ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1638/25 Справа № 183/7135/23 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.7 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України (далі-КК).

Під час судового засідання ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 23 травня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

В обґрунтування зазначає, що прокурор у кримінальному провадженні фактично подав до суду чотирнадцять абсолютно однакових клопотань про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , які носять формальний характер, просто копіюють одне одне та не мають будь-яких доказів чи нових додаткових доказів на підтвердження продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Водночас вказує на невідповідність фактичним обставинам кримінального правопорушення обґрунтування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а також на те, що у обвинувальному акті не зазначені конкретні об`єктивні ознаки спрямованості умислу та мотиви дій ОСОБА_6 , а фактичні обставини, що характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону злочину, є незрозумілими та суперечливими по відношенню до встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення.

Вважає, що висунуте обвинувачення ОСОБА_6 в частині кваліфікації дій за п.7 ч.2 ст.115 КК України по відношенню до потерпілого ОСОБА_8 є штучно завищеним стороною обвинувачення, та є єдиною підставою для продовження тримання обвинуваченого під вартою, яке складає вже більше 2 років.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року та постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, а саме: цілодобово не відлучатися з місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду; прибувати до прокурора та суду за першою вимогою; утримуватись від спілкування зі свідками, потерпілим по даному кримінальному провадженню; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту та покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону не в повній мірі дотримано місцевим судом, з огляду на наступне.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч.2 ст.115 КК, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином, а також наявність, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду, про існування якого свідчить тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 знищити або спотворити речі, що мають істотне значення у кримінальному провадженні, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Натомість колегія суддів не може погодитися з доводами місцевого суду про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаному ризику та не забезпечить належного виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, з огляду на таке.

З копії обвинувального акту у даному кримінальному провадженні убачається, що ОСОБА_6 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.7 ч.2 ст.115 КК.

Згідно ч.2 ст.1 КПК кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК України та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

ЄСПЛ стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про продовження строку дії до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень ЄСПЛ.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у демократичному суспільстві у значенні, передбаченому Конвенцією.

Метою застосування запобіжного заходу у даному випадку є забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання його спробам переховуватися від суду.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Колегія суддів вважає, що встановлений судом першої інстанції ризик наявний, проте не погоджується з доводами суду щодо неможливості запобігання цьому ризику шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою, з огляду на зменшення суспільного інтересу та тривалості перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою з 21 березня 2023 року, тобто більше ніж два роки.

За таких обставин, враховуючи тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а також термін проведення судового розгляду, колегія суддів вважає, що ступінь вказаного судом ризику зменшився, що є підставою для розгляду питання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

При вирішенні цього питання апеляційний суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_6 який є раніше не судимою особою, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, постійне місце проживання у м. Самар Дніпропетровської області, тобто у місці розташування суду першої інстанції, позитивно характеризується за місцем проживання, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що доводи сторони захисту щодо суперечності пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення не доведено, а судом першої інстанції належним чином не обґрунтовано неможливість застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню, а ухвала Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст.409, ст.411 КПК у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, з постановленням нової ухвали про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відповідно до положень ст.181 КПК, та з покладенням на нього обов`язків, визначених ч.5 ст.194 цього Кодексу, що, на переконання апеляційного суду, забезпечить його належну процесуальну поведінку на даному етапі кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 411, 422-1 та ст.ст.176-178, 181, 196 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року скасувати, та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 задовольнити частково та застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком на два місяці, тобто до 22 червня 2025 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- цілодобово не відлучатися з місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду;

- прибувати до прокурора та суду за першою вимогою;

- утримуватись від спілкування зі свідками, потерпілим по даному кримінальному провадженню;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що згідно ч.5 ст. 181 КПК працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Ухвалу про застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції України за місцем проживання обвинуваченого.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3