УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 161/11395/23

провадження № 51-125ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на строк 10 років із конфіскацією всього належного їй на праві приватної власності майна.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, арешту майна у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватою в добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території (ч. 5 ст. 111-1 КК).

Так, під час розвитку подій, пов`язаних із військовою агресією рф та окупацією низки населених пунктів Донецької області, станом на 24 лютого 2022 року ОСОБА_4 постійно проживала на території Донецької області, їй були достовірно відомі факти розв`язання та ведення рф агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, захоплення державних установ, організацій та військових частин, оскільки ці події широко висвітлювались засобами масової інформації та набули розголосу серед місцевого населення.

Громадянка України ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 68 Конституції Українизобов`язана неухильно додержуватися Конституції України та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів.

Із 11 березня 2022 року і дотепер Волноваська міська територіальна громада та низка інших селищних, міських і сільських територіальних громад Волноваського району Донецької області перебувають під окупацією збройних сил російської федерації.

Всупереч порядку, встановленому Конституцією України, законами України «Про центральні органи виконавчої влади», «Про місцеві державні адміністрації», «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, відповідно до виписки № ЮЭ9965-23-54340996 Єдиного державного реєстру юридичних осіб рф 13 липня 2022 року створено незаконний орган влади так зване «управление труда и социальной защиты населения администрации волновахского района» (мова оригіналу) в складі окупаційної адміністрації держави-агресора, - «администрации волновахского района» (мова оригіналу), з метою подальшого утримання адміністративно-політичного контролю, у тому числі впровадження російського законодавства у сфері так званого соціального захисту населення на захопленій військовим шляхом території Донецької області та реалізації узурпованих владних повноважень.

Під час указаної окупації законно обрані чи призначені представники органів місцевого самоврядування та органів державної влади України на місцях були примусово і незаконно відсторонені від виконання покладених на них обов`язків.

Після повної окупації Волноваської міської територіальної громади та низки інших селищних, міських і сільських територіальних громад Волноваського району Донецької області військовослужбовцями збройних сил російської федерації ОСОБА_4 , маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, а відтак, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, водночас підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у тому числі щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів російської федерації, які передбачають перебування України у сфері її впливу, а також з корисливих мотивів та хибного почуття кар`єризму, вирішила використати факт встановлення окупаційної влади на частині території Волноваського району та низки інших населених пунктів Донецької області у своїх особистих інтересах. Так, з 30 листопада 2022 року, вона добровільно обійняла посаду «начальника управления труда и социальной защиты населения администрации волновахского района» (мова оригіналу) у складі окупаційної адміністрації держави-агресора на тимчасово окупованих територіях Донецької області, тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Після цього з метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення окупованої частини селищних, міських і сільських територіальних громад Волноваського району Донецької області та безпосередньо Волноваської міської територіальної громади, де зареєстрована юридична адреса та фактичне місцезнаходження вищезгаданого управління окупаційної адміністрації, думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупації частини території України, як єдиної законної влади на цій території, впровадження так званих стандартів захисту соціальних і трудових прав держави-агресора на тимчасово окупованій території Донецької області, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах Донецької області влади рф та ідей «російського світу», ОСОБА_4 разом із іншими особами з числа представників незаконних органів окупаційної влади держави-агресора, створених на окупованій території Донецької області, здійснювала пропаганду на цій території з метою дискредитації дій української влади, а також для подальшого встановлення окупаційної влади, штучного створення у місцевих мешканців хибних уявлень про благі наміри окупаційних військ та незворотного і стабільного існування на теренах Донецької області влади рф та ідей «російського світу».

Перебуваючи на зазначеній вище керівній посаді незаконного органу окупаційної влади держави-агресора, ОСОБА_4 забезпечувала реалізацію незаконної державної політики держави-агресора у сфері так званого соціального захисту та захисту трудових прав громадян, а також виконувала інші функціональні обов`язки, спрямовані на встановлення та утвердження тимчасової окупації російською федерацією частини території України.

Діючи в такий спосіб, добровільно зайнявши посаду в незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, і виконуючи в період з 30 листопада 2022 року і дотепер функції «начальника управления труда и социальной защиты населения администрации волновахского района» (мова оригіналу) на тимчасово окупованій території Донецької області, ОСОБА_4 здійснила колабораційну діяльність.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 31 жовтня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій було порушено право на захист ОСОБА_4 з огляду на відсутність у неї можливості давати показання, подавати докази, висловлювати свої доводи щодо висунутого їй обвинувачення. Крім того, зауважує про відсутність відомостей, які б підтверджували ознайомлення засудженої з оголошеннями, повістками тощо, а також про наявність у ОСОБА_4 доступу до вебсайтів, на яких розміщувалася указана інформація. Зазначене, на переконання скаржника, свідчить про необізнаність засудженої щодо наявності стосовно неї кримінального провадження.

Також скаржник стверджує, що досліджені під час судового розгляду письмові докази містять лише інформативний зміст та не підтверджують винуватості ОСОБА_4 . Ставить під сумнів захисник і зміст досліджених стороною обвинувачення інтернет-ресурсів, оскільки їх достовірність не було перевірено.

Водночас касатор вказує, що доказами у кримінальному проваджені не підтверджується: добровільність зайняття засудженою посади; виконання ОСОБА_4 організаційно-розпорядчих функцій; наявність мети та мотиву на вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, як стверджує скаржник, не проаналізував, не спростував і не вказав мотивів і підстав відхилення доводів апеляційної скарги.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 111-1 КК, висновок суду про доведеність її винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Так, установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю доказів, а саме: протоколами огляду від 28 березня 2023 року, складеними за результатами проведеного огляду публікацій, розміщених 06 вересня, 28 жовтня, 11 листопада 2022 року на каналі багатоплатформового месенджера Telegram «Волноваха ДНР Администрация Волновахского района официальный канал» (мова оригіналу); протоколом огляду від 18 квітня 2023 року, складеного за результатами проведеного огляду особистої електронної сторінки (аканту) у соціально-орієнтованій мережі інтернет-ресурсу «Однокласники», яка зареєстрована та належить ОСОБА_4 ; протоколом огляду від 18 квітня 2023 року, складеного за результатами проведеного огляду інтернет-ресурсу «Федеральная налоговая служба» (мовою оригіналу); інформацією заступника начальника Головного відділу захисту національної державності УСБУ у Волинській області від 27 березня 2023 року № 5/427нт; показаннями свідка ОСОБА_6 .

Твердження захисника про необізнаність засудженої щодо наявності стосовно неї кримінального провадження через неознайомлення з повідомленнями, що, на переконання касатора, призвело до порушення права засудженої на захист, не є слушними з огляду на таке. Суть доводів скаржника у вказаній частині фактично зводиться до того, що захисник вважає недостатніми застосовані способи повідомлення під час досудового розслідування та судового розгляду.

Так, загальновідомим є той факт, що місто Донецьк окуповане з 2014 року. Тимчасово окупована територія України внаслідок незаконних дій держави агресора залишається за межами контролю України, зокрема з цією територією відсутнє будь-яке поштове і транспортне сполучення.

Як установили суди попередніх інстанцій, ОСОБА_4 переховувалася від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України з метою ухилення від кримінальної відповідальності за інкриміноване їй кримінальне правопорушення. У зв`язку з вказаними обставинами кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 здійснювалося в порядку спеціального досудового розслідування і судового розгляду за відсутності обвинуваченої (in absentia), що підтверджено відповідними рішеннями суду, спеціальне досудове розслідування - ухвала слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2023 року, спеціальне судове провадження - ухвала Луцького міськрайонного суду від 24 січня 2024 року.

Законодавець у КПК урегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Так, відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 цього Кодексу та на офіційному вебсайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до офіційної вебсторінки АТ «Укрпошта» відділення «Укрпошти» не здійснюють пересилання пошти до міста Донецьк, у зв`язку з чим пошта за останнім відомим місцем проживання засудженої не надсилалась.

Водночас, як убачається із судових рішень, у цій справі вимоги ч. 1 ст. 297-5 КПК і абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК щодо повідомлення ОСОБА_4 були дотримані.

Повістки про виклик ОСОБА_4 відповідно до вимог КПК публікували: місцевий суд - у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр») та на офіційному вебсайті суду; апеляційний суд - на офіційних вебсайтах Судової влади України та Офісу Генерального прокурора, а також шляхом розміщення повістки в засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»).

Сам законодавець визначив, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження особа вважається належним чином ознайомленою з її змістом.

Верховний Суд зауважує, що сторона захисту не заперечує дотримання судами вимог КПК під час повідомлення ОСОБА_4 у порядку спеціального судового провадження (in absentia). Заперечення полягають у тому, що таких заходів недостатньо.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження. Тому, відсутні підстави вважати, що в цій частині судами було порушено вимоги КПК.

Верховний Суд не заперечує, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження можуть вживатися додаткові заходи, не визначені статтями 297-5, 323 КПК, щодо повідомлення особи, у разі наявності такої можливості. Водночас нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством порядку здійснення повідомлення (виклику) особи щодо якої здійснюється кримінальне провадження в порядку процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.

Стосовно доводів захисника про порушення під час досудового розслідування, судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій права ОСОБА_4 на захист з огляду на відсутність у неї можливості давати показання, подавати докази, висловлювати свої доводи щодо висунутого обвинувачення колегія суддів зазначає таке.

Процедура in absentia як особливий порядок кримінального провадження застосовується у випадках, коли гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - КЗПЛ) право обвинуваченого предстати перед судом не може бути забезпечене ані шляхом застосування національних механізмів, ані за допомогою інструментарію міжнародної правової допомоги.

Особливості заочного кримінального провадження зумовлені перш за все такими сутнісними ознаками цього особливого порядку, як те, що підозрюваний, обвинувачений, крім неповнолітнього, переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук або ж щодо підозрюваного, стосовно якого уповноваженим органом прийняте рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся. Інакше кажучи, таке кримінальне провадження відбувається за відсутності підозрюваного, обвинуваченого (фактична підстава). Разом із тим спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, а спеціальне судове провадження - відповіднона підставі ухвали суду (юридична підстава).

Застосування вказаної форми кримінального провадження багаторазово було предметом розгляду в Європейському Суді з прав людини (далі - ЄСПЛ), який зазначив, що процедура судового розгляду кримінального провадження in absentia сама по собі не порушує право особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 КЗПЛ та іншими положеннями КЗПЛ. Разом із тим ЄСПЛ сформулював низку умов, які мають бути дотримані національним законодавцем при внормуванні процедури досудового розслідування та судового розгляду in absentia, щоб забезпечити її відповідність до конвенційних гарантій (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Демебуков проти Болгарії» від 28.02.2008, «Ейнгорн проти Франції» від 16.10.2001, «Колоцца проти Італії» від 12.02.1985, «Кромбах проти Франції» від 13.02.2001, «Лала проти Нідерландів» від 22.09.1994, «Меденіца проти Швейцарії» від 14.04.2001, «Санадер проти Хорватії» від 12.02.2015, «Сейдович проти Італії» від 01.03.2006, «Стоічков проти Болгарії» від 24.03.2005, «Шкалла проти Албанії» від 10.05.2011, «Шомоді проти Італії» від 18.05.2004 та ін.).

Однією з таких гарантій є право на перегляд вироку, ухваленого за процедурою in absentia.

За змістом ч. 3 ст. 400 КПК якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Отже, засуджена навіть після закінчення строків на апеляційне оскарження не позбавлена права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судового рішення, якщо причини її неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_4 також не буде позбавлена можливості ставити питання про усунення порушень, які, на її думку, були допущені під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги захисника в зазначеній вище частині є безпідставними.

Також ОСОБА_5 стверджує, що письмові докази містять лише інформативний зміст та не підтверджують винуватість ОСОБА_4 . Ставить під сумнів і зміст досліджених стороною обвинувачення інтернет-ресурсів, оскільки їх достовірність не було перевірено.

Однак такі доводи, на переконання Верховного Суду, є неприйнятними з огляду на таке.

Колегія суддів зауважує, що наведені захисником доводи стосуються питань достовірності відомостей, відображених у протоколах огляду, згідно з якими були оглянуті Telegram-канали та інтернет-ресурси, проте перевірка цих питань не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Своєю чергою висновки місцевого суду щодо достовірності зазначених відомостей були предметом перевірки апеляційного суду, який не знайшов підстав сумніватися в їх обґрунтованості та вмотивованості, не вбачає таких підстав і Верховний Суд. Водночас у цьому аспекті Суд зазначає таке.

Як убачається із судових рішень, слідчий оглянув Telegram-канали, а також інтернет-ресурси. За наслідком такого огляду він склав відповідні протоколи огляду, які сторона обвинувачення надала місцевому суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 103 КПК закріплено, що протокол є формою фіксування кримінального провадження.

Отже, сторона обвинувачення відповідно до вимог КПК задокументувала інформацію, що, за її висновками, мала значення для кримінального провадження, а саме шляхом складання відповідних протоколів.

Згідно з оскаржуваними судовими рішеннями предметом оцінки судів була інформація, що відображена у протоколах, складених за наслідком проведення слідчої дії - огляду Telegram-каналів та інтернет-ресурсів, яку суд у межах своєї компетенції відповідно до ст. 94 КПК, визнав достовірною.

Так, підстав стверджувати, що в цій частині було порушено вимоги КПК, Верховний Суд не вбачає.

Стосовно доводів захисника, що письмові докази містять лише інформативний зміст і не підтверджують винуватість ОСОБА_4 . Суд зауважує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що на підтвердження винуватості засудженої суди посилалися, зокрема, на протоколи огляду Telegram-каналів та інтернет-ресурсів.

Даними, що містяться в цих протоколах, підтверджується, що ОСОБА_4 як керівник «управления труда и социальной защиты населения администрации волновахского района» (мова оригіналу) брала участь у так званих заходах окупаційної адміністрації разом з іншими її представниками.

Підстав для визнання згаданих вище протоколів огляду, у яких зафіксовано огляди Telegram-каналів та інтернет-ресурсів, недопустимими і неналежними доказами Верховний Суд не вбачає.

Не є слушними доводи захисника про непідтвердження доказами: добровільності зайняття засудженою посади; виконання ОСОБА_4 організаційно-розпорядчих функцій; наявність мети та мотиву на вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 5 ст. 111-1 КК передбачена, зокрема, відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території.

Окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг (п. 6 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 36 - 43-1 КК, однак їх суди в цьому кримінальному провадженні не встановили.

Суди попередніх інстанцій повно та всебічно розглянули кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення і дійшли висновку, що ОСОБА_4 , будучи громадянкою України, добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території.

Свої рішення суди обґрунтували, зокрема, інформацією заступника начальника Головного відділу захисту національної державності УСБУ у Волинській області від 27 березня 2023 року № 5/427нт, згідно з якою були проведені заходи контррозвідувального та пошукового характеру на виконання відповідного доручення. За результатами проведення заходів не отримано інформації щодо психологічного чи фізичного примусу зі сторони окупаційної влади стосовно ОСОБА_4 , щоб змусити її обійняти посаду так званого начальника «управління праці і соціального захисту населення адміністрації волноваського району».

Крім того, Верховний Суд зауважує, що припущення захисника стосовно недоведеності добровільності зайняття засудженою посади є не конкретизованими. Так, касатор не зазначає відомостей, необхідних для встановлення наявності обставин, які виключають протиправність діяння, а також, що ОСОБА_4 не мала можливості відмовитися від цієї посади з 30 листопада 2022 року і дотепер, як і не навела переконливих доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, що засуджена добровільно зайняла вказану посаду. Будь-якої інформації стосовно протилежного доводи касаційної скарги не містять.

Суд касаційної інстанції також зауважує, що організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

Як встановили суди попередніх інстанцій та не спростовано захисником, ОСОБА_4 , перебуваючи на зазначеній вище керівній посаді незаконного органу окупаційної влади держави-агресора, забезпечувала реалізацію незаконної державної політики держави-агресора у сфері так званого соціального захисту та захисту трудових прав громадян, а також виконувала інші функціональні обов`язки, спрямовані на встановлення та утвердження тимчасової окупації російською федерацією частини території України. Крім того, Суд враховує, що засуджена брала участь у так званих заходах окупаційної адміністрації разом з іншими її представниками як керівник «управления труда и социальной защиты населения администрации волновахского района» (мова оригіналу), що на переконання Верховного Суду, свідчить, що ОСОБА_4 виконувала організаційно-розпорядчі функції у розумінні ч. 5 ст. 111-1 КК.

Отже, суди дійшли правильного висновку, що засуджена ОСОБА_4 добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території.

Необхідно також зазначити, що доводи захисника про непідтвердження мети та мотиву на вчинення кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки певні мета і мотив не зазначені в диспозиції ч. 5 ст. 111-1 КК як обов`язкові ознаки цього кримінального правопорушення.

Волинський апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги (правильність викладення змісту яких в ухвалі не оспорюється захисником у касаційній скарзі), вказав про відсутність підстав для скасування вироку місцевого суду. Крім того, Верховний Суд зауважує, що захисник у скарзі не зазначила, які конкретно доводи, наведені в апеляційній скарзі, усупереч ст. 419 КПК апеляційний суд не дослідив, не перевірив та не оцінив.

За таких обставин висновки апеляційного суду є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд, ухвалюючи рішення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на приписах статей 370, 374, 419 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3