КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/7221/24-к Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1498/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000441 від 06.05.2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 рокузадоволено клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020 року.

Накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами: :22:002:4313, :22:002:4310, :22:002:4311, що на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313, що на праві приватної власності належать ОСОБА_6 .

На обґрунтування доводів скарги апелянт посилається на те, що арешт накладено необґрунтовано, з порушенням вимог статті 170 КПК України, без проведення відповідної перевірки щодо підстав накладення даного арешту.

Зазначає, що земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313, які на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , не відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Так, ОСОБА_6 придбала арештовані земельні ділянки на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.10.2023 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_9 . Реєстрація права власності на земельні ділянки відбулася із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Будь-які обмеження для використання земельних ділянок на час їх придбання ОСОБА_6 були відсутні. Тобто, ОСОБА_6 добросовісно та відкрито, із дотриманням вимог чинного законодавства, придбала, володіє та користується даними земельними ділянками. З моменту придбання жодних дій, які б могли свідчити про намір їх відчуження, ОСОБА_6 не здійснювала.

На даний момент слідчими суддями Печерського районного суду міста Києва вже винесено ряд ухвал в рамках цього ж кримінального провадження, якими було скасовано арешти з інших земельних ділянок, які було накладено за аналогічного обґрунтування з боку сторони обвинувачення, зокрема: ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2024 року по справі № 757/57499/24-к; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2024 року по справі №757/59784/24-к.

У вищевказаних ухвалах судом було зазначено, що сторона обвинувачення не надала жодних допустимих, в розумінні ст. 86 КПК України, доказів що вказували б на прямий або опосередкований зв`язок заявника з обставинами, які є предметом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні. Також стороною обвинувачення не було доведено, що арештовані земельні ділянки відповідають критеріям речових доказів, які визначені у ст. 98 КПК України.

Апелянт стверджує, що сторона обвинувачення не наводить жодних конкретних доказів, які б свідчили, що земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313 будь-яким чином знаходяться в межах лісового господарства.

Більше того, саме ж Ворохтянське лісове господарство у своїх листах від 28.11.2024 року №567/21.12-2024 та від 31.12.2024 року №587/21.12-2024 зазначає, що у Ворохтянського лісового господарства відсутні електронні координати земель філії, відповідно встановити факт, що земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313 знаходяться на території Ворохтянського лісового господарства є неможливим. Відповідно дане підприємство не заперечувало проти погодження детального плану території на одну з вищевказаних ділянок.

Також, представник звертає увагу суду на те, що арешт накладений на земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313 діє вже майже рік. Таке тривале по часу безпідставне обмеження прав власника майна є порушенням як норм національного законодавства, так і міжнародних конвенцій.

В апеляційній скарзі представник власника майна також посилається на те, що зі змісту ухвали слідчого судді і клопотання прокурора з доданими до нього матеріалами не вбачається, що арештоване майно, яке належить ОСОБА_6 , набуто кримінально протиправним шляхом, або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апелянт вважає, що враховуючи викладене, майно ОСОБА_6 не може виступати доказом в розумінні ст. 98 КПК України та жодним чином не може підтверджувати факт здійснення кримінального правопорушення.

При цьому, на думку апелянта, стороною обвинувачення не доведено зворотного, а відтак посилання на наявність правових підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам кримінально процесуального законодавства.

Сам по собі факт наявності постанови про визнання вказаного майна речовим доказом не є ключовим фактором, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Отже, земельні ділянки не відповідають ознакам речового доказу, що передбачені ст. 98 КПК України.

На думку сторони захисту, накладений арешт не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину.

Також представник зазначає, що, окрім факту належності майна до предмету злочину, використання його як засобу чи знаряддя вчинення злочину чи одержання внаслідок вчинення злочину та/або встановлення, що воно є доходами від такого майна, для застосування арешту майна орган досудового розслідування повинен був довести, що ОСОБА_6 набула майно незаконно.

Натомість, жодних відомостей щодо дослідження цих фактів та доказів, які підтверджують наявність у арештованого майна таких ознак, на даний час не встановлено.

Отже, правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, для арешту земельних ділянок, органами досудового розслідування не доведено, а тому слідчий суддя мав відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно.

Крім того, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог п.п. 5, 6, ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності, завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника такого майна.

В судове засідання прокурор, власник майна ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_7 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, власника майна та її представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.11.2019 року у справі № 760/12179/16-к, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватися з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та за відсутності власника майна. Інформації щодо отримання власником майна копії оскаржуваної ухвали слідчого судді матеріали справи не містять. Разом з цим, в апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 зазначає, що з текстом ухвали слідчого судді представник власника майна ознайомився лише 13.01.2025 року в ЄДРСР.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника власника майна про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року оскаржена представником власника майна в частині накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313, то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, та лише щодо вказаного майна.

Ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на інше майно, крім зазначеного у вищевказаних пунктах оскаржуваної ухвали, колегією суддів не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора при оперативному супроводженні Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020 року за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України за підозрою ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, за підозрою ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України та за фактами кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що на території Івано-Франківської області здійснює діяльність злочинна група, до складу якої входять посадові особи Поляницької ОТГ, Яремчанської міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, колишні та діючі працівники правоохоронних органів, особи підвищеного злочинного впливу та інші особи, метою діяльності якої є незаконне виведення та привласнення земель лісового фонду, інших особливо цінних категорій земель поблизу с. Поляниця (ТК «Буковель»), реєстрацією права власності за підставними фізичними особами з числа місцевих мешканців та подальшому продажу незаконно привласнених земельних ділянок.

Встановлено, що зазначеною групою осіб привласнено близько 30 га земель лісового фонду ДП «Ворохтянське ЛГ» в с. Поляниця в безпосередній близькості до ТК «Буковель», які фактично знаходяться в 10,11,12,24, 23,30 та 31 кварталах вказаного ЛГ, на даний час це понад 100 земельних ділянок різною площею від 0,01 га до 2 га.

Слідством також встановлено, що 02.08.2023 року відділом № 4 УПАП ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області на підставі технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 31.07.2023, яка розроблена ПП «Кедр» СІЗ ОСОБА_14 , за замовленням ОСОБА_15 РНОКПП НОМЕР_2 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ІІІ-ІФ 023363 від 16.12.2002 виданого на підставі рішення органу виконавчої влади № 39 від 14.11.2002 Поляницької сільської ради, земельній ділянці площею 0,17 га, місце розташування: Івано-Франківська область, Надвірнянський район, с. Поляниця, урочище Грунь, цільове призначення: «01.03 Для ведення особистого селянського господарства» присвоєно кадастровий номер: :22:002:4163, тобто внесено відомості до «Національної кадастрової системи».

07.08.2023 року державним реєстратором Снятинської міської ради Коломийського р-ну, Івано-Франківської обл. ОСОБА_16 за зверненням ОСОБА_15 , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: ІІІ-ІФ № 023363, виданий 16.12.2002, видавник: Поляницька сільська рада народних депутатів Івано-Франківської обл. здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :22:002:4163, загальна площа 0,17 га, за ОСОБА_15 .

Відповідно до інформації вказаної у державному акті, підставою для його видачі стало рішення № 39 Виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 14.11.2002 року.

05.09.2023 року приватним нотаріусом Hадвiрнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_17 посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер: 3352, виданий 05.09.2023 року на підставі якого зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_15 до ОСОБА_18 РНОКПП: НОМЕР_3 .

21.10.2023 року приватним нотаріусом Hадвiрнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_17 посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер: 3152, виданий 28.08.2023 року на підставі якого зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_18 до ОСОБА_6 РНОКПП: НОМЕР_1 .

28.11.2023 року державним реєстратором Делятинської селищної ради ОСОБА_19 на підставі нотаріально посвідченої заяви, зареєстровано новостворені ділянки які утворились у результаті поділу зазначеної земельної ділянки, а саме: поділено на земельні ділянки з кадастровими номерами: :22:002:4313, площею 0.0081 га, :22:002:4310 площею0,014 га., :22:002:4311 площею 0.0868 га, :22:002:4312 площею 0.0611 га.

01.12.2023 року приватним нотаріусом Hадвiрнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_17 посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер: 4603, від 01.12.2023 року на підставі якого зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_20 РНОКПП: НОМЕР_4 , решта з поділених ділянок залишились у власності ОСОБА_6 .

Слідством встановлено, що зазначена земельна ділянка накладається на межі лісового фонду 100%, а саме на територію 30 кварталу Поляницького лісництва Ворохтянського ЛГ, що зафіксовано проведеним оглядом меж лісового господарства, зверненнями Ворохтянського ЛГ та іншими матеріалами в своїй сукупності.

Відповідно матеріалів інвентаризації Ворохтянського ЛГ, зазначені земельні ділянки не вибували з лісового фонду, що підтверджується як матеріалами інвентаризації 2009 так і матеріалами попередніх інвентаризацій.

Виходячи з матеріалів клопотання, земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4313, :22:002:4310, :22:002:4311 постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_21 від 06.02.2024 року визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

14.02.2024 року прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020 року, в якому просив накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами: :22:002:4313, :22:002:4310, :22:002:4311, що на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що земельні ділянки з вищевказаними кадастровими номерами визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

З метою унеможливлення подальшого вчинення незаконних дій з вказаними речовими доказами членами злочинної групи, а також з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, виникла необхідність у накладенні арешту на речові докази з метою їх збереження, а саме на незаконно виведені з державної власності земельні ділянки з вищевказаними кадастровими номерами.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року задоволено клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020 року.

Накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами: :22:002:4313, :22:002:4310, :22:002:4311, що на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000441 від 06.05.2020 року, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами: :22:002:4311 та :22:002:4313, що на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представника власника майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. Слід також зазначити, що накладення арешту є необхідним для збереження майна, оскільки дане майно відповідає критеріям речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, так як є об`єктом кримінального правопорушення, і ненакладення арешту дасть можливість ОСОБА_6 вчинити дії щодо його відчуження на користь третьої особи, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 є добросовісним власником арештованого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Твердження апелянта про те, що арештовані земельні ділянки не можуть бути речовими доказами та не відповідають критеріям ст. 98 КПК України, так як стороною обвинувачення не надано конкретних доказів, які б свідчили, що земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313 будь-яким чином знаходиться в межах лісового господарства та набуті кримінально протиправним шляхом, або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що майно, а саме земельні ділянки з кадастровими номерами :22:002:4311 та :22:002:4313, які належать ОСОБА_6 є об`єктом кримінального правопорушення та предметом дослідження у кримінальному провадженні, а отже відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання апелянта на те, що слідчими суддями Печерського районного суду міста Києва винесено ряд ухвал в рамках цього ж кримінального провадження, якими було скасовано арешти з інших земельних ділянок, які було накладено за аналогічного обґрунтування з боку сторони обвинувачення, зокрема: ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2024 року по справі № 757/57499/24-к; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2024 року по справі №757/59784/24-к не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

При цьому колегія суддів враховує, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4