Справа № 953/744/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2025 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова клопотання слідчого в ОВС 2 відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області капітана юстиції ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню за № 0000056 від 26.01.2025, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2025 до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання слідчого в ОВС 2 відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області капітана юстиції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_4 , в якому орган досудового розслідування просить: накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності підозрюваній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , у частці 1/1, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101, з метою забезпечення арешту майна, шляхом заборони розпорядження.

Розгляд клопотання про арешт майна на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України слідчий просить проводити без повідомлення власника майна та його захисника.

На обґрунтування клопотання слідчий зазначає, що СВ УСБУ в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000056 від 26.01.2025.

Слідчий вказує, що в ході досудового розслідування встановлено, що Верховною Радою УРСР 24.08.1991 схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 зазначено, що Верховна Рада УРСР проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно- адміністративних одиниць.

У Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.1997 № 3-зп зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах I, III та XIII Основного Закону України - Конституції України. Зокрема, положеннями ст. ст. 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно з ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. За ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України. Відповідно до ст. ст. 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано- Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Згідно з ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькою конвенцією 1907 року, Конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним правовим діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН). До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу. Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями Об`єднаних Націй. Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09.12.1981 № 36/103 та Резолюціями - 2131 (XX) від 21.12.1965, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про захист їх незалежності та суверенітету, 2625 (XXV) від 24.10.1970, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, 2734 (XXV) від 16.12.1970, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та 3314 (XXIX) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими міжнародними документами закріплено обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави. Крім того, у ст. ст. 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 (XXIX) від 14.12.1974, зокрема, визначено, що ознаками агресії є: - застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; - застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН. Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: - вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини; - бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; - блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; - напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; - застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; - дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; - засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них. Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

24.02.2022 указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було неодноразово продовжено.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у період не пізніше 18 год. 30 хв. 25.01.2025 у ОСОБА_5 за своїм місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , виник кримінальний протиправний умисел, направлений на здійснення терористичного акту, тобто вчинення вибуху та інших дій, які створювали небезпеку для життя та здоров`я людини та зумовили настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, або з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади службовими особами цих органів, юридичними особами, що призвели до інших тяжких наслідків.

У подальшому, ОСОБА_5 , на виконання свого кримінального протиправного умислу, за допомогою власного телефону Motorola, модель edge 40 neo, IMEI1 НОМЕР_2 , sim-картки НОМЕР_3 IMEI2 НОМЕР_4 , та застосунку Telegram та облікового запису з номером НОМЕР_3 підписаного як ОСОБА_6 встановила контакт із невстановленими особами, які підписані в контактах ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 мають назви користувача « ОСОБА_8 », « ОСОБА_9 », « ОСОБА_10 » відповідно, та отримала від них завдання, яке полягало у встановленні 25.01.2025 ОСОБА_5 на ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , вибухових речовин, детонатора та використанні телефону Mi A1, IMEI: НОМЕР_5 , IMEI2: НОМЕР_6 S/n 2903b8990204, Мобільного телефону Xiaomi Redmi сірого кольору: imei 1: НОМЕР_7 ; imei 2: НОМЕР_8 ; S/n НОМЕР_9 ; - зовнішнього акумулятору чорного кольору із зображенням герба України та надписом UKC разом з USB-кабелем Type-C, клейкої стрічки синього кольору, картонної коробки з елементами кори дерева та картонні фрагменти.

У подальшому у період з 18 год 30 хв. по 20 год. 30 хв. 25.01.2025 ОСОБА_5 виконала вищепоставлене завдання.

Надалі, приблизно о 11 год. 35 хв. 26.01.2025 поблизу приватного домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , дистанційно здійснено детонацію невстановленого вибухового пристрою, внаслідок чого отримав ушкодження громадянин України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

О 22 год 59 хв. 28.01.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано в порядку ст. ст. 208, 615 КПК України та 29.01.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 410046123 від 28.01.2025, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , має у приватній власності у частці 1/1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101.

Орган досудового розслідування посилаючись на вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 170 КПК України, зазначає, що необхідність накладення арешту на нерухоме майно підозрюваної ОСОБА_5 обґрунтовується необхідністю забезпечення конфіскації майна як виду покарання, яке передбачено ч. 2 ст. 258 Кримінального кодексу України.

В судове засідання прокурор та слідчий не з`явилися, викликалися належним чином. 31.01.2025 слідчий в ОВС 2 відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області капітан юстиції ОСОБА_3 через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання без його участі, клопотання підтримав (а.с. 126).

Оскільки сторона кримінального провадження, яка звернулась з клопотанням, довела наявність достатніх підстав вважати, що майно, яке не було тимчасово вилучене, власником може бути відчужене, з метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, дане клопотання розглядається слідчим суддею без повідомлення власниці майна та її представника.

Слідчий суддя, дослідивши надані докази, встановив, що СВ УСБУ в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000056 від 26.01.2025(а.с. 7-8).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

За змістом ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

О 22 год 59 хв. 28.01.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано в порядку ст. ст. 208, 615 КПК України та 29.01.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України (а.с. 112).

Покарання, що загрожує ОСОБА_5 в разі визнання її винуватою за ч. 2 ст. 258 КК України, передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.01.2025 за № 410046123, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101 (а.с. 48-49).

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання, оскільки слідчий довів наявність підстав вважати, що вчинено кримінальне правопорушення, накладання арешту на вказане у клопотанні майно підозрюваної забезпечить можливу конфіскацію майна у даному кримінальному провадженні, враховуючи санкцію ч. 2 ст. 258 КК України.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, слідчий суддя при задоволенні клопотання про арешт майна, зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаться на інтересах інших осіб.

Враховуючи вказану вимогу КПК України, слідчий суддя вважає за необхідне заборонити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розпорядження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101, -до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку.

З огляду на неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося, що відповідає положенням ч. 4 ст. 107 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 107, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого в ОВС 2 відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області капітана юстиції ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню за № 0000056 від 26.01.2025 задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності підозрюваній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101, шляхом заборони права на розпорядження зазначеним майном, до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1