Справа № 206/1462/23
Провадження № 1-кп/206/190/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Самарського районного суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000084 від 10.02.2023, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої: ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000084 від 10.02.2023, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурор в судовому засіданні подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи його наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які на цей час не відпали та існують, а саме:

- наявність ризику, передбаченого у п. 1 ч.1 ст.177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_5 вчинив особливо тяжкий злочин, санкція ч.1 ст. 115 КК України передбачає покарання від семи до п`ятнадцяти років. Усвідомлюючи тяжкість покарання обвинувачений може переховуватись від суду;

- наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України передбачає, що обвинувачений ОСОБА_5 реально може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки під час досудового розслідування могли бути відшукані не всі речові докази у кримінальному провадженні;

- наявність ризику передбаченого у п. 3 ч.1 ст.177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_5 знаходячись на волі може незаконно впливати на свідків та потерпілих, які є його родичами.

Потерпіла ОСОБА_8 проти задоволення клопотання прокурора заперечує, вважає можливим обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася.

Обвинувачений ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечує, вказує на те,що він не має наміру переховувався від суду або впливати на свідків чи потерпілих.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 вважає, що доводи прокурора про наявність ризиків, передбаченого п. п. 1, 2, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, є безпідставними та надуманими, оскільки жодних доказів наявності цих ризиків прокурором суду не надано. Прокурор щоразу подає однакове клопотання, не наводячи в ньому обгрнтувань. Потерпілі в даному кримінальному провадженні вже допитані судом. Потерпіла ОСОБА_8 клопотання прокурора не підтримує. Потерпіла ОСОБА_9 в позаминулому судовому засіданні також заперечувала проти обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обвинувачений ОСОБА_5 тривалий час утримується під вартою. Просив обрати обвинуваченому менш суворий запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши думки учасників кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також, суду необхідно належним чином оцінити наявність ризиків, які виправдовують продовження тримання під вартою, та які можна обґрунтувати конкретними обставинами справи, а не абстрактними формулюваннями, надаючи належну оцінку індивідуальним обставинам підозрюваного. Наведення таких аргументів може виправдовувати тримання під вартою (Рішення Великої Палати у справі Buzadji проти Республіки Молдова від 5 липня 2016 року, заява № 23755/07, параграф 88). Такі аргументи не можуть використовувати формалістичну та абстрактну мову, також не дозволяється щоразу при розгляді питання про тримання під вартою використовувати ідентичні або стереотипні формулювання, автоматично продовжувати тримання під вартою (Рішення у справі Lisovskij проти Литви від 2 травня 2017 року, заява № 36249/14, параграф 77).

Фактично, суд повинен встановити, чи є запобіжний захід пропорційним для запобігання ризику або ризикам, на які вказує сторона обвинувачення, з метою захисту прав обвинуваченого та дотримання принципу верховенства права. Тримання під вартою вважається «позбавленням волі» в розумінні статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Метою цієї статті є захист від самовільного та необґрунтованого позбавлення волі. Тому, суд повинен всебічно оцінити обставини, на які посилаються сторона обвинувачення та сторона захисту.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_5 , суд повторно наголошує на тому, що підстав вважати наявним ризик, передбачений п.2 ч.1 ст. 177 КПК України, не має, оскільки стадія досудового розслідування закінчена, а тому збирання доказів та проведення органом досудового розслідування слідчих дій, крім випадків, передбачених ст. 333 КПК України, заборонено. А тому доводи прокурора щодо того, що обвинувачений реально може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, через те, що під час досудового розслідування могли бути відшукані не всі речові докази у кримінальному провадженні, є безпідставними.

На цьому суд наголошував і в попередніх своїх ухвалах.

На даному етапі судового розгляду судом були допитані потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Потерпілі висловили свою думку щодо безпідставності тримання ОСОБА_5 під вартою, оскільки обоє вважають, що він не вчиняв вбивства ОСОБА_10 . За таких підстав, доводи сторони обвинувачення щодо можливого впливу обвинуваченого на потерпілих, у разі перебування ним на волі, суд вважає безпідставними.

Що стосується доводів прокурора щодо можливого впливу обвинуваченого на недопитаних свідків, то суд вважає, що ці доводи є тільки припущенням, оскільки жодних доказів здійснення обвинуваченим будь-яких дій, направлених на схиляння свідків до зміни показів, або виказування свідкам погроз тощо, суду не надано.

Заявлені прокурором до допиту в сьогоднішньому судовому засіданні свідки не з`явилися, причини неявки свідків в судове засідання не відомі. При цьому обов`язок забезпечити явку свідків, заявлених стороною обвинувачення, покладається саме на сторону обвинувачення.

За таких підстав, суд доходить висновку про недоведеність стороною обвинувачення існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Разом з тим, суд констатує наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, у тому числі в особливо тяжкому злочині проти життя та здоров`я особи, а також у вчиненні тяжких злочинів, офіційно він не працевлаштований, не одружений, проживає разом з матір`ю похилого віку, має постійне місце проживання. Суворість очікуваного покарання у рамках висунутого обвинувачення, у своїй сукупності підвищує ризики переховування обвинуваченого від суду.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 26 червня 2012 року у справі «Пірузян проти Вірменії» було зазначено, що загрозу переховування обвинуваченого не можна оцінювати виключно на підставі суворості можливого покарання. Її слід оцінювати з посиланням на низку інших доречних чинників, які можуть або підтвердити наявність загрози переховування, або показати, що така загроза є настільки незначною, що вона не може обґрунтовувати тримання під вартою до завершення судового процесу. Очікування суворого покарання та переконливість доказів можуть бути доречними, але як такі не є вирішальними, а для страхування від ризику може бути використана можливість отримання гарантій.

Згідно з ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Клопотання прокурора не містить жодних обгрунтувань щодо неможливості застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу.

ОСОБА_5 тримається під вартою з 10.02.2023 року.

Суд зазначає, що хоча за час перебування особи під вартою, ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, не зменшився, але на цей час судом не було встановлено інших обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, що в контексті тривалого тримання під вартою (з лютого 2023 року) має враховуватися як обставина на користь звільнення. Суд звертає увагу на те, що тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, а тому станом на зараз, з урахуванням тривалості тримання під вартою обвинуваченого, наявності у нього постійного місця проживання, відсутності нових обставин, які виправдовують подальше тримання, цей захід не є пропорційним.

Разом з тим, суд вважає, що оскільки ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, продовжує існувати, запобігти цьому ризику можливо шляхом застосування до ОСОБА_5 альтернативного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який дозволить забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків у цьому провадженні, оскільки це є основною метою застосування запобіжного заходу.

А покладення на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, в умовах здійснення нагляду з боку працівників поліції, надасть додаткових гарантій дотримання обвинуваченим ОСОБА_5 належної процесуальної поведінки та виконання обов`язку явки до суду.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню частково. ОСОБА_5 необхідно змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

Керуючись статтями 177, 178, 331, 371, 372, 395 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу задовольнити частково.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , на строк два місяці, тобто до 03 листопада 2024 року.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України:

- не відлучатись із місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду;

- прибувати за кожним викликом суду;

- повідомляти суд та прокурора про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Звільнити ОСОБА_5 з-під варти негайно в залі суду.

Ухвалу про зміну запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту направити для виконання до ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде оголошено 03.09.2024 року о 16-00 год.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2