Провадження №1-кп/523/866/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого (підсудного) ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №001282, внесене до ЄРДР 16.08.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яськи Біляївського району Одеської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку 2016 року народження, працюючого машиністом поливальних машин у ТОВ «АгроОлімп-2019», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:

-27.10.2024 року вироком Біляївського районного суду Одеської області за ч.2 ст.309, ч.1 ст.311, ч.3 ст.311, ч.1 ст.313, ч.1 ст.317, ч.1 ст.70, ст..ст.75,76 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, без конфіскації майна, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

15.08.2024 року, приблизно о 18:09 годині, підсудний ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Toyota Camry» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснюючи рух зі швидкістю 51км/год, тим самим перевищуючи дозволену в населеному пункті швидкість руху, у світлий час доби по асфальтованій, сухій проїзній частині автодороги «Об?їзд м.Одеса» зі сторони с. Усатове, в напрямку м.Одеса, на якій організований двосторонній дворядний рух у кожному з напрямків руху, у крайній правій смузі свого напрямку руху, рухаючись у обраному напрямку, діючи необережно, а саме з кримінальною протиправною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, в порушення вимог п.п.2.3 «б», 12.1, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху, які вказують на те, що:

п.2.3 «б» Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год;

п.12.9 «б» Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил»,

проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, а також до дорожньої обстановки та її змін, хоча зобов`язаний був постійно її контролювати і мав таку можливість, продовжуючи свій рух, не помітив автомобіль, який зупинився перед світлофором на сигнал світлофору, що забороняє рух, не вибрав безпечну дистанцію, у зв`язку з чим допустив зіткнення керованого ним транспортного засобу із задньою частиною автомобіля марки «Hyundai Tucson» з реєстраційним номером НОМЕР_2 .

Внаслідок означеної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Toyota Camry» з реєстраційним номером НОМЕР_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, забій м`яких тканин лобної області справа, закритий перелом суглобової поверхні виросту потиличної кістки зліва з помірним зміщенням відламків, закритий перелом поперечного відростка 1-го шийного хребця зліва, закритий перелом 1-ї п`ясткової кістки правої кисті, які за висновком судово-медичного експерта №1376 від 24.09.2024 року, за своєю сукупністю та згідно п.2.1.3 «б», «е», п.п.2.2.2 та п.4.6, п.2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, тілесних ушкоджень середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень, відповідно.

У даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля марки «Toyota Camry» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , підсудний ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.1 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху, дотримуючись яких, за висновком інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/116-24/19469-ІТ від 26.09.2024 року, він мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «Hyundai Tucson» з реєстраційним номером НОМЕР_2 , а оскільки в діях вказаного підсудного вбачаються недотримання вимог п.п.12.1, 12.9 Правил дорожнього руху, то його дії, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Підсудний ОСОБА_5 повністю визнав свою провину за висунутим обвинуваченням та не оспорюючи при цьому час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним при наведених вище обставинах, будучи допитаним в судовому засіданні пояснив суду про обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення щодо порушення правил безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, що призвело до спричинення потерпілій ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень, які відповідають викладеним вище обставинам.

В суді під час допиту підсудний ОСОБА_5 пояснив, що дійсно за наведеними в обвинувальному акті обставинами він, керуючи автомобілем марки «Toyota Camry» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , у зв`язку з власною необережністю скоїв наїзд на зупинений перед світлофором автомобіль марки «Hyundai Tucson» червоного кольору, внаслідок чого його дружина і пасажир керованого ним автомобіля потерпіла ОСОБА_4 отримала описані у висновку експерта тілесні ушкодження. Під час лікування потерпілої ОСОБА_4 він повністю сплатив всі витрати, шкодує про скоєне, просить його суворо не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами, оскільки керування ним транспортним засобом необхідно в його роботі та у матеріальному забезпеченні своєї родини.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд за результатами попереднього обговорення з учасниками судового провадження змісту цієї норми закону та наслідків її застосування, визнав недоцільним за клопотанням прокурора дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, з`ясувавши, що учасники провадження правильно розуміють зміст цих положень закону, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.

За наведених підстав, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, фактичні обставини якого ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджується наявними у матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не здійснювалось у повному обсязі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Приймаючи до уваги викладені обставини, судом встановлено, що підсудний ОСОБА_5 при керуванні транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій тяжке тілесне ушкодження, а відтак суд погоджується з кваліфікацією стороною обвинувачення дій вказаного підсудного за ч.2 ст.286 КК України.

Так, з огляду на ч.2 ст.286 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, що карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З огляду на ч.4 ст.70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд, призначивши покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, зарахувавши при цьому в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, відбуте повністю або частково покарання за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст.72 цього Кодексу.

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_5 , суд приймає до уваги характер і обставини вчиненого ним, зміст й обсяг допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху та те, що скоєне ним кримінальне правопорушення відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, що призвели до спричинення потерпілій ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень, а також судом враховується у певній мірі висновки досудової доповіді органу пробації та висловлена у судовому засіданні позиція вказаної потерпілої з цього приводу й відсутність у неї претензій будь-якого характеру до підсудного у зв`язку з відшкодуванням ним збитків, стан здоров`я підсудного та характеризуючі його особу дані.

Так, підсудний ОСОБА_5 свою провину визнав та завдані ним потерпілій ОСОБА_4 збитки відшкодував у повному обсязі; одружений, має на утриманні неповнолітню доньку 2016 року народження; позитивно характеризується за місцем роботи на посаді машиніста поливальних машин у ТОВ «АгроОлімп-2019»; на обліку в КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я ООР» та КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР не перебуває; забезпечений місцем реєстрації і позитивно характеризується за місцем проживання в Одеській області; проте в теперішній час є засудженим за вчинення кримінально-протиправних діянь у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та їх прекурсорів за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 17.10.2024 року (щодо подій, які мали місце в період з кінця серпня 2023 року квітень 2024 року), сукупність чого свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень, але одночасно обумовлює можливість виправлення підсудного в умовах суспільства.

За приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 , як зазначено в обвинувальному акті та з чим також погоджується й суд, слід віднести щире каяття та відшкодування потерпілій ОСОБА_4 завданих збитків, а обставин, що обтяжують покарання зазначеного підсудного, протягом розгляду кримінального провадження не встановлено.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15.02.2021 року (справа №760/26543/17) зробила правовий висновок із застосування положень ч.4 ст.70 КК України та виснувала, що якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

Разом із тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у постанові від 23.09.2019 року (справа №199/1496/17) зазначила, що кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч.4 ст.70 КК, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст.75 КК.

Положення ч.ч.1, 3 ст.75 КК України встановлюють, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, у разі не вчинення останнім протягом визначеного іспитового строку нового кримінального правопорушення і виконання покладених на нього обов`язків.

При вирішенні питання щодо доцільності призначення підсудному ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд приймає до уваги необережну форму вини вказаного підсудного і наслідки вчиненого ним діяння, визнання ним своєї провини та відшкодування завданих потерпілій збитків, склад його сім`ї та позитивну характеристику за місцем роботи і проживання, а також промову підсудного і потерпілої в судовому засіданні з означеного приводу, внаслідок чого суд доходить висновку про те, що необхідність підсудного у постійних робочих перевезень і переміщень, належне забезпечення ним вирішення побутових питань його родини, яка мешкає у сільській місцевості, є достатньою підставою у конкретному випадку для не призначення вказаному підсудному означеного виду додаткового покарання.

На підставі сукупності викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному кримінальному провадженні, беручи до уваги досліджені під час судового розгляду обставини і характер, суспільну небезпечність доведеного обвинувачення, характеризуючі особу підсудного ОСОБА_5 дані, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, комплексність яких обумовлюють можливість його виправлення в умовах суспільства, суд у контексті ст.ст.50, 65 КК України доходить обґрунтованого висновку про те, що виправлення зазначеного підсудного і недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо в умовах суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах строку, встановленого санкцією ч.2 ст.286 КК України і без позбавлення права керувати транспортними засобами, але із звільненням від відбування покарання з випробуванням в порядку ст.ст.75, 76 цього ж Кодексу.

Утім, ураховуючи те, що за означеним вище попереднім вироком Біляївського районного суду Одеської області від 17.10.2024 року (набрав законної сили 18.11.2024 року) ОСОБА_5 засуджений до покарання у виді 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, то за цим вироком підсудному належить визначити остаточне покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, а саме за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, із одночасним застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та з покладенням низки обов`язків в силу положень ст.ст.75, 76 означеного Кодексу.

Питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує в порядку ст.100 КПК України, а щодо процесуальних витрат та арешту майна в силу ст.ст.124-126, ст.174 цього ж Кодексу.

Керуючись ст.ст.100, 124-126, 174, ч.3 ст.349, ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, без позбавлення права керувати транспортним засобом.

Відповідно ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за цим вироком та вироком Біляївського районного суду Одеської області від 17.10.2024 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_5 визначити у виді позбавлення волі на строк на 5 (п`ять) років, без конфіскації майна та без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75, п.п.1-2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки, якщо протягом визначеного іспитового строку зазначена особа не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з ч.4 ст.76 КК України, ст.163 Кримінально-виконавчого кодексу України, виконання вироку та нагляд за засудженим ОСОБА_5 , покласти на Одеський районний відділ №1 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області Міністерства юстиції України.

В порядку ст.ст.124-126 КПК України, процесуальні витрати у кримінальному провадження в сумі 29008,36 (4543,68 + 4543,68 + 15145,60 + 4775,40) гривень, пов`язані зі залученням експертів, - стягнути із засудженого ОСОБА_5 , на користь держави.

Арешт на майно, накладений за ухвалою слідчого судді від 23.08.2024 року на транспортний засіб марки «Hyundai Tucson», номерний знак НОМЕР_2 ; транспортний засіб марки «Toyota Camry», номерний знак НОМЕР_1 , після набрання вироком законної сили, - скасувати.

В силу ст.100 КПК України, речові докази у кримінальному провадженні транспортний засіб марки «Toyota Camry», номерний знак НОМЕР_1 , який за ухвалою слідчого судді від 17.09.2024 року має бути переданий ОСОБА_4 , - належить вважати повернутим за належністю вказаній особі, а транспортний засіб марки «Hyundai Tucson», номерний знак НОМЕР_2 , який перебуває в розпорядженні СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (за постановою слідчого СВ ОСОБА_6 від 16.08.2024 та ухвали слідчого судді від 23.08.2024), - повернути за належністю власнику.

Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_5 , надати для відома іншим заінтересованим особам, а також направити для виконання до Одеського районного відділу №1 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області Міністерства юстиції України та до СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Судової палати по кримінальних справах Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1