ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 611/797/24 Головуючий 1 інстанції Коптєв Ю.А.
Провадження № 11-кп/818/721/25 Головуючий апеляційної інстанції Курило О.М. Категорія: ч.1 ст.286-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді Курила О.М., суддів Савенка М.Є. та Люшні А.І., при секретареві Болотові О.О., з участю прокурора Золочевського С.О., з участю обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника Бєлєвцової О.О., без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілого ОСОБА_2 , належним чином повідомленого про розгляд справи, від якого надійшла заява про розгляд справи без нього, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Барвінківського районного суду Харківської області від 10.12.2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Йосипівка Новомиргородського району Кіровоградської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, працюючого на посаді дорожнього робітника в ТОВ «ПБС», в силу ст.89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, з призначенням покаранняв порядку ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили вирішено не обирати.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст.100, 126 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 28 лютого 2024 року близько 13:00 ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи мотоциклом МТ-10 з боковим причепом, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », разом із ОСОБА_2 , який їхав на місці пасажира мотоциклу та з ОСОБА_3 , який перебував в колясці мотоцикла, рухаючись по автодорозі сполученням с.Велика Андріївка - с.Архангелівка - м.Барвінкове Ізюмського району Харківської області між с.Велика Андріївка - с.Архангелівка, порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не врахував дорожню обстановку, швидкість руху та неправильно застосував прийоми керування транспортним засобом, у результаті допустив виїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїжджої частини дороги, де здійснив перекидання транспортного засобу.

Внаслідок виниклої дорожньо-транспортної події потерпілий ОСОБА_2 отримав тілесне ушкодження у виді перелому метадіафізу лівої великогомілкової кістки, яке відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з дорожньо- транспортною подією та її наслідками.

Вказані дії ОСОБА_1 судом першої інстанціїкваліфіковані за ч.1 ст.286-1 КК України, тобто як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вироком Барвінківського районного суду Харківської області від 10.12.2024 року, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню ст.69 КК України, що потягло неправильне та безпідставне призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Обґрунтовує це тим, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував, які саме обставини істотно зменшують суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину та слугують підставами для застосування ст.69 КК України та не виклав аргументоване обґрунтування співмірності призначеного покарання вчиненому кримінальному правопорушенню, з огляду на те, що покарання у виді штрафу, відповідно до ст.51 КК України, посідає перше місце у системі кримінальних покарань та вважається найбільш м`яким.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції при врахуванні добровільного відшкодування збитків як обставини, яка пом`якшує покарання, не звернув увагу на те, що злочином збитки не завдані, адже наслідком протиправних дій є шкода здоров`ю потерпілого.

Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку не в повному обсязі враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, який утриманців не має, хоча в силу ст.89 КК України не судимий, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин проти безпеки руху транспорту, свідомо сів за кермо автомобіля на підпитку, позбавивши себе можливості безпечного його керування, що характеризує його з негативної сторони.

Вказує, що факт проживання обвинувачуваного з хворою матір`ю дружини, яка потребує постійного догляду, не може бути врахований як пом`якшуюча обставина, оскільки зазначена особа має інших близьких дорослих родичів.

Зауважує, що позиція потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому покарання, не пов?язаного з позбавленням волі, а також відшкодування йому в повному обсязі завданої шкоди, не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку вчиненого діяння у сфері безпеки руху.

У зв`язку з цим прокурор просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі.

Захисник обвинуваченого адвокат Бєлєвцова О.О. та сам обвинувачений ОСОБА_1 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Захисник зазначила, що погоджується з вироком, оскільки судом першої інстанції було об`єктивно враховано дані про обвинуваченого, його поведінку як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також наявність пом`якшуючих обставин. Крім того, вказала, що обвинувачений характеризується позитивно, працевлаштований, що дає йому змогу сплатити призначений штраф. Разом з цим просила взяти до уваги те, що судом першої інстанції було призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, яке, на її думку, є необхіднім та достатнім для виправлення ОСОБА_1 .

Обвинувачений пояснив, що потерпілий ОСОБА_2 є його знайомим, а також підтвердив, що дійсно відшкодував йому завдані збитки. У зв`язку з цим обвинувачений просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_2 про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від нього не надходило. На особистій участі він не наполягав.

Беручи до уваги, що інші учасники не заперечували проти проведення розгляду апеляційної скарги без участі потерпілого, а сам ОСОБА_2 на особистій участі не наполягав, враховуючи вимоги ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду вироку за його відсутності, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думки захисника та обвинуваченого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Перевіряючи доводи прокурора, колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи зі вказаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував обставини, що характеризують особу обвинуваченого, який має постійне місце роботи, одружений, за місцем проживання характеризується задовільно, в силу ст.89 КК України не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Крім того, судом першої інстанції згідно зі ст.66 КК України було визнано як обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих збитків.

Суд першої інстанції також взяв до уваги те, що обвинувачений проживає разом з матір`ю дружини, яка страждає на ряд хронічних захворювань та потребує постійного догляду, а також клопотання потерпілого про застосування до обвинуваченого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Обставин, які обтяжують покарання, згідно зі ст.67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, згідно з висновком досудової доповіді Ізюмського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області від 30.09.2024, ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_1 є середньою, загальний рівень небезпеки для суспільства середній, виправлення ОСОБА_1 можливе без позбавлення волі (а.с.19-24 т.2).

Посилання прокурора на безпідставне врахування судом першої інстанції добровільного відшкодування збитків як обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки злочином збитки не завдані, адже наслідком протиправних дій є шкода здоров`ю потерпілого, не беруться до уваги апеляційним судом.

Так, в обвинувальному акті від 30.08.2024 року, затвердженому прокурором Барвінківського відділу Ізюмської окружної прокуратури Харківської області Ніколенко О.В., яка подала апеляційну скаргу, обставинами, які пом`якшують покарання, визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення відповідно до ст.66 КК України.

Разом з цим відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі №156/98/18 (провадження №51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд першої інстанції, ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_1 : щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також добровільне відшкодування завданих збитків.

Разом з цим, дослідженням матеріалів справи встановлено наявність висновку експерта №12-14/36Бр/24, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у виді перелому метадіафізу лівої великогомілкової кістки, яке відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, тому не можна однозначно стверджувати про відсутність збитків, оскільки завдана шкода здоров`ю потерпілому може бути відшкодована шляхом витрат на лікування (а.с.66-67 т.1).

Крім того, в матеріалах справи міститься заява потерпілого, який просив судове засідання в суді першої інстанції провести без його участі, оскільки він до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру не має у зв`язку з тим, що останній відшкодував завдані матеріальні та моральні збитки. Також потерпілий просив суд першої інстанції призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавлення волі (а.с.29 т.1). Зазначене обвинувачений підтвердив у судовому засіданні апеляційного суду, яке відбулося 20.02.2025. Водночас потерпілий ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції, як і до суду першої інстанції, не з`явився, будучи належим чиним повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного у апеляційного суду відсутні підстави ставити під сумнів визнання судом першої інстанції обставини, яка пом`якшує покарання, а саме добровільне відшкодування завданих збитків потерпілому.

Також прокурор в апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції при ухваленні вироку не в повному обсязі враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого. Водночас будь-яких нових даних, провокуючих особистість обвинуваченого ОСОБА_1 , стороною обвинувачення надано не було, а всі інші відомості було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі ст.89 КК України, визнається таким, що не має судимості, на обліку в органі з питань пробації не перебуває. У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження.

Навівши зазначені обставини суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що є всі підстави для застосування ст.69 КК України і призначення ОСОБА_1 покарання у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що відповідно до положень ст.66 КК України пом`якшують його покарання й відсутність обставин, які згідно зі ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого.

Переглядаючи вирок суду в частині правильності призначення ОСОБА_1 покарання, колегією судді встановлено та не спростовано стороною обвинувачення як пом`якшуючі обставини, так і обставини, що характеризують його особу, а саме те, що він щиро розкаюється у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину і добровільно відшкодував завдані збитків, має постійне місце роботи, одружений, за місцем проживання характеризується задовільно, проживає разом з матір`ю дружини, яка страждає на ряд хронічних захворювань та потребує постійного догляду, в силу ст.89 КК України не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Наведене свідчить про те, що обвинувачений, з`явившись за першим викликом до суду, дійсно усвідомив протиправність своїх дій, став на шлях виправлення та, наразі, не є суспільно-небезпечною особою, виправлення якої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при досить повному та ретельному вивченні особистості обвинуваченого, обґрунтовано зробив висновок про те, що дані, які характеризують обвинуваченого поряд із наявністю обставин, які можна визнати пом`якшуючими, дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

При цьому колегія суддів констатує, що під час ухвалення вироку було враховано позицію потерпілого, який не заявив до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання якштраф у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Крім того, суд першої інстанції з`ясував у обвинуваченого можливість сплатити штраф. Так, в матеріалах справи міститься довідка №70/24 від 05.11.2024, видана ОСОБА_1 , яка свідчить про те, що він дійсно працевлаштований (а.с.31 т.2). Вказане підтверджує те, що обвинувачений має змогу виконати призначене покарання у виді штрафу.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для скасування вироку і призначення обвинуваченому покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим вирок суду слід залишити без змін як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Барвінківського районного суду Харківської області від 10.12.2024 року по справі щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за ч.1 ст.286-1 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ______________ _____________

О.М. Курило М.Є. Савенко А.І. Люшня