У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/5294/23

№ 1-кп/183/817/25

14 лютого 2025 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Самар в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені до ЄРДР 03.04.2023 року за № 0000606 за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 406 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИЛА:

В судовому засіданні прокурор звернулася до суду з клопотанням про надання дозволу з метою приводу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №161 від 02.09.2022 року ОСОБА_3 призначено на посаду номеру обслуги першого кулеметного відділення кулеметного взводу першої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2022 року №1 солдата запасу ОСОБА_5 призначено на посаду кулеметника першого кулеметного відділення кулеметного взводу першої стрілецької роти НОМЕР_2 окремого стрілецького батальйону оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із05 год. ЗО хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 26.03.2022, строком на 30 діб.

Указом Президента України № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 26.04.2022, строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Будучи військовослужбовцем солдат ОСОБА_3 , достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст.ст. 11, 13, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХП/ та ст.ст. З, 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551- XIV, які зобов`язують його бути дисциплінованим, точно й вчасно виконувати покладені обов`язки і поставлені завдання, додержуватись вимог безпеки, вживати заходів по запобігання травматизму, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, які визначаються Статутами ЗС України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями, зразково виконувати свої службові обов`язки, неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї та в інших випадках.

Відповідно до ч. 29 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Відповідно до ч. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця виявляти повагу до командирів та інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 49 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці повинні захищати військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Згідно зі ст. 50 Статуту внутрішньої служби відносини між військовослужбовцями повинні ґрунтуватися на взаємній повазі, і у питаннях служби вони звертаються один до одного на "Ви".

Відповідно до ст. 128 Статуту внутрішньої служби, солдат зобов`язаний: додержуватися військової дисципліни; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням військовослужбовців, додержуватися правил військової ввічливості.

Відповідно до вимог ст. ст. З, 17, 28, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню, кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та Законів України, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей.

Однак, старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 проходячи військову службу в умовах воєнного стану, діючи всупереч вищевказаним вимогам законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, будучи обізнаним із нормами Статуту внутрішньої служби у Збройних Силах України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Встановлено, що станом на 30.03.2023 року військова частини НОМЕР_1 тимчасово дислокувалась на території АДРЕСА_1 .

30.03.2023 року приблизно з 15.00 години по 16.00 годину старший солдат ОСОБА_3 , перебуваючи на місці дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 вчинив словесну сварку із солдатом ОСОБА_5 , з яким в нього відсутні відносини підлеглості.

В ході словесної сварки, яка виникла між старшим солдатом ОСОБА_3 та солдатом ОСОБА_5 , старший солдат ОСОБА_3 спричинив один удар прикладом автомату АК-74 №1550724 в область голови та один удар прикладом автомата АК-74 № НОМЕР_3 в область ключиці солдату ОСОБА_5 , від яких останній втратив свідомість.

В подальшому неправомірні дії старшого солдата ОСОБА_3 були припинені військовослужбовцями військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 , які відтягли старшого солдата ОСОБА_3 від солдата

ОСОБА_5 та в подальшому припинили конфлікт між старшим солдатом

ОСОБА_3 та солдатом ОСОБА_5 .

Внаслідок неправомірних дій старшого солдата ОСОБА_3 , відповідно до висновку судово - медичної експертизи, солдату ОСОБА_5 було спричинено легкі тілесні ушкодження, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня), згідно до п.п. 2.3.1.а, 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.

ОСОБА_3 на засідання суду не з`являється протягом тривалого проміжку часу, місце перебування його не відоме, на телефонні дзвінки прокурора не відповідає. За місцем реєстрації відсутній, сусіди, що проживають за місцем реєстрації обвинуваченого повідомили, що в квартирі в якій проживав ОСОБА_3 ніхто не проживає з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України.

Щодо наявності у справі ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України слід зазначити наступне.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину за яке, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.

Розуміючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винним, останній переховується від суду.

Продовжуючи перебувати на волі, у разі відсутності запобіжного заходу обвинувачений може впливати на свідків військовослужбовців своєї частини, з метою схиляння їх до зміни або відмови від надання правдивих свідчень у суді, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій.

Розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинувачений, маючи певні навички використання зброї як військовослужбовець, перебуваючи на волі може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення досудового розслідування.

Таким чином сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_3 не з`являється на засідання суду з метою уникнення відповідальності, йому достеменно відомо про наявність відносного нього кримінального провадження що знаходиться на розгляді у суді, однак свої обов`язки щодо явки до суду не виконує, не цікавиться ходом кримінального провадження, у кримінальному провадженні наявні ризики того, що у разі не обрання стосовно обвинуваченого запобіжного заходу, останній може: незаконно впливати на свідків обвинувачення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу окрім іншого повинно містити обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Отже, досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України наразі можливе виключно шляхом взяття підозрюваного під варту.

Такий висновок сторони обвинувачення не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.), також тривалість існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину як неодмінна умова законності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Геращенко проти України» від 7 листопада 2013 року) та суворість покарання, яке може бути призначено, як слушний елемент в оцінці ризику можливості переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Серйозність висунутих обвинувачень свідчить про те, що державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує (рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України» від 20 травня 2010 року).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Виходячи із практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до ч.2 ст. 188 КПК України клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу подається одночасно з поданням про застосування запобіжного заходу, а згідно положень ч. 1 ст. 184 КПК України, клопотання про застосування запобіжного заходу подається до місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Під час судового розгляду прокурор підтримала клопотання та просила його задовольнити з підстав, зазначених у клопотанні.

Дослідивши клопотання та надані письмові докази, вислухавши думку прокурора, суд вважає, що дане клопотання про надання дозволу на затримання обвинуваченого ОСОБА_3 з метою приводу підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 189 КПК України суд не має права відмовити в розгляді клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного, обвинуваченого, навіть якщо існують підстави для затримання без ухвали суду про затримання з метою приводу.

Під час розгляду клопотання судом встановлено доведеним, що зазначені у клопотанні обставини вказують на наявність підстав для затримання обвинуваченого ОСОБА_3 з метою приводу.

При вирішенні питання про затримання обвинуваченого з метою приводу суд враховує, що підозра у вчиненні ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 406 КК України, обґрунтована. Також вказані під час судового розгляду прокурором ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дійсно наявні.

Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що обвинувачений ОСОБА_3 обґрунтовано підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, яке віднесено законом до категорії нетяжких, санкцією якого передбачене покарання у вигляді, в тому числі, позбавлення волі, що може бути підставою та мотивом для обвинуваченого навмисно переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Тому суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_3 , розуміючи можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, може переховуватися від суду.

Оцінюючи вищевказані обставини, слідчий суддя також приймає до уваги у розумінні практики ЄСПЛ те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшла до висновку, що існують обставини, зазначені у п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 189 КПК України, що має важливе значення для прийняття рішення про надання дозволу на затримання обвинуваченого ОСОБА_3 з метою приводу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 110, 177, 189, 190 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Надати дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Ставище Дунаєвського району Хмельницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_3 , з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Контроль за виконанням ухвали доручити прокурору Луганської спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 , який буде здійснювати процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1