У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001150, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 і його законного представника ОСОБА_8 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2024 року відносно

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Первомайську Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачений ОСОБА_9 ,

захисник ОСОБА_6 ,

потерпілий ОСОБА_7 ,

законний представник потерпілого ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2024 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Ухвалено, початок відбування покарання рахувати із моменту приведення вироку до виконання.

Ухвалено, в строк відбуття покарання, зарахувати строк перебування під вартою на досудовому слідстві з 11.11.2023 р. по 17.11.2023 р. включно.

Вирішено питання стосовно речових доказів та розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, та закрити провадження у справі.

Потерпілий ОСОБА_7 та його законний представник ОСОБА_8 просять вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_9 з ч. 1 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 355 КК України та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі у виді 1 року пробаційного нагляду.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 наголошує на тому, що в діях ОСОБА_9 відсутні суб`єктивні ознаки грабежу, а саме: корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, та корислива мета збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Наголошує на тому, що не було допитано дружину ОСОБА_9 та самого засудженого з приводу телефонних дзвінків свідка ОСОБА_12 до нього та його дружини з приводу повернення телефону потерпілому.

Звертає увагу суду на тому, що заявлена тривалість відео файлу з особистого мобільного телефону потерпілого ОСОБА_7 становить майже 2 хв. 15 сек., що не відповідає долученому відеозапису до матеріалів справи, який складає тільки 2 сек. В той час, як сторона обвинувачення не змогла пояснити куди зник повний відеозапис, що дає підстави стверджувати про його недопустимість як доказу.

Також, сторона обвинувачення не змогла пояснити той факт, що відповідно до заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, злочин відбувся о 17.00 год., а затримання особи відбулося чомусь (формальне) о 16.35 год.

Зауважує, що в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції не навів обґрунтованих висновків відкидання показів ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо вчинення дій засудженого на захист своїх цивільних інтересів при проведенні відеозйомки.

Під час прийняття рішення суд першої інстанції віддав перевагу показам неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , його сестри свідка ОСОБА_16 , свідка ОСОБА_17 , який не знав суті конфлікту, вказавши, що доводи сторони захисту щодо відсутності предмету злочину та не доведення наявності корисливого мотиву в діях ОСОБА_9 є необґрунтованими та спростовані показами допитаних під час судового розгляду інших свідків.

В даній справі судом першої інстанції не з`ясовано чи усвідомлював ОСОБА_9 , що він вчиняє відкритим способом викрадення чужого майна, тобто таким, що здійснюється у присутності потерпілого ОСОБА_7 та свідків, які розуміли протиправний характер дій винного та чи усвідомлювали вказані особи характер вчинюваних ОСОБА_9 дій.

Отже, з матеріалів справи та показів обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які надані під час судового розгляду, вбачається, що ОСОБА_9 вчиняв вказане у обвинувальному акті діяння саме з метою припинення порушення його законних інтересів, передбачених ст. 307 ЦК України, попередження вчинення з боку потерпілого кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України, а також з метою примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань за відсутності ознак вимагання.

Поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України має місце, коли особу, яка взяла на себе цивільно-правові зобов`язання, примушують виконати їх чи відмовитись від виконання.

Таким чином, виходячи з вчинених дій ОСОБА_9 , останній при вилученні мобільного телефону у потерпілого не мав корисливого мотиву та прямого умислу на заволодіння цим майном, натомість вилучення майна потерпілого було тимчасовим, з метою у такий спосіб примусити останнього повернути йому грошовий борг.

За наявності умислу, спрямованого на примусове повернення третій особі боргу, дії особи не охоплюються складом злочину, передбаченим ст. 186 КК України, а підлягають кваліфікації за ст. 355 КК України як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань.

Саме перекваліфікація дій засудженого з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 355 КК України була б ефективним способом захисту інтересів як засудженого, так і потерпілого, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2019 р. у справі № 716/2142/17 та фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 та його законний представник ОСОБА_8 , не погоджуючись із обставинами, встановленими судом першої інстанції, зазначили, що близько двох років тому між потерпілим та обвинуваченим було укладено усну угоду, згідно якої обвинувачений передав потерпілому запчастину, а потерпілий зобов`язувався передати йому за це кошти у розмірі 200 грн. Тобто, між потерпілим і обвинуваченим виникли цивільно-правові зобов`язання. У зв`язку з чим, 11.11.2023 р., ОСОБА_9 , зустрівши потерпілого почав вимагати повернення боргу у розмірі 200 грн. Вимога обвинуваченого була викладена в сторону потерпілого у рішучій формі негайно виконати договірні зобов`язання, шляхом повернення грошових коштів. Однак, потерпілий відмовився виконати вимогу.

За такого, потерпілому було зрозуміло, з яких підстав до нього підійшов обвинувачений, оскільки, під час розмови ОСОБА_9 чітко вимагав повернення боргу за запчастину. У судовому засіданні потерпілий підтвердив факт існування боргових зобов`язань між ним та обвинуваченим та вимогу останнього повернути борг. Крім того, при спілкуванні були присутні свідки, кожен з яких може підтвердити те, що обвинувачений ставив перед потерпілим вимогу повернення боргу.

Вважають, що обвинувачений не мав жодного умислу на викрадення майна потерпілого. Потерпілий, діставши свій телефон та розпочавши відеозйомку, самостійно спровокував ОСОБА_9 на те, щоб останній вихопив телефон з його рук. ОСОБА_9 намагався зателефонувати матері потерпілого, щоб повідомити про його борг. Та неодноразово наголошував, що поверне телефон коли потерпілий віддасть борг. До того, ж коли потерпілий побіг з місця події ОСОБА_9 почав його доганяти, з метою повернути телефон, який залишився в нього, але потерпілий злякавшись що може виникнути бійка не зупинився та побіг далі. Після чого, обвинувачений намагався повернути телефон сестрі потерпілого, однак остання відмовилася прийняти телефон, викликавши працівників поліції.

Як потерпілий так і обвинувачений у судовому засіданні підтверджували факт існування у потерпілого боргових зобов`язань. Крім того, про наявність боргових зобов`язань та відсутність у обвинуваченого умислу на відкрите викрадення чужого майна, підтвердили в судовому засіданні частина свідків. Однак, судом не в повній мірі було допитано всіх свідків, та не в повній мірі з`ясовано питання наявності боргових зобов`язань та вимоги їх повернення.

На переконання потерпілої сторони, фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що дії ОСОБА_9 органом досудового слідства та суду за ст. 186 ч. 4 КК України кваліфіковані не вірно і їх слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 355 КК України та призначити більш м`яке покарання у виді 1 року пробаційного нагляду.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений та діяв станом на 11.11.2023 р.

11.11.2023 р., близько 14.30 год., ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись перед магазином «Везунчик», який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , спілкувався з неповнолітнім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та в цей час в нього виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна мобільного телефону, належного ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_9 з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відкрито, шляхом ривка, заволодів мобільним телефоном, бувшим у використанні, ОСОБА_7 марки «Realme С11 2021», вартістю 1 325 грн., з карткою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з № НОМЕР_1 , вартістю 150 грн., який не міг чинити перешкоди в силу свого віку.

При цьому потерпілий просив ОСОБА_9 припинити злочинні дії, однак останній, не зважаючи на це, відкрито викрав майно потерпілого та пішов з місця вчинення злочину, маючи реальну можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд. Своїми протиправними діями спричинив потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду в загальному розмірі 1 475 грн.

Дії ОСОБА_9 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку поданих апеляційних скарг, думки інших учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

На переконання апеляційного суду, наведених вище вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі.

Суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 повністю доведена та його дії органом досудового розслідування кваліфіковані правильно за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Зокрема, такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: показань потерпілого ОСОБА_7 , який прямо вказав, що обвинувачений у стані алкогольного сп`яніння схопив його за одяг, вимагав повернення боргу, а потім відібрав мобільний телефон, незважаючи на прохання повернути його; свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , які послідовно підтвердили факт насильницького заволодіння телефоном, переслідування потерпілого, вимоги до нього, а також відмову обвинуваченого повернути майно; свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які, незважаючи на певні спроби виправдати дії обвинуваченого, підтвердили факт конфлікту, фізичного контакту з неповнолітнім, переслідування, наявність у ОСОБА_9 чужого телефону, а також факт повернення цього телефону працівникам поліції.

Крім того, судом надано належну оцінку фактичним даним, що містяться в досліджених в ході судового слідства письмових доказах, а саме: протоколу огляду місця події від 11.11.2023 р., в ході чого проведено огляд магазину «Везунчик», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; протоколи оглядів документів від 12.11.2023 р. та 14.11.2023 р. та відеозаписам з камер спостереження магазину «Везунчик» в ході яких проводився хронометраж відеозаписів та роздруківка окремих моментів відеозапису, які відповідають показанням потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , наданим під час судового розгляду; висновку експерта від 24.11.2023 р. № СЕ-19/115-23/16355-ТВ, згідно з яким встановлена ринкова вартість мобільного телефону марки «Realme С11 2021», та іншим доказам, зміст яких детально наведено у вироку та які узгоджуються між собою, доповнюють один одного щодо обставин вчиненого ОСОБА_9 злочину та у сукупності підтверджують його винуватість у пред`явленому обвинуваченні, визнаному судом доведеним.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 .

При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 22, 351, 352, 353 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника, потерпілого та його представника, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 186 КК України, належним чином перевірені судом першої інстанції, який цілком обґрунтовано визнав їх безпідставними.

Так, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, тобто таким, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. При цьому грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з корисливих мотивів, у присутності потерпілого і свідків, відкрито, шляхом ривка, заволодів мобільним телефоном неповнолітнього ОСОБА_7 . Після цього, попри прохання потерпілого повернути майно, ОСОБА_9 відмовився і залишив місце події, маючи реальну можливість розпорядитися телефоном.

Наявність корисливого мотиву у діях обвинуваченого підтверджується як показаннями потерпілого і свідків, так і його власними показаннями, наданими під час судового розгляду, відповідно яким, він не заперечував факту вилучення телефону, заявляв, що не поверне його без отримання грошових коштів.

Відмежовуючи примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань від грабежу, слід виходити з того, що при вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ст. 355 КК України, винний не посягає на чуже майно. Він примушує потерпілого виконати свій юридичний обов`язок, що випливає з цивільно-правових зобов`язань.

Під час вчинення цього злочину посягання на власність відсутнє, більше того, винний шляхом примушування може прагнути поновити порушені з вини потерпілого відносини власності. Таким чином, вимога під час вчинення злочину, передбаченого ст. 355 КК України, може мати правомірний характер.

Натомість, під час судового розгляду обвинувачений не надав жодного документального підтвердження наявності зобов`язання, і навіть визнав, що забрав телефон у стані емоційного збудження через відеозйомку, а не з наміром примушення потерпілого ОСОБА_7 до виконання цивільно-правових зобов`язань.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять обґрунтувань того, яким чином наявність цивільно-правових відносин неповнолітнього з обвинуваченим на суму 200 грн., на що посилається сторона захисту, може свідчити про правомірність заволодіння майном потерпілого у сумі 1 475 грн.

Аргументи захисту про те, що обвинувачений не усвідомлював характеру своїх дій як відкритого заволодіння майном, спростовуються тим, що він діяв у присутності потерпілого і свідків, продовжив володіти майном після прохання його повернути, переслідував потерпілого, а також вів переговори щодо повернення майна в обмін на кошти. Така поведінка однозначно свідчить про усвідомлення характеру своїх дій.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 , з урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, показань потерпілого, свідків, які є послідовними та узгоджуються з іншими матеріалами справи, підтверджують факт вчинення злочину, передбаченого саме ч. 4 ст. 186 КК України.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку апелянтів, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи «Бюрг та інші проти Франції» та «Гору проти Греції № 2»).

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційних скарг є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, апеляційний суд не дає таким доводам окремої оцінки.

При призначенні покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції, з достатньою повнотою, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який вину не визнав, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є таким, що не має судимості. Встановив наявність обставини, яка пом`якшує покарання наявність на утриманні двох малолітніх дітей, та обставин, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2024 року відносно ОСОБА_9 , залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 і його законного представника ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3