ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1162/25 Справа № 219/1750/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року, якою обвинуваченому за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 30 березня 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року обвинуваченому за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 30 березня 2025 року. Відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Доводи апеляційної скарги:

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду 1-ї інстанції, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року, ухвалити свою ухвалу, якою обрати запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ухвала судді є незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду. Апелянт також вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зазначає, що висновок суду про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не узгоджується з матеріалами кримінального провадження, а також не підтверджена будь-якими доказами по справі.

Звертає увагу, що оскаржувана ухвала невмотивована. Суд 1-ї інстанції підставою для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою фактично зазначає лише, що обвинуваченому інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину. В оскаржуваній ухвалі не наведено будь-яких реальних підстав та ризиків, які б свідчили про необхідність продовження найсуворішого запобіжного заходу.

Просить врахувати, що його підзахисний ніколи не здійснював спроб переховуватись від органів досудового слідства та суду, а також, що він раніше не судимий, характеризується посередньо за місцем мешкання, має постійне місце проживання, має на утриманні мати пенсійного віку.

Вважає, що застосування запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою (домашнього арешту) буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 просив його апеляційну скаргу задовольнити з підстав, наведених у ній.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника обвинуваченого, ухвалу суду 1-ї інстанції просив залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги його захисника повідомлений належним чином, клопотань про проведення апеляційного розгляду за його участі до суду не надійшло, а отже колегія суддів вважає за можливе розглянути дану апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за відсутності обвинуваченого, що не суперечить вимогам ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Висновки суду:

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що у провадженні Дружківського міського суду Донецької області перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року обвинуваченому за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_8 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 30 березня 2025 року. Відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачене позбавлення волі строком від 7 до 15 років. Тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, відсутність стійких соціальних зв`язків обвинуваченого, що беззаперечно свідчить про наявність ризиків переховування від суду, незаконного впливу на інших учасників процесу, а також перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення є підставою для продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, суд врахував, що тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні особливо тяжкого злочину в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. З таким висновком суду 1-ї інстанції погоджується апеляційний суд, тому апеляційні доводи сторони захисту в цій частині вважає необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, оскільки прокурор довів наявність ризику переховування від суду з урахуванням тяжкості покарання за інкримінований злочин, який не зменшився, та у сукупності з іншими встановленими обставинами колегія суддів вважає, що вказане виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого та відсутність спроб реалізації ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Підстав, які б виключали можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_8 під вартою, суду не надано.

При цьому, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та їх існування на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням, а судом 1- інстанції надано обґрунтовану та повну оцінку заявленим прокурором ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України та встановлені в ухвалі суду 1-ї інстанції саме ті ризики, які продовжують існувати.

Крім того, судом 1-ї інстанції вірно взято до уваги вимоги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України та виснувано те, що оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, суд одночасно із продовженням строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає йому запобіжний захід у вигляді застави та її розмір, ураховуючи встановлені підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, а також те, що визначення альтернативного запобіжного заходу є правом, а не обов`язком суду.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги факти того, що обвинувачений раніше не судимий, характеризується посередньо за місцем мешкання, має постійне місце проживання, має на утриманні мати пенсійного віку, адже вони не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підґрунтям для застосування та продовження саме такого запобіжного заходу ОСОБА_8 . Крім того, вказані обставини не стали запобіжником вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання ОСОБА_8 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом 1-ї інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду 1-ї інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про необхідність продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження права обвинуваченого на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги захисника обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року, якою обвинуваченому за за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 30 березня 2025 року, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4