Справа № 461/1308/23
Провадження № 1-кп/461/174/24
УХВАЛА

20.12.2024 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

з участю: прокурора ОСОБА_3 обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження № 0000019 від 25.01.2023 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України, -

в с т а н о в и в:

в провадженні Галицького районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, покликаючись на те, що строк обраного обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, визначеного судом, спливає. Разом з тим, наявні достатні підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не змінились та неможливо запобігти цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, дія запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде виправданою та єдино можливою. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_4 може ухилятись від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. Означений ризик обгрунтовується тим, що із змісту її розмов згідно протоколу огляду її особистого мобільного телефону, убачається, що в умовах воєнного стану, з огляду на дане кримінальне провадження може змінити місце свого проживання, у тому числі виїхати за кордон, на окуповану територію або у рф, де має знайомих, які готові її прийняти. ОСОБА_4 також може впливати на свідків, які судом ще не допитані. До ризиків, які продовжують існувати прокурор також відносить те, що обвинувачена може продовжити злочинну діяльність, враховуючи її проросійську позицію і сприячти у проведенні підривної діяльності на шкоду державі. Просить клопотання задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_4 та її захисник ОСОБА_6 клопотання прокурора заперечили, просили відмовити в задоволенні клопотання, покликаючись на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Зокрема, ОСОБА_4 , настоюючи на своїй невинуватості, вважає що відсутні докази її причетності до державної зради, подані прокурором докази є недопустимими, свідки у кримінальному провадженні всі допитані, докази досліджені. Обвинувачена зазначає, що вона патріотка своєї держави, має на утриманні хвору матір, відтак, немає наміру уникати суду і виїжджати з України. Захист просить змінити запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

У межах даного кримінального провадження ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч ч.1 ст.111 КК України державній зраді, що є особливо тяжким злочином, відповідальність за який передбачена у вигляді позбавлення волі строком від 12 до 15 років позбавлення волі.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25.08.2022 до

ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком до 23.10.2022 з утриманням останньої у Львівській установі виконання покарань №19.

25.10.2024 року ухвалою суду продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, без визначення розміру застави, тобто до 23.12.2024 року включно, з утриманням у Львівській установі виконання покарань №19.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення Кодексом передбачено види заходів забезпечення кримінального провадження, до яких належать запобіжні заходи, включаючи домашній арешт та тримання під вартою (статті 131,176,1981,183).

До заходів забезпечення кримінального провадження відповідно до частини другої статті 131 Кодексу, посеред іншого, належать запобіжні заходи, якими згідно ст.176 Кодексу є особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст.148 КПК України запобіжні заходи вибираються до підозрюваного, обвинуваченого з метою запобігти спробам уникнути від дізнання, досудового слідства та суду, перешкодити встановленню істини в кримінальній справі, продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до загальних положень про запобіжні заходи, такі обираються виключно з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого, зокрема, для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених нормами КПК.

Положення ст.199 КПК України, передбачають, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, ураховуються обставини, які свідчать про те, що ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Заслухавши сторін кримінального провадження, зважаючи на тяжкість обвинувачення та обставини кримінального правопорушення, враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_4 завершується, виникла необхідність у продовженні вищевказаного строку, оскільки ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені під час застосування до обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та продовжують існувати.

Зокрема, ризик ухилятися чи переховуватись від суду, з огляду на особливу тяжкість обвинувачення та санкцію ч.1 ст.111 КК України державна зрада; відтак, продовжує існувати ризик того, що ОСОБА_4 може виїхати на окуповану територію чи в рф, змінивши в умовах воєнного стану місце свого проживання.

Судом встановлено, що обвинувачена має особисті контакти із особами, які проживають в російській федерації та на окупованих територіях, чого ОСОБА_4 не заперечує, і що стверджується дослідженими судом доказами. Ці зв`язки остання може використати для переховування від суду.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину державна зрада, який спрямований на шкоду інтересам нашої держави, в якій запроваджено воєнний стан та тривають активні військові дії по поверненню захоплених та окупованих територій. Враховуючи суть обвинувачення та його обставини, суд приходить до висновку, що обвинувачена може продовжити злочинну діяльність, вчинити дії, спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності або вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема, злочин проти основ національної безпеки України. Обвинувачена є медійною особою, приймала участь у політичних програмах проросійського спрямування, надавала різного роду інтерв`ю, спрямовані на дискредитацію органів державної влади та місцевого самоврядування шляхом організації та фінансового забезпечення проведення масоваих акцій прорестного характеру, інформаційних акцій, культурно-масових заходів тенденційного та ідеологічного спрямування.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

Також, продовження тримання особи під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагає публічний інтерес, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає право поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

А отже, на думку суду, судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).

Суд погоджується із позицією сторони обвинувачення, що ризики, які були встановлені на момент обрання запобіжного заходу, продовжують існувати і на момент розгляду даного клопотання.

Підстави для обрання більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченій відсутні. Доказів про те, що матір хворіє і ОСОБА_4 утримувала її до часу арешту суду не надано.

Зокрема, суд, досліджуючи питання необхідності продовження строку дії запобіжного заходу, враховує те, що суду не надано жодних доказів стосовно наявності можливості забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у разі зміни запобіжного заходу.

Покликання сторони захисту про наявність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання, не є визначальними обставинами, які давали б можливість відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Зважаючи також на відсутність достатніх гарантій належного виконання процесуальних обов`язків обвинуваченою у разі зміни запобіжного заходу, суд вважає, що інші запобіжні заходи можуть не запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України.

Вік та стан здоров`я ОСОБА_4 дозволяють їй перебувати у слідчому ізоляторі під час судового розгляду, що є необхідним для забезпечення належн6ої процесуальної поведінки.

В силу змагальності сторін кримінального провадження захистом не спростовано тверджень прокурора, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти існуючим в провадженні ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Доводи захисту будуються на оцінці досліджених судом доказів, які на думку адвоката, не доводять вину обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України.

Однак, передчасними є процесуальні висновки щодо належності та допустимості доказів винуватості чи невинуватості обвинуваченої, оцінка яким надається судом при прийнятті рішення у справі, при розгляді клопотання щодо запобіжного заходу.

Будь-яких доводів про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, захист не навів.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 жодним чином не обмежувалась у реалізації її прав під час розгляду справи та, зокрема відповідного клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу. ОСОБА_4 у судовому засіданні було забезпечено можливість висловити усі доводи щодо питання, яке розглядається судом. Непогодження обвинуваченої з процесуальними рішеннями судді не можна вважати належним доказом упередженості складу суду, тим більше у ситуації, коли жодне процесуальне рішення з наведених підстав судом апеляційної чи касаційної інстанції скасоване чи змінене не було.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд з повагою відноситься до міжнародних правових норм, Конвенціїї про захисту прав людини і основоположних свобод, висновків Європейського суду з прав людини, національного законодавства, на яке у своїх доводах покликається захист.

Разом з тим, слід врахувати, що проти держави Україна здійснена збройна агресія з боку російської федераціїї, відтак, жодні міркування будь-якого характеру, чи тот політичного, економічного , військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням такої агресії.

Принципи суверенної рівності, повага прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішіні справи держав закріплені в основоположних документах: Конституції України, Конвенції, Статуту ООН, Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі, тощо.

Зокрема, ст.68 Конституція України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституціїї України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканіфсть і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст.1-3 Конституції України).

ОСОБА_4 обвинувачується у державній зраді - умисному діянні, вчиненому на шкоду суверенітетові, територіальній цілосності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Тобто, у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, проти основ національної безпеки України, яке має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками для суспільства.

За практикою Європейського суду з прав людини, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За законом за ч.1 ст.111 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від дванадцяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі, то ж тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою, є достатньою та співмірною для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, наявність підстав для продовження дії запобіжного заходу оцінюється, серед іншого, у контексті наявності відповідних ризиків. Зокрема, з моменту продовження дії запобіжного заходу не змінився той факт, що на даний час, в силу військової агресії рф на Україну, держава не контролює усі без виключення ділянки державного кордону. У свою чергу, суть інкримінованого правопорушення, а також зв`язки ОСОБА_7 з громадянами держави-агресора можуть свідчити про можливість та вірогідність ухилення від суду. Такий ризик оцінюється у контексті наявності відповідної можливості, а не з огляду на те, що він обов`язково буде мати місце за умови не застосування відповідного запобіжного заходу.

Запобіжний захід тримання під вартою, з урахуванням його тривалості, є співмірним існуючим ризикам, не виходить за межі розумного строку, відповідає не лише особі обвинуваченої, а й характеру та тяжкості злочину, у вчиненні якого вона обвинувачується, виключають можливість перешкоджання інтересам правосуддя і ухиленню від суду.

Оцінюючи питання можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд приймає до уваги те, що тяжкість кримінального покарання, яке загрожує обвинувачені у разі визнання її винною, свідчить про те, що запропонований запобіжний захід може вважатися законним та обґрунтованим, не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Окрім того, рішення судді у цій справі повинно забезпечити не тільки права обвинуваченої, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Вказаний запобіжний захід є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні.

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою.

Наведені доводи послідовно приймались до уваги суддею при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, з врахуванням характеру інкримінованого злочину та рівня його суспільної небезпеки в умовах оголошення воєнного стану у країні, і ці обставини не змінились.

Таким чином, підстави для продовження запобіжного заходу тримання під вартою, не відпали, а тому наявна необхідність у задоволені клопотання прокурора та продовженні такого запобіжного заходу із зазначенням визначеного строку.

Керуючись ст.ст.176-178, 183, 197, 199 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу задоволити.

Продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», строком на 60 днів, тобто до 17.02.2025 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1