняту судимість. Дані про зняту чи погашену судимість не повинні заноситись до вступної частини вироку.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, суд порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки послався у вступній частині вироку на те, що ОСОБА_7 раніше судимий судимості не зняті та не погашені, однак послався на судимості які відповідно до вимог ст. 89 КК є знятими та погашеними, зокрема у вступній частині вироку суд вказав відомості що ОСОБА_7 , серед іншого був судимий 10.10.2012 Уманським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1020 грн. та 10.07.2013 Уманським міським судом Черкаської області за ч. 2 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. Звільнений 12.03.2015 на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Враховуючи ту обставину, що покарання призначене ОСОБА_7 за вказаними вироками від 10.10.2012 та 10.07.2013 погашено, отже останній вважається таким, що не має судимості відповідно до вимог ст.89 КК.

За таких обставин, судимості ОСОБА_7 за вироками Уманського районного суду Черкаської області від 10.10.2012 та Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.07.2013 не мають кримінального правового значення, а відтак посилання на їх наявність у обвинуваченого слід виключити з оскаржуваного вироку суду.

Керуючись ч.2 ст.404, ст.ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити. Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Пом`якшити призначене покарання та вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання, визначеного судом першої інстанції за ч.2 ст.186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.

На підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ч.1 ст. 76 КК покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Виключити з вступної частини вироку посилання на наявність у ОСОБА_7 незнятих та непогашених судимостей, а саме засудження його: 10.10.2012 Уманським районним судом Черкаської області за ч.1 ст.185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1020 грн.; 10.07.2013 Уманським міським судом Черкаської області за ч.2 ст.263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. Звільнений 12.03.2015 на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області у зв`язку із закінченням іспитового строку.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4