Справа №577/327/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/148/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та цивільного відповідача директора приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_13 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.01.2023 відносно

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, працюючого водієм автотранспортних засобів відділу філії «Баришівська» ПНВК «Інтербізнес», проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора ОСОБА_12 та цивільного відповідача директора приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_13 в яких:

- прокурор просив вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.01.2023, скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просив дослідити наявні в матеріалах справи докази і ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_11 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;

- цивільний відповідач просив вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.01.2023, змінити в частині вирішення цивільного позову про відшкодування Приватною науково-виробничою компанією «Інтербізнес» потерпілому ОСОБА_8 моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. Просив повінстю відмовити потерпілому ОСОБА_8 у стягненні з Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» моральної шкоди у розмірі 150 000 грн.

Даним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням на нього передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області до ОСОБА_11 , про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_11 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» та приватного науково-виробничої компанії «Інтербізнес», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньої транспортної пригоди, задоволено частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_8 13 966,30 грн матеріальної шкоди та 698,32 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з приватного науково-виробничої компанії «Інтербізнес» на користь ОСОБА_8 150 000 грн моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.12.2021 скасовано, а долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначав, що змінюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого суд фактично не виклав суті обвинувачення, яке вважав доведеним, вказавши лише про обсяг пред`явленого обвинувачення та його недоведеність.

Крім цього, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Сторона обвинувачення звертала увагу на те, що суд не в повній мірі врахував характер і суспільну небезпечність вчиеного злочину, особу винного, його поведінку під час і після скоєння кримінального правопорушення.

Прокурор звертав увагу на те, що ОСОБА_14 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, внаслідок якого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких могла настати смерть останнього, у разі ненадання йому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги.

В судовому засіданні було встановлено, що врятувати життя потерпілого ОСОБА_8 , який в результаті наїзду перебував у вкрай тяжкому стані стало можливим лише завдяки знаходженню на місці події випадкового перехожого, який викликав швидку медичну допомогу, а також сповістив про ДТП родичів потерпілого.

Натомість ОСОБА_14 , будучи професійним водієм та працюючи на посаді водія за трудовим договором, допустивши грубе порушення Правил дорожнього руху України, а саме: здійснивши наїзд на потерпілого, який рухався на велосипеді у попутному напрямку по краю проїжджої частини дороги, не порушуючи Правил дорожнього руху України, з місця події зник, залишивши тяжко травмованого ОСОБА_8 у нічний час у безлюдному місці за межами населеного пункту у безпорадному стані без будь якої-допомоги, не сповістивши про ДТП до поліції чи лікарні.

В подальшому, як про це вказав ОСОБА_11 під час допиту у судовому засіданні, він вжив спиртні напої та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо та продовжив рух транспортним засобом по місту Конотоп до місця стоянки, де він був у подальшому виявлений працівниками поліції.

Факт перебування ОСОБА_11 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 223 від 11.12.2021, відповідно до якого о 1 год. 11.12.2021 (тобто через 5 годин після ДТП) ОСОБА_15 перебував у стані алкогольного сп`яніння, зокрема вміст етилового спирту у видихуваному повітрі за показниками газоаналізатору Аісоієбі 6820 становив 1,56 %. вміст етилового спирту в крові становив 1.2 %.

Отже, за наведених обставин, прокурор вважав, що висновок суду про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_16 шляхом звільненням від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суперечить принципу справедливого покарання, не сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню скоєнню ним нових злочинів, а тому є очевидно помилковим і свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а незастосування додаткового покарання також вказує на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Цивільний відповідач зазначав, що суд першої інстанції задовольнив цивільний позов потерпілого, про стягнення моральної шкоди в сумі 150 000 грн, без надання ним доказів, які б підтверджували такий розмір компенсації і без проведення психологічної експертизи. Суд вийшов за межі розумності, виваженості і справедливості.

Апелянт зазначав, що обвинувачений ОСОБА_11 неодноразово просив вибачення в потерпілого, допомагав йому матеріально - перераховував гроші на придбання ліків 20 500 грн та повністю оплатив ФУ Конотопській міській раді витрати на стаціонарне лікування потерпілого.

Апелянт переконаний, що на обвинуваченого буде покладено додатковий тягар відшкодування у випадку стягнення з цивільного відповідача суми моральної шкоди в порядку регресу, а тому в задоволенні цивільного позову потерпілому слід відмовити в повному обсязі.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно обвинувального акту, 10.12.2021 близько 20.10 год ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи технічно-справним автомобілем «МАN ТGХ 26.440» державний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Батурин- Конотоп-Суми» 27 км +500 м в с. Питомник м. Конотоп в бік м. Конотоп.

Під час руху зі швидкістю 50 км/год ОСОБА_11 проявив неуважність, не обрав безпечну швидкість в темний час доби, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , який рухалася в попутному напрямку по краю проїзної частини.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 01 від 13.01.2022 року отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, ЗТОГК, перелому УІ-ІХ ребер зліва по задній пахвовій лінії, лівобічного пневмотораксу, ЗТОЧП, розриву селезінки, внутрішньочеревної кровотечі, травматичного, геморагічного шоку II ст., які, як кожен сам по собі, так і в комплексі, по небезпечності для життя мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, та у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, з приводу яких потерплій з 10.12.2021 року по 28.12.2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП КМР КЦРЛ відділення 78.

Згідно висновку судової авто-технічної експертизи №10/213 від 17.01.2022 року ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «МАN ТGХ 26.440» державний номер НОМЕР_1 , допустив порушення вимог Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року і введені в дію 01.01.2002 року, а саме:

п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

п. 2.9. Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

При цьому, допущені ОСОБА_11 порушення вимог п. 12.3 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Вказані дії ОСОБА_11 щодо порушень ПДР України є умисними, до наслідків - необережними (кримінально протиправна самовпевненість).

З урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин, суд дійшов висновку, що кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_11 , що викладена в обвинувальному акті за ч. 2 ст. ст. 286-1 КК України не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду даної справи, та за відсутності кваліфікуючої ознаки - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, дії обвинуваченого суд кваліфікував за ч. 2 ст.286 КК України, оскільки останній вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_7 , яка апеляційну скаргу прокурора підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_11 призначити покарання, яке слід відбувати реально, та врахувати, що змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого суд не виклав ті фактичні обставини, які вважав доведеними, щодо апеляційної скарги представника цивільного відповідача, то проти її задоволення прокурор заперечила, думку представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , яка апеляційну скаргу прокурора підтримала, та заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги цивільного відповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти задоволення обох апеляційних скарг і просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з матеріалів справи вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржений двома його учасниками: прокурором та цивільним відповідачем.

При цьому, перший з апелянтів, прокурор, просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок з двох на те підстав, оскільки суд першої інстанції змінюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч.2 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України фактично не виклав суті обвинувачення, яке вважав доведеним, вказавши лише про обсяг пред`явленого обвинувачення та його недоведеність та призначив обвинуваченому покарання, яке, на думку прокурора, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Другий апелянт - цивільний відповідач, просив вирок суду змінити, оскільки вважав, що суд першої інстанції задовольнивши цивільний позов потерпілого, про стягнення моральної шкоди в сумі 150 000 грн, не звернув уваги на відсутність тому доказів, які б підтверджували такий розмір компенсації. Вважав, що суд вийшов за межі розумності, виваженості і справедливості.

Тобто, з викладеного слідує, що доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні ним злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, правильність правової кваліфікації його дій за вказаною частиною статті КК України ніхто з апелянтів під сумнів не ставить, а тому до аналізу вироку суду в цій частині колегія суддів, з урахуванням ч. 1 ст. 404 КПК України, не вдається.

Водночас, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, зокрема в частині того, що суд першої інстанції змінюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч.2 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України фактично не виклав суті обвинувачення, яке вважав доведеним, вказавши лише про обсяг пред`явленого обвинувачення та його недоведеність, колегія суддів вважає слушними.

Так, дійсно з матеріалів справи слідує, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_11 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

В подальшому, суд першої інстанції дослідив докази, з оцінкою яких погоджується і колегія суддів, а саме :

Допитавши в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_11 , який свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково, при обставинах, визначених в зміненому обвинувальному акті, заперечуючи обвинувачення в частині керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, пояснив суду, що він працює водієм в філії «Баришівська» Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес». 10.12.2021 року він прийшов на роботу та отримав замовлення на доставку товару. Після обіду виїхав до міста Конотоп доставити товар. Так, 10.12.2021 року о 20.30 год. керував автомобілем «МАN ТGХ 26.440» державний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Батурин- Конотоп-Суми» в районі с. Питомник в бік м. Конотоп. Було темно, приблизно за 1,5-2 м побачив велосипедиста, який рухався в попутному напрямку, наздогнав його, в результаті чого здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_8 . Після ДТП він зупинився, з машини не виходив, подивися в дзеркала та побачив, що людина піднялася. Оскільки злякався і був у шоці, покинув місце ДТП. Після вчинення ДТП поїхав на базу, яка знаходиться по вул. Сумській, 24 в м. Конотоп, доставити товар. Після чого, він випив близько 150-200 гр. горілки. Пізніше був затриманий працівниками поліції. Зазначив, що 10.12.2021 року о 20.30 год. під час вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння не перебував, алкоголь вжив після ДТП.

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що 10.12.2021 року о 20.30 год. їхав на велосипеді, який був повністю оснащений необхідними світловідбивними фарами. Одягнутий в темну куртку з світловідбивними смугами, на голові був ліхтарик. Їхав він по узбіччю дороги. Як відбувся удар він не пам`ятає. Перехожий викликав поліцію та швидку допомогу, яка забрала його до лікарні. В результаті ДТП отримав тілесні ушкодження. Тривалий час проходив реабілітацію. Обвинувачений оплачував його лікування. Вибачив обвинуваченого. Щодо покарання не наполягає на суворому покаранні пов`язаного з позбавлення волі. Просить обвинуваченого позбавити права керування транспортними засобами.

Крім часткового визнання вини обвинуваченим у вчиненому, вина ОСОБА_11 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому, стверджується наступними зібраними та дослідженими в ході судового розгляду належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які подані стороною обвинувачення:

- відомостями про дане кримінальне правопорушення 11.12.2021 року внесеними до ЄРДР за №0000880 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.286-1 КК України (т. 1 а.с.146-147).

- рапортом про виявлення кримінального правопорушення від 10.12.2021 року з якого вбачається, що до чергової частини Конотопського РВП ГУНП в Сумській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 10.12.2021 року о 20:16 год. перед селом Вирівка Конотопського району Сумської області з м. Конотоп по Батуринській трасі стався наїзд на велосипедиста, якого бригадою швидкої допомоги доставлено до КЦРЛ (т. 1 а.с.148)

- протоколом огляду місця ДТП від 10.12.2021 року з ілюстративною таблицею, з якого вбачається, що напрямком огляду були с. Вирівка в бік м. Конотоп. Під час огляду виявлено велосипед на правому узбіччі дороги, автомобіль з місця ДТП зник та схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10.12.2021; фототаблицями до протоколу огляду місця події від 10.12.2021 по факту ДТП (наїзд на велосипедиста) (т. 1 а.с.49-54).

- протоколом огляду місця події від 10.12.2021 року та фототаблицями до нього, відповідно до якого, під час огляду автомобіля «МАН» д.н.з НОМЕР_1 , який знаходиться на вул. Вирівська в м. Конотоп, біля магазину АТБ. На автомобілі наявні ушкодження розсіювача правої протитуманної фари розбитий, відсутня накладна правого переднього дефлектора на бампері в районі правої протитуманної фари, а також в районі фари головного світла мається розтріскування пластику (т. 1 а.с.156-158).

- протоколом огляду від 17.01.2022 року та фототаблиць до нього, з якого вбачається, що об`єктом огляду являється велосипед «Ardis», який знаходиться біля адміністративної будівлі Конотопського РВП. На задньому захисному щітку був встановлений катафот, під сидінням велосипеда встановлений мигаючий ката фот, які після ДТП відсутні (а.с.164-166).

- висновком експерта № 209 від 17.12.2021 року, з якого вбачається, що на момент первинного контакту, який відбувся між правим габаритним кутом переднього бампера автомобіля «MAN TGX 26.440» д.н.з. НОМЕР_1 та лівою частиною заднього щитка велосипеда «Ardis Santata» кут між їх умовними поздовжніми осями складав близько 0о. (т. 1 а.с.167-175).

- висновком експерта № 208 від 17.12.2021 року з якого вбачається, що на період проведення експертного огляду автомобіля «MAN TGX 26.440» д.н.з. НОМЕР_1 встановлено, що система рульового керування, ходова частина та система головного світла знаходились у працездатному стані, при якому в них технічних несправностей, методами , що зазначені в дослідній частині висновку, не виявлено; робоча гальмівна система знаходилась у технічно несправному стані, через виявлену технічну несправність, яка полягає у порушенні герметичності гальмівного приводу, але працездатному стані, при якому вона здатна виконувати задані функції в межах, встановлених нормативно-технічною документацією. Виявлена технічна несправність робочої гальмівної системи автомобіля «MAN TGX 26.440» д.н.з. НОМЕР_1 , яка полягає у порушенні герметичності гальмівного приводу, носить експлуатаційний характер утворення та характерна для виникнення до даної дорожньо-транспортної пригоди (т. 1 а.с.176-186) .

- висновком експерта № 01 від 13.01.2022 року з якого вбачається, що ОСОБА_8 знаходився на стац. лікуванні у КНП КМР КЦРЛ відділення 78 з 10.12.2021 року по 28.12.2021 року з діагнозом: полі травма. ЗЧМТ. Струс головного мозку. ЗТОГК. Перелом У1-1Х ребер зліва. Лівобічний пневмоторакс. ЗТОЧП. Розрив селезінки. Внутрішньочеревна кровотеча. Травматичний, геморагічний шок ІІст. Ретнгенологічно: переломи V1-ІХ ребер зліва по задній пахвовій лінії. По ступеню тяжкості ЗЧМТ: струс головного мозку згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень відноситься до легких тілесних ушкоджень. Перелом V1-ІХ ребер зліва, лівобічний пневмоторакс; розрив селезінки, внутрішньочеревна кровотеча, травматичний, геморагічний шок ІІст як кожен сам по собі так і в комплексі по небезпечності для життя, згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень, відносяться до тяжких тілесних пошкоджень. При хімічному дослідженні крові та сечі вміст етилового спирту не виявлено (т. 1 а.с.187-189).

- протоколом проведення слідчого експерименту від 15.01.2022 року, з якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_11 детально розповів про обставини дорожньо-транспортної пригоди 10.12.2021 року (т. 1 а.с.197-201).

- висновком експерта № 10/213 від 17.01.2022 року з якого вбачається, що водій автомобіля «MAN TGX 26.440» д.н.з. НОМЕР_1 в даній дорожній ситуації, повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3, 12.2, 2.9а Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «MAN TGX 26.440» д.н.з. НОМЕР_1 мав технічну можливість попередити наїзд на велосипедиста. З технічного зору в діях автомобіля «MAN » вбачається невідповідність вимогам 12.3, 12.2, 2.9а Правил дорожнього руху України, з яких невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. З технічної точки зору дії велосипедиста не суперечать вимогам ПДР України і в його діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходились в причинному зв`язку з виникненням ДТП (т. 1 а.с.202-208).

- протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу № 00455-01632-21 від 03.09.2021 року з якого вбачається, що автомобіль «MAN TGX 26.440» д.н.з. НОМЕР_1 визнано технічно справним (т. 1 а.с.218).

- трудовою книжкою серії НОМЕР_2 від 12.03.1990 року відповідно до якої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 01.03.2021 року прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів філія «Баришівська» приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» (т. 1 а.с.219).

Згідно з актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння №223 від 11.12.2021 з якого вбачається, що ОСОБА_11 11.12.2021 о 01.20 год. перебуває у стані алкогольного сп`яніння, огляд проводився за допомогою приладу Alkotest 6820, результат 1,56% (т. 1 а.с.210).

Відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння від 14.12.2021, ОСОБА_11 під час проведення огляду 11.12.2021 року о 01.00 год. перебуває у стані алкогольного сп`яніння (т.1 а.с.211).

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.07.2022 року у кримінальному провадженні була призначена комплексна судово-медична експертиза, для проведення експертизи залучено експертів Сумського обласного бюро судово-медичної експертизи (т. 1 а.с. 256).

Відповідно до висновку експерта № 34/2022 від 10.08.2022 року зазначено, що неможливо надати конкретні відповіді на питання поставлені на вирішення ухвалою суду, щодо кількості та часу прийнятого ОСОБА_11 алкоголю і відповідності його показанням, у зв`язку з відсутністю об`єктивних даних про вагу, тілобудову обвинуваченого, стан організму, наявність захворювань; фізичну активність, характер, об`єм їжі та кількість випитої рідини перед, під час, після вживання алкоголю; частота та кількість виділення сечі після прийому алкоголю; період токсикодинаміки (фаза всмоктування чи виведення алкоголю, що може бути визначене тільки за умови токсилогічного дослідження крові та сечі, але дослідження сечі проводилося) (т.2 а.с.2-6)

На підставі таких доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_11 підлягає перекваліфікації з ч. 2 ст. 286-1 КК України на ч.2 ст. 286 КК України, оскільки в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження обставина, що такий злочин ОСОБА_11 вчинив саме будучи в стані алкогольного сп`яніння.

Однак, дійсно, як зауважив прокурор в апеляційній скарзі, суд не виклав суті обвинувачення, яке вважав доведеним саме за ч. 2 ст. 286 КК України, вказавши лише про обсяг пред`явленого обвинувачення та його недоведеність.

Відповідно до позиції Верховного Суду викладеної в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 02.04.2024 у справі № 343/1489/20 вбачається, що якщо, розглянувши кримінальне провадження, суд встановив інші фактичні обставини, ніж ті, у вчинення яких особа обвинувачувалася органами досудового розслідування, то у мотивувальній частині вироку він має викласти формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, з наведенням фактичних обставин з усіма елементами складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК), що давало б можливість зіставити їх з визначеною правовою кваліфікацією. Недотримання цим вимог є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування такого вироку при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Також аналізуючи і другу частину доводів апеляційної скарги прокурора, де йдеться про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням та без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що на думку прокурора, є підставою для скасування вироку в цій частині і ухвалення нового вироку, з призначенням ОСОБА_11 додаткового покарання та покарання у виді позбавлення волі, без застосування ст.ст. 75, 76 КК України, колегія суддів вважає такі доводи слушними.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_11 дотримався вищевказаних вимог закону не у повному обсязі.

Як слідує з матеріалів справи, вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Зокрема, суд звернув увагу на те, що у відповідності до ст.12 КК України злочин, скоєний обвинуваченим ОСОБА_11 є тяжким злочином. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання провини та добровільне відшкодування шкоди. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Також судом першої інстанції враховано те, що ОСОБА_11 раніше не судимий, свою вину у вчиненні злочину, який йому інкриміновано визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, офіційно працюючий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, є єдиним годувальником своєї родини та на утриманні якого перебуває непрацездатна дружина - інвалід ІІ групи.

Крім цього, судом першої інстанції враховано наслідки, які настали, відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме залишення місця ДТП та досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_11 , складену Броварським районним відділом № 2 філії ДУ "Центр пробації" у м. Києві та Київській області, відповідно до якої орган пробації, вважає, що: «беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, вік, соціально-побутове середовище, історію правопорушень, а також середній рівень ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства в тому числі окремих осіб (згідно з інструментом «Оцінка ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення»), - вважає, що виправлення особи без застосування покарань, пов`язаних з обмеженням або позбавлення волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне покласти на нього обов`язки - періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання».

Таким чином, приймаючи до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що обвинувачений за час досудового слідства та розгляду справи у суді свідомо і неухильно дотримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, пануючих моральних принципів, вчинив кримінальне правопорушення вперше і з необережності, з урахуванням висновку органу пробації за яким виправлення обвинуваченого можливо без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, добровільно відшкодовував шкоду, що не оспорюється і потерпілим, який не наполягає на призначенні суворого покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_11 слід призначити в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Також, вирішуючи питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_11 працює водієм автотранспортних засобів філії «Баришівська» приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» є єдиним годувальником своєї родини та на утриманні ОСОБА_11 перебуває непрацездатна дружина з інвалідністю. За таких обставин суд дійшов висновку, що немає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_11 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки призначення такого ставить під загрозу гідне людське існування обвинуваченого та його сім`ї.

Однак, вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги прокурора, колегія суддів висновок суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням, вважає безпідставним, з огляду на те, що ОСОБА_11 зокрема обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, внаслідок якого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких могла настати смерть останнього, у разі ненадання йому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги.

Також колегія суддів звертає увагу і на той факт, що врятувати життя потерпілого ОСОБА_8 , який в результаті наїзду перебував у вкрай тяжкому стані стало можливим лише завдяки знаходженню на місці події випадкового перехожого, який викликав швидку медичну допомогу, а також сповістив про ДТП родичів потерпілого.

Натомість ОСОБА_11 , як слушно зауважив прокурор, будучи професійним водієм та працюючи на посаді водія за трудовим договором, допустивши грубе порушення Правил дорожнього руху України, а саме: здійснивши наїзд на потерпілого, який рухався на велосипеді у попутному напрямку по краю проїжджої частини дороги, не порушуючи Правил дорожнього руху України, з місця події зник, залишивши тяжко травмованого ОСОБА_8 у нічний час у безлюдному місці за межами населеного пункту у безпорадному стані без будь якої-допомоги, не сповістивши про ДТП до поліції чи лікарні.

В подальшому, як про це вказав ОСОБА_11 під час допиту у судовому засіданні, він вжив спиртні напої та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо та продовжив рух транспортним засобом по місту Конотоп до місця стоянки, де він був у подальшому виявлений працівниками поліції.

Факт перебування ОСОБА_11 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 223 від 11.12.2021, відповідно до якого о 1 год. 11.12.2021 (тобто через 5 годин після ДТП) ОСОБА_15 перебував у стані алкогольного сп`яніння, зокрема вміст етилового спирту у видихуваному повітрі за показниками газоаналізатору Аісоієбі 6820 становив 1,56 %. вміст етилового спирту в крові становив 1.2 %.

Також, з вироку суду першої інстанції слідує, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд враховує відшкодування завданої потерпілому шкоди, однак як повідомила представник потерпілого в ході апеляційного перегляду справи, тої шкоди, яку стягнуто вироком суду на користь потерпілого, обвинуваченим досі не відшкодовано.

Посилався суд першої інстанції і на думку потерпілого, однак тут колегія суддів зауважує на тому, що враховуючи об`єкт кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, думка потерпілого щодо виду і розміру покарання, призначеного обвинуваченому, вирішального значення не має.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що висновок суду про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_16 шляхом звільненням від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, навіть за тих обставин на які послався суд першої інстанції, суперечить принципу справедливого покарання, не сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню скоєнню ним нових злочинів, а тому є очевидно помилковим і свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Також колегія суддів погоджується і з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставне не призначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_11 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Так, санкція ч.2 ст. 286 КК України для винної особи визначає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Як слідує з мотивів суду першої інстанції, не призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 додаткового покарання, тим самим не позбавляючи його права керування транспортними засобами, суд керувався тим, що останній працює водієм та утримує дружину зі слабким здоров`ям, однак з урахуванням всих обставин справи, колегія суддів таких мотивів суду першої інстанції, вважає не достатніми для звільнення обвинуваченого від додаткового покарання.

Так, як встановлено судом та що ніким з учасників справи не заперечується, обвинувачений ОСОБА_11 порушив п.12.3 ПДР України, вчинив ДТП, наслідком якого стало завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а далі після цього ДТП обвинувачений залишає потерпілого в безпорадному стані, в нічний час доби в безлюдному місці. Тим самим, ОСОБА_11 демонтрує поведінку, яка свідчить про відсутність жалю і засудження своїх дій, більше того, наражає потерпілого на пряму смерть. Суд першої інстанції зауважував про те, що злочин вчинений ОСОБА_11 носить не умисний характер, однак не загострює свою увагу на тому, що постзлочинна поведінка ОСОБА_11 носить саме умисний характер, та учасник дорожнього руху (потерпілий), в діях якого порушень ПДР України не прослідковується, очікував і від інших учасників дорожнього руху, в тому числі від ОСОБА_11 , дотримання цих правил, що узгоджується з п. 1.4 ПДР України.

Відповідно до 1.7. ПДР України водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи.

В даному випадку, обвинувачений ОСОБА_11 , отримавши водійське посвідчення ще в 1994 році (а.с. 214 т.1), більше того що не демонструє в своїй поведінці дотримання вказаних правил, а і залишає іншого учасника ДТП в безпорадному стані.

Щодо наявності на утриманні обвинуваченого дружини зі слабким здоров`ям, то вказана обставина не достатня для звільнення обвинуваченого від додаткового покарання, навіть за тих обставин, що утримувати дружину, яка за умов існування в неї інвалідності, має отримувати відповідну пенсію, обвинувачений може і іншим на те шляхом - працевлаштування без вимоги мати посвідчення волія.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що викладені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності не дають підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого як без відбування покарання та його звільнення від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням так і без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а відтак доводи скарги прокурора в цій частині, колегія суддів також вважає обґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_11 підлягає скасуванню на підставі ст.412, 413 та ст. 414 КПК України, у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

При цьому, оскільки в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про ухвалення нового вироку, тому колегія суддів відповідно до вимог п.2, п.3 ч.1 ст.420 КПК України, які передбачають, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі, зокрема : необхідності застосування більш суворого покарання, та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання, вважає за необхідне ухвалити новий вирок, яким викласти формулювання доведеного обвинувачення та призначити покарання відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України.

Як зазначалося вище, колегія суддів погоджується з оцінкою доказів, які дослідив суд першої інстанції та поклав в основу вироку, визнаючи ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, тому підстав повторно досліджувати такі докази, не вбачається.

Тому, при ухваленні нового вироку, колегія суддів вважає доведеним обвинувачення ОСОБА_11 за таким формулюванням:

10.12.2021 близько 20.10 год ОСОБА_11 , керуючи технічно-справним автомобілем «МАN ТGХ 26.440» державний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Батурин- Конотоп-Суми» 27 км +500 м в с. Питомник м. Конотоп в бік м. Конотоп.

Під час руху зі швидкістю 50 км/год ОСОБА_11 проявив неуважність, не обрав безпечну швидкість в темний час доби, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , який рухалася в попутному напрямку по краю проїзної частини.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 01 від 13.01.2022 року отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, ЗТОГК, перелому УІ-ІХ ребер зліва по задній пахвовій лінії, лівобічного пневмотораксу, ЗТОЧП, розриву селезінки, внутрішньочеревної кровотечі, травматичного, геморагічного шоку II ст., які, як кожен сам по собі, так і в комплексі, по небезпечності для життя мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, та у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, з приводу яких потерплій з 10.12.2021 року по 28.12.2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП КМР КЦРЛ відділення 78.

Згідно висновку судової авто-технічної експертизи №10/213 від 17.01.2022 ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «МАN ТGХ 26.440» державний номер НОМЕР_1 , допустив порушення вимог Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 і введені в дію 01.01.2002, а саме:

- п. 12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

При цьому, допущені ОСОБА_11 порушення вимог п. 12.3 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Вказані дії ОСОБА_11 щодо порушень ПДР України є умисними, до наслідків - необережними (кримінально протиправна самовпевненість), та кваліфікуються за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортними засобами, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Щодо покарання за вказане кримінальне правопорушення, то обвинуваченому слід призначити його в межах санкції відповідної статті, яке він має реально відбувати, та призначити і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Щодо апеляційної скарги цивільного відповідача директора приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_13 , який просив вирок суду першої інстанції змінити в частині вирішення цивільного позову про відшкодування Приватною науково-виробничою компанією «Інтербізнес» потерпілому ОСОБА_8 моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. та який просив повінстю відмовити потерпілому ОСОБА_8 у стягненні з Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. то такі вимоги апелянта колегія суддів вважає безпідставними з огояду на наступне.

Так, як слідує з матеріалів справи потерпілий звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення 13966,30 грн. матеріальної шкоди та 698,32 грн. моральної шкоди; до приватного науково-виробничої компанії «Інтербізнес» про стягнення моральної шкоди в розмірі 299 301,68 грн. та просив стягнути з ОСОБА_11 судові витрати в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог потерпілий зазначав, що 10.12.2021 року відбулось ДТП в результаті якої йому - ОСОБА_8 було завдано тілесних ушкоджень. Відтак внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, які стали причиною втрати працездатності. Вищезгадані ушкодження понесли за собою тривалий розлад здоров`я та пригнічений емоційний стан у зв`язку із неможливістю вести звичний для позивача оклад життя.

Вирішуючи питання цивільного позову суд першої інстанції обгрунтовано врахував положення ст. 128 КПК України та ст.ст. 1166, 1187 ЦК України.

Також судом було встановлено, що цивільно-правову відповідальність ОСОБА_11 , як особи, яка керувала наземним транспортним засобом, застраховано у відповідності до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у ПАТ «Страхова компанія «Еталон», що підтверджується Полісом № АР/5463638, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де страхувальником є Філія «Баришівська» Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» (т.1 а.с. 41-42).

Суд врахував положення ст.ст. 6, 12 та п. 22.1. ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та обгрунтовано зауважив, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавана шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавання шкоди замість останнього. Правова позиція з цього питання була висвітлена в постанові Великої Палати Верховного Суду № 465/4621/16-к від 19.06.2019.

Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат, ОСОБА_8 надав суду першої інстанції виписку з медичної карти історії хворого та фіскальні чеки про понесені витрати на лікування (т.1 а.с. 31-40), а тому суд обгрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «Еталон» 13 966,30 грн. матеріальної шкоди.

Також, вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених вимог щодо розміру моральної шкоди, яку, як вказувалось вище, оскаржив цивільний відповідач директор приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_17 то тут слідує наступне.

Так, вирішуючи цивільний позов в цій частині, суд першої інстанції врхував положення ст. 23, ч.1 ст. 1172, ст. 1177 та ч.2 ст.1187 ЦК України, поняття «моральної шкоди» та те, що при вирішені позовів про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, як слідує з матеріалів судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_11 перебуває у трудових відносинах з приватною науково-виробничою компанією «Інтербізнес» і таким чином, внаслідок ДТП заподіяв потерпілому шкоду під час виконання своїх трудових обов`язків.

Приватна науково-виробнича компанія «Інтербізнес» відповідно до договору оренди №06/11 від 06.11.2020 є орендарем (користувачем) джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки «MAN TGX 26.440», державний номер НОМЕР_1 , яким заподіяно шкоду потерпілому, тому саме цивільний відповідач несе відповідальність за заподіяну шкоду як володар джерела підвищеної небезпеки, відповідно до ст. 1187 ЦК України.

У відповідності до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілий має право на відшкодування страховиком моральної шкоди.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги потерпілого, про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідно до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, за наявності його вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тому, беручи до уваги те, що потерпілий ОСОБА_8 тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та потребує подальшої реабілітації в результаті ДТП, зазнав неповоротних змін у своєму укладі життя, що вплинуло на стан здоров`я і самопочуття та глибину фізичних і моральних страждань, їх тривалість, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що 150 698,32 грн. на відшкодування моральної шкоди буде відповідати принципу розумності.

Таким чином, суд обгрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого про стягнення моральної шкоди з ПАТ «Страхова компанія «Еталон» в розмірі 698,32 грн. та з Приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» в розмірі 150 000 грн.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача директор приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_17 зазначав, що суд першої інстанції задовольнив цивільний позов потерпілого, про стягнення моральної шкоди в сумі 150 000 грн, без надання ним доказів, які б підтверджували такий розмір компенсації і без проведення психологічної експертизи та що суд вийшов за межі розумності, виваженості і справедливості. Однак такі доводи апелянта колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням того, що мотиви прийнятого рішешення судом викледено у вироку, що повністю відповідає ст. 370 КПК України.

Щодо тверджень апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_11 неодноразово просив вибачення в потерпілого, допомагав йому матеріально - перераховував гроші на придбання ліків 20 500 грн та повністю оплатив ФУ Конотопській міській раді витрати на стаціонарне лікування потерпілого, то вказані обставини колегія суддів не може визнати підставами для задовлення апеляційних вимог цивільного відповідача.

За таких обставин, в задоволенні апеляційної скарги цивільного відповідача директора приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_13 , слід відмовити за необгрунтованістю.

Щодо іншої частини цивільного позову, зокрема в частині витрат пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого, які надають правову допомогу за договором, то до його аналізу колегія суддів не вдається, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 407,412, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 - задовольнити повністю, а апеляційну скаргу цивільного відповідача директора приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» ОСОБА_13 - залишити без задоволення.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.01.2023 відносно ОСОБА_11 , скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5