Справа № 947/1149/25
Провадження № 1-кп/947/694/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 року Київський районний суд м. Одеси, в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

представник потерпілого ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000738 від 17.11.2024 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 28, ч.1 ст. 122, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000738 від 17.11.2024 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 28, ч.1 ст. 122, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нетяжких та тяжких кримінальних правопорушеннях, санкції яких передбачають позбавлення волі на тривалий строк, відсутність міцних соціальних зв`язків, а також наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії спрямовані на спроби переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення. Застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, на думку прокурора, не може усунути існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 .

Захисник ОСОБА_9 надав до суду письмове клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем мешкання, посилаючись на те, що ризики на які посилається прокурор не підтверджуються жодним доказом, мають абстрактний характер. Так, небезпека переховування обвинуваченого, не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання передбаченого за злочин, ризик щодо тиску на потерпілого, свідків не доведений належним чином. Також, обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, тому безпідставно стверджувати, що він в подальшому може вчинити інше кримінальне правопорушення. Разом з цим, обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце мешкання, цивільну дружину, вину визнає часткового, у потерпілих відсутні матеріальні вимоги, у обвинуваченого наявні проблеми зі здоров`ям, встановлено діагноз: хвороба шлунку- язва, тому подальше перебування під вартою може погіршити стан його здоров`я. Відповідно до практики ЄСПЛ, суворість покарання, не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду беручи до уваги тільки тяжкість злочину, при оцінки ризику переховування від правосуддя. Та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу також забезпечить його належну поведінку, явку до суду, та виконання процесуальних дій. Враховуючі вищевикладене обвинуваченому ОСОБА_7 можливо змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за місцем мешкання.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника.

Потерпілий ОСОБА_6 , представник потерпілого ОСОБА_5 поклали на розсуд суду вирішення питання щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , або зміни запобіжного заходу на більш м`який вид, у вигляді домашнього арешту.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, та надані суду клопотання прокурора, захисника, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 4,5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років або ж до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Частиною 1статті 183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинувачених від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це робиться з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Враховуються, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Для відмови в звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти також слід враховувати і ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968), оскільки він, володіючи відомостями щодо осіб свідків, потерпілих, які ще не допитані в суді, наявна можливість впливу на них з метою схилення до зміни показів та відмови від показів взагалі, що вказує на наявність ризиків, передбачених п.п. 3), 4) ч. 1ст. 177 КПК України. Ці ж обставини вказують на недостатність застосування більш м`яких видів запобіжних заходів до обвинуваченого.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст.177, 178, 183, 199 КПК України.

Також, суд враховує наявність дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до особистої свободи відповідно до ст. 5 Конвенції (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків, не працевлаштований, вчинив нетяжкі та тяжкі злочини, може повторити протиправну поведінку.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи вищезазначене, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , у вигляді позбавлення волі до 8 років, обвинувачений зможе переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення, що на думку суду, є підставою для продовження обвинуваченому саме виключного виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не забезпечать виконання процесуальних обов`язків, його належну поведінку.

Судом було досліджене питання щодо зменшення ризиків, які існували на момент обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак доказів, які б підтверджували вказані обставини, суду не надано та не зазначено про існування таких доказів. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_7 , суд на теперішній час не встановив.

Розглядаючи доводи захисника ОСОБА_9 щодо можливості зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, суд вважає, що наявність у обвинуваченого місця мешкання, хвороби шлунку, не можливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від суду та можливого покарання.

Таким чином, суд не здійснюючі передчасних висновків, щодо вини обвинуваченого ОСОБА_7 , та приймаючи до уваги наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зникли, з урахуванням ст. 183 КПК України, суд не вбачає підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_7 , виду запобіжного заходу, та приходить до висновку про необхідність продовження відносно кожного обвинуваченого дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки їх належну процесуальну поведінку може забезпечити лише такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177-178,183,184,194,196,197,331,350,369-372,376 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою та запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, залишити без задоволення.

Задовольнити клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Продовжити відносно ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «ОСІ» строком на 60 днів, тобто до 27.04.2025 року включно.

Залишити без змін раніше визначений розмір застави ОСОБА_7 , який достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків передбачених КПК України у розмірі 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: в розмірі 242 240 (двісті сорока двох тисяч двісті сорока) гривень.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки строком на два місяці, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) прибувати до суду за кожною вимогою;

2) не відлучатися за межі Одеської області без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. ч. 8, 10, 11 ст. 182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України. Застава внесена обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копія ухвали вручається обвинуваченим, прокурору та направляється уповноваженій особі місця ув`язнення.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Суддя ОСОБА_1