Провадження по справі № 1-кп/522/671/24
УХВАЛА

в порядку ст. 331 КПК України

(повний текст)

23 грудня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м.Одеси у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000278 від 18.05.2023 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, безробітньої, не заміжньої, яка не є депутатом ради будь-якого рівня, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадження судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 21.11.2023 року надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000278 від 18.05.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.5 ст. 111-1 КК України.

Згідно ч.3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Позиція учасників судового провадження.

Під час розгляду кримінального провадження прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_3 .

Захисник обвинуваченої ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, оскільки в клопотанні немає вказівок на зменшення або зникнення ризиків, які повинні бути, тому що не можуть майже 2 роки утримання під вартою вони залишатись незмінними, а тому просили відмовити в задоволенні клопотання.

Обвинувачена ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала думку свого захисника.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши клопотання прокурора, захисника, матеріали обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, суд приходить до наступних висновків.

Мотиви суду.

Відповідно до ст.2 вказаного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду, із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також те, щоб до кожного учасника кримінального провадження застосовувалась лише належна правова процедура.

ОСОБА_3 обвинувачується за ч.2 ст. 28, ч.5 ст.111-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: колабораційна діяльність, а саме участь громадянина України в проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території за попередньою змовою групою осіб.

Суд вважає, що необхідно продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченої ОСОБА_3 так як це відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а дані про особу обвинуваченої, а саме, що вона обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, який карається п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, вона є пенсіонером, має постійне місце проживання в м.Одесі, не заміжня, офіційно не працевлаштована, що свідчить про посередні соціальні зв`язки, що у сукупності дає достатні підстави вважати, що дійсно існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор.

Суд вважає, що наразі наявні ризики, визначені ст. 177 КПК, і що необхідно продовжити строк дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної.

Запобіжні заходи застосовуються з метою досягнення дієвості кримінального провадження. Їх дія носить превентивний (попереджувальний) характер реалізації особами дій, направлених на перешкоджання здійсненню правосуддя у справі.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що особа обвинуваченого обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Крім того, суд враховує, що вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення як обставина, яка впливає на вибір судом виду запобіжного заходу (пункт 1 частини 1 статті 178 КПК), має опосередкований вплив й на оцінку рівня ймовірності вчинення обвинуваченою тих чи інших дій, які кваліфікуються як ризики за статтею 177 КПК.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК, у цьому кримінальному провадженні.

Метою продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_3 є запобігання спробам: 1) переховуватись від суду, 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, 3) незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні, 4) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

Щодо ризику переховування від суду.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України. Санкція статті передбачає покарання у виді до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. Отже, очікування можливого суворого вироку може мати значення. При чому ризик втечі повинен оцінюватися у світлі таких факторів, як характер людини, її моральні принципи, місце проживання, робота, засоби до існування, сімейні зв`язки, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності (рішення у справі «Becciev v. Moldova», п. 58). Тому суд, вирішуючи питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу, враховує тяжкість злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_3 у сукупності з іншими обставинами, якими в цьому випадку є законодавчі приписи щодо неможливості застосування «пільгових» інститутів кримінального права у відповідній категорії справ, та наявність документів для виїзду закордон.

Отже, оцінюючи можливість обвинуваченій переховуватися від суду, суд вважає такі дії вірогідними в будь-який момент кримінального провадження. Співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді його можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому з засудженням до покарання у виді позбавлення волі або довічного позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Тому з метою нівелювання такого ризику переховування, застосування до обвинуваченого запобіжного заходу вбачається обґрунтованим.

На даний час в Україні введено воєнний стан через збройну агресію РФ проти України, частина території Херсонської області досі перебуває під ворожою окупацією, а враховуючи категорію злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , є велика вірогідність ризику переховування ОСОБА_3 від суду.

Тому, суд погоджується з прокурором, що зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування обвинуваченого від суду.

Наведені обставини в сукупності дають підстави дійти висновку про наявність ризику ймовірного переховування обвинуваченої ОСОБА_3 від суду.

Щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

В ході проведення судового розгляду для встановлення окремих обставин важливими є документи, що знаходились у володінні ОСОБА_3 та вилучені ще органом досудового розслідування, які в подальшому будуть досліджуватись під час судового розгляду.

Таким чином, наявні обґрунтовані підстави вважати, що маючи доступ (безпосередній, або через інших осіб) до речей та документів, які можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні, ОСОБА_3 у випадку незастосування щодо неї запобіжного заходу, або застосування більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою, матиме змогу знищити, приховати або спотворити речі і документи, які мають значення для суду. На даний судовий розгляд ще не завершено, всі докази судом не дослідженні, а тому вказаний ризик наявний та має високу вірогідність.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Щодо ризику вчинення інших кримінальних правопорушень.

При встановленні зазначеного ризику, суд виходить з того, що ОСОБА_3 не має постійного офіційного заробітку, ніде не навчалась, не заміжня, дітей не має, тобто не має міцних соціальних зв`язків, а тому є підстави вважати що обвинувачеа, перебуваючи на свободі, може вчинити інші кримінальні правопорушення, або продовжити діяння в якому обвинувачується.

Таким чином, суд вважає, що прокурором було доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, і що існує необхідність продовження строку дії відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо застосування менш суворого запобіжного заходу.

Встановлені під час судового засідання обставини у свої сукупності та взаємозв`язку формують у суду переконання, що запобігти доведеним під час розгляду клопотання прокурора ризикам неможливо без застосування запобіжного заходу. Однак, суд в цьому випадку не може погодитися з прокурором, що наявність цих ризиків є безумовною підставою для ізоляції підозрюваного і взяття його під варту.

Частиною 1 ст. 176 КПК України встановлена відповідна ієрархія запобіжних заходів від найбільш м?якого (особисте зобов?язання) до найбільш суворого (тримання під вартою). Суд відмовляє у застосуванні чи продовженні строку дії запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам (ч. 3 ст. 176 КПК України).

В цьому кримінальному провадженні на даному етапі суд не вбачає за можливе запобігти ризикам кримінального провадження із застосуванням запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки (з урахуванням відсутності потенційних поручителів), Домашній арешт, в тому числі цілодобовий, хоча і пов`язаний з ізоляцією підозрюваного від суспільства, однак зважаючи на встановлені на цьому етапі досудового розслідування ризики, може виявитися неефективним з таких же підстав. Необхідно враховувати резонансність вказаної справи, до якої прикута увага суспільства, враховувати зухвалість вчиненного злочину в умовах здійснення відсічі збройній агресії ворогу.

Під час розгляду кримінального провадження в судовому засіданні не здобуто відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченої під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо міцних соціальних зв`язків чи іншого комплексу обставин, які би переважили ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_3 станом на теперішній час дозволяє їй брати участь в судових засіданнях, встановлених тяжких захворювань, які унеможливлюють подальше тримання особи обвинуваченої під вартою, суду стороною захисту або обвинуваченою не надано.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.

Враховуючи вчинену Збройними Силами Російської Федерації військову агресією проти нашої Держави, на території України було запроваджено воєнний стан відповідно до Указу Президента України та Верховного головнокомандувача ОСОБА_6 від 24.02.2022 №64/2022 та Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

На часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, Указом від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX, Указом від 5 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3564-IX, Указом від 6 травня 2024 року № 271/2024, затвердженим Законом України від 8 травня 2024 року № 3684-IX, та Указом 23 липня 2024 року № 469/2024, затвердженим Законом України від 23 липня 2024 року № 3891-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за колабораційну діяльність та особливостей застосування запобіжних заходів за вчинення злочинів проти основ національної та громадської безпеки» № 2198-IX від 14.04.2022 року, були внесені зміни до Кримінального процесуального кодексу України.

Відтак, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно положень статті 183 КПК України, під час воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що інкримінований ОСОБА_3 злочин вчинений проти основ національної безпеки України, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави як альтернативний запобіжний захід.

На підставі вищевикладеного, оцінюючи всі встановлені під час розгляду обвинувального акту обставини, суд приходить до висновку про задоволення клопотання прокурора, продовживши відносно обвинуваченої ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст. 132, 176- 178, 183, 331, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора Каховської окружної прокуратури Херсонської області про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченої задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 20.02.2025 року включно.

Строк дії запобіжного заходу становить 60 днів і обчислюється з моменту винесення ухвали суду, тобто з 23.12.2024 року.

Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду складено та проголошено 23.12.2024 року о 16:00 годині в залі суду № 131.

Головуючий суддя: ОСОБА_7