Справа №709/66/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Чорнобаївського районного суду Черкаської області кримінальне провадження №0000007, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 січня 2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гуничі Овруцького району Житомирської області, громадянина України, українця, непрацюючого, з середньою освітою, інвалідом будь-якої групи, депутатом будь-якого рівня, учасником АТО (ООС) не являється, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше судимого вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07 травня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років обмеження волі з іспитовим строком 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

за участі учасників кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

потерпілої - ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

До Чорнобаївського районного суду надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що він діючи в порушення вимог Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , відносно своєї матері ОСОБА_5 , з якою спільно проживають, вчинив фізичне насильство, яке виражалось у завданні легких тілесних ушкоджень.

Так, ОСОБА_3 , 14.12.2024, близько 23 години 00 хвилин, перебуваючи в приміщенні домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де в цей час також знаходилась мати ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, на ґрунті виниклих неприязних відносин, маючи умисел спрямований на протиправне заподіяння тілесних ушкоджень останній, умисно наніс ОСОБА_5 , один удар кулаком правої руки в область височної частини голови зліва, від чого остання отримала тілесні ушкодження, у виді: синців на обличчі, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 05-8-01/447/16 від 14 січня 2025 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно обвинувального акта, кваліфіковані за ч. 1

ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Потерпіла ОСОБА_5 подала до суду заяву про відмову від обвинувачення у зв`язку з примиренням з обвинуваченим. В судовому засіданні підтримала дану заяву та просила її задовольнити, пояснила, що вона добровільно написала таку заяву, оскільки примирилася з обвинуваченим.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував жодної з обставин викладених в обвинувальному акті, пояснив, що правові наслідки звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав йому роз`яснені судом і зрозумілі. Просив закрити дане кримінальне провадження.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти закриття даного кримінального провадження, оскільки закриття даного кримінального провадження за п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України є неможливим. Зазначена норма прямо забороняє відмову від обвинувачення потерпілої у формі приватного обвинувачення у кримінальних правопорушеннях, пов`язаних із домашнім насильством.

Заслухавши прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 та потерпілу ОСОБА_5 , які просили закрити провадження з цих підстав, суд приходить до висновку, що дане кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальне провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, ч. 1 ст. 125 КК України.

Згідно з ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

У відповідності до вимог п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до ч. 6 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Враховуючи те, що потерпіла відмовилася від обвинувачення, суд приходить до висновку, що дане кримінальне провадження слід закрити у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.

Суд не погоджується з доводами прокурора про те, що підстав для закриття кримінального провадження немає, оскільки потерпіла є матір`ю обвинуваченого, а тому дане кримінальне правопорушення пов`язане із домашнім насильством, виходячи з наступного.

У постанові від 12.02.2020 (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з яким злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України, як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину; встановлена у

п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України.

У постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20) наведено висновок про те, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 зазначеного Закону про домашнє насильство не завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України. Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації. Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність встановленого у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України виключення до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства. Докази того, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). Докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

Частиною 1 ст. 125 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження.

Статтею 126-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Як встановлено судом ОСОБА_3 обвинувачується у кримінальному проступку, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, а саме, в умисному спричинені легкого тілесного ушкодження. Поряд з цим, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_3 кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством, не вказано на обставини, які свідчать, що потерпіла ОСОБА_5 є у той же час і жертвою домашнього насильства. Посилання на те, що потерпіла від злочину є член сім`ї обвинуваченого, а саме матір`ю, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Конвенцією Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) та законом, що ухвалено з метою її імплементації. Для того, щоб обґрунтувати застосовність виключення щодо домашнього насильства у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

В обвинувальному акті лише зазначено, що ОСОБА_3 діяв всупереч вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та на ґрунті виниклих неприязних відносин наніс потерпілій тілесні ушкодження. Таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку обвинуваченого, мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим і його матір`ю.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілої, поточного стану стосунків між потерпілою та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілої, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо.

Окрім цього, прокурором в судовому засіданні також не було наведено доказів про існування в даному кримінальному провадженні ситуації домашнього насильства.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторона обвинувачення в цій ситуації вважала потерпілу жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин пов`язаний із домашнім насильством у значенні п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, а тому посилання прокурора на те, що вищевказане кримінальне провадження стосується кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством, є безпідставними.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №712/1710/19, під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо особи, а тому не потрібно встановлювати сам факт вчинення кримінального правопорушення, ні винуватість чи невинуватість такої особи. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 26, 284, 314, 350, 369-372, 477 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Клопотання потерпілої ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - задовольнити.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№0000007 від 04 січня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК

України - закрити у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Чорнобаївський районний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1