1Справа № 195/687/22 1-кп/335/171/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу в кримінальному провадженні № 0000492 від 22.11.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України, а також клопотання адвоката про зміну обвинуваченому запобіжного заходу

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 04.04.2025.

Під час судового розгляду кримінального провадження прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб. Свої вимоги мотивує тим, що ризики, які передували обранню запобіжного заходу не зникли, ОСОБА_6 вчинив ряд злочинів, які віднесені до категорії тяжких та особливо тяжких, під час досудового розслідування вже перебував у розшуку, на виклики суду не з`являвся, у зв`язку з чим судовий розгляд зупинено до його розшуку. Враховуючи тяжкість вчинених злочинів, усвідомлення обвинуваченим невідворотності покарання за їх скоєння, відсутність постійного місця проживання, негативну процесуальну поведінку, прокурор вважає, що є ризик того, що обвинувачений буде і надалі переховуватись від суду. Також, свідки у вказаному кримінальному провадженні безпосередньо в суді ще не допитані, тому у разі обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, він може вчинити спроби тиску на останніх та іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню. Приймаючи до уваг наявність обґрунтованої підозри, а також наявність ризиків, прокурор вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання покладених на обвинуваченого ОСОБА_6 процесуальних обов`язків.

Захисник адвокат ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_6 просили в задоволенні клопотання прокурора відмовити, та змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

При цьому, ОСОБА_6 зазначив, що зобов`язується виконувати всі покладені на нього судом обов`язки та неухильно дотримуватись умов запобіжного заходу у виді домашнього арешту, з`являтися на всі виклики до суду, його раніше неявки до суду були пов`язані із неповідомлення його про судові засідання, про перебування у розшуку не знав; має намір працювати з метою отримання доходу та забезпечення життєвих як свох потреб так і потреб своєї сім`ї; за час перебування в СІЗО усвідомив свою поведінку.

Захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання подане адвокатом ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Від захисника адвоката ОСОБА_7 до суду надійшло клопотання про зміну запобіжного заходу. Згідно поданого клопотання, захисник звертає увагу суду на те, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стороною обвинувачення було зазначено про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. Однак, вказані ризики на даний час перестали існувати, оскільки потерпілі не відвідують судові засідання, тому що перебувають на тимчасово окупованій території у м. Мелітополі. Події, які викладені в обвинувальному акті, мали місце більше 5 років тому. ОСОБА_6 з`являвся на слідчі дії за його участю та у судові засідання. Про те що він був оголошений у розшук йому було не відомо, оскільки він не був повідомлений про час судового засідання. У подальшому він зобов`язується відвідувати всі призначені судові засідання. Таким чином, ОСОБА_6 немає сенсу переховуватись від суду. Вплив на потерпілих здійснюватися також не буде, оскільки останні перебувають на окупованій території. Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то він взагалі не підтверджується матеріалами кримінального провадження, є абстрактним, оскільки ОСОБА_6 є особою раніше не судимою та має міцні соціальні зв`язки. Крім того, він не позбавлений застосування відносно нього покарання, не пов`язаного з позбавлення волі.

На думку сторони захисту наразі наявні підстави для зміни підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, тобто на домашній арешт, із забороною залишати житлове приміщення у нічний час.

Крім цього, захисник звертає увагу суду, що ОСОБА_8 наразі мешкає зі своєю сім`єю у м. Чернівці, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором оренди. ОСОБА_9 надала письмову згоду на мешкання ОСОБА_6 за даною адресою, яка є його співмешканкою. Також, ТОВ «Чернівці -БУД 2002» надано довідку про те, що планує працевлаштувати ОСОБА_6 на посаду різноробочого з штатним розкладом роботи: понеділок-п`ятниця, з 08 години ранку до 17 години вечора, з імовірністю окремо працювати в святкові та вихідні дні.

Таким чином, адвокат просив змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_6 застосований ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2025 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житлове приміщення у нічний час.

Прокурор заперечив щодо клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, з підстав зазначених у клопотанні про продовження терміну тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з вимогами ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до ст. 201 КПК України, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього судом, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Ризиком є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності, наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами «поза розумним сумнівом».

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотань, суд приходить до переконання про доцільність зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду з 19.07.2022, ухвалою суду від 05.02.2025 обвинуваченому ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 04.04.2025. При цьому, вирок по відношенню до нього, враховуючи ряд об`єктивних причин, не ухвалено.

Суд, вважає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, а ризик переховування від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

При вирішенні клопотань прокурора та захисника, суд враховує тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його вини у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, наявність у нього постійного місця проживання, стан здоров`я, психологічний стан, міцність соціальних зв`язків, також що підозрюваний перебуває під вартою біля двох місяців.

При цьому, обираючи відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею та судом було враховано наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та тяжкість кримінальних правопорушень у скоєнні яких обвинувачуються ОСОБА_6 ,

Суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23.09.2008 у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови», одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Крім того, суд враховує рішення ЄСПЛ у справах «Харченко проти України», «Комаров проти України», «Калашніков проти Росії», в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання осіб під вартою, а саме:

- тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі;

- у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції, заарештована особа має право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов затримання, а рішення суду про продовження строку тримання під вартою не може базуватись на первісних підставах, що слугували для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання заявника під вартою; і суд має з`ясувати можливість застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі «Третьяков проти України»).

У справі ЄСПЛ «Манчіні проти Італії», зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 § 1(с) Конвенції. Тобто цілодобовий домашній арешт цілком може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , та місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди укладеного 20.10.2024. Даних, що він перебуває на обліку у лікаря-психіатра, або лікаря-нарколога суду надано не було, раніше не судимий та може бути проконтрольований відповідними правоохоронними органами.

Згідно довідки директора ТОВ «Чернівці-БУД 2002» () ОСОБА_10 від 12.03.2025, яка була надана стороною захисту, вбачається, що ТОВ «ЧЕРНІВЦІ-БУД 2002» здійснює свою діяльність з 19.08.2022 та товариство планує з 01.04.2025 працевлаштувати ОСОБА_6 на посаду різноробочого з штатним розкладом понеділок-п`ятниця, з 08 години ранку по 17 годину вечора з імовірністю окремо працювати в святкові та вихідні дні.

Міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність родини, постійного місця проживання, довідка про працевлаштування, в даному випадку можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого і свідчить про суттєве зменшення ризиків, що існували на час застосування запобіжного заходу.

На думку суду, прокурором не наведено переконливих мотивів, що обвинувачений може ухилятися від суду, чи іншим чином перешкоджати правосуддю, а ризик впливу на потерпілих, які знаходяться на тимчасово окуповані території та свідків та продовження злочинної діяльності може бути мінімізований за рахунок інших запобіжних заходів.

Відповідно до статті 5 § 3 Конвенції кожному, кого заарештовано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27.02.2007 у справі «Нештак проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 14.10.2010 у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 2728 «Нечипорук і Йонкало проти України» (nechiporuk and yonkalo v. Ukraine) від 21.04.2011, п. 196). Поміщення під варту відповідно до статті 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності (див. справу Ladent v. Poland, заява № 11036/03, п. 55, ЕСПЧ 2008 ... (витяги)).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; Yagci and Sargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

По справі «Хайрединов проти України» (38717/04, рішення від 14.10.2010) Європейський суд по правам людини визнав порушення § 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з обставинами, коли національні органи не надали достатніх підстав для взяття під варту заявника, а суди не розглядали можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

В абз. абз. 2,5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Прокурором на час розгляду клопотання не зазначено будь-яких мотивів неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. Всі посилання щодо неможливості застосувати більш м`який запобіжний захід відносно ОСОБА_6 мають формальний характер.

Враховуючи наведене, суд вважає, що прокурором не доведено виняткових обставин, які б виправдовували продовження обмеження права обвинуваченого на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

В даному випадку суд вбачає підстави врахувати думку захисника та обвинуваченого, крім цього, останній запевнив суд, що буде дотримуватись належної процесуальної поведінки. Також зазначив, що після перебування у слідчому ізоляторі усвідомив свою неправильну поведінку, зрозумів, що слід належним чином виконувати покладені на нього обов`язки, за обіцяв у разі зміни запобіжного заходу на домашній арешт більше не порушувати визначені судом обмеження.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що продовження дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, є недоцільним з тих підстав, що на теперішній час заявлені ризики, що враховані при застосуванні запобіжного заходу - тримання під вартою, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зменшилися та не виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст.194 КПК України.

Тому, виходячи з положень ст.ст. 176, 178, 331 КПК України, ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та враховуючи матеріали кримінального провадження, особу обвинуваченого, суд вважає за можливим змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною покидати житло у нічний час доби, та покладання на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, що надасть можливість ОСОБА_6 працювати, і як наслідок, забезпечувати матеріальні свої потреби та потреби своєї родини.

Вказаний запобіжний захід відповідає характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до особистої свободи, на думку суду на даному етапі забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого, ОСОБА_6 .

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого слід відмовити з наведених вище підстав та задовольнити клопотання адвоката про зміну запобіжного заходу.

Керуючись статтями 177, 178, 331, 371, 372, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - відмовити.

Клопотання адвоката про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під варти на запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , на строк не більш ніж на 2 місяці, до 27.05.2025 включно.

Заборонити ОСОБА_4 залишати своє фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 у період часу з 23.00 години до 05.00 години наступного дня.

Покласти на ОСОБА_4 на строк до 27.05.2025 включно такі обов`язки:

- прибувати до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за першою вимогою в судові засідання у даному кримінальному провадженні;

- утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками по даному кримінальному провадженню;

- повідомляти Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя про зміну місця свого проживання.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст.181 КПК України працівники Національної поліції України, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під домашнім арештом в якому він перебуває, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвалу про зміну ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт направити для виконання до відділу поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти негайно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Вступна та резолютивна частини ухвали постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 27.03.2025.

Повний текст ухвали виготовлено 28.03.2025.

Слідчий суддя ОСОБА_1