У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000865, за апеляційною скаргою прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 серпня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.03.2020 за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт,

- за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, кримінальне провадження закрито на підставі ч. 3 ст. 513 КПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом, щодо ОСОБА_8 за фактом вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор вважає ухвалу незаконною та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування ст. 94 КК України, невідповідності фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду.

Зазначає, що предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Як вбачається з висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021, ОСОБА_8 згідно ч. 3 ст. 94 КК України потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

За наданими експертам відомостям, актуальний психічний стан випробуваного на момент, коли останнім вчинені інкриміновані йому дії (з 12.03.2021 по 20.11.2021 включно), був обумовленим наявним у нього стійким хронічним психічним розладом, у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю», який за ступенем впливу на його вольові, критичні та когнітивні функції абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Наявні у нього суттєві зміні особистості, що притаманні для осіб, схильних до вживання наркотиків, зокрема канабісу, що абсолютно не дозволяє йому усвідомлювати фактичний зміст та суспільну небезпеку своїх дій та керувати ними, бо відповідають ознакам саме хворобливого стану психіки, про який йдеться у ч. 2 ст. 19 КК України, що вказує на перебування його у стані «неосудності».

Вважає, що із зазначеним станом, який є юридичним критерієм неосудності, несумісна наявність у свідомості чітко сформованих мети і мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину, чого судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження та встановлення фактичних обставин справи належним чином враховано не було.

Звертає увагу, що суд, надавши оцінку висновкам експертів щодо стану неосудності ОСОБА_8 , дійшов висновку, що встановленим є факт його неосудності відразу з моменту ухвалення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.03.2020, що в свою чергу свідчить про те, що він не міг вчинити суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, через стан свого психічного здоров`я. Тому суд в задоволенні клопотання прокурора відмовив, оскільки не доведено, що ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння.

Апелянт, погоджуючись із вказівкою суду про наявність у клопотанні прокурора посилань на вчинення ОСОБА_8 умисних дій, спрямованих на ухилення від відбування покарання, переконаний, що зазначений недолік міг бути усунутий судом шляхом виключення подібних посилань із встановлених фактичних обставин і не перешкоджав розгляду клопотання із прийняттям запропонованого у ньому рішення.

На думку апелянта, суд не надав відповіді на питання, чи мало місце суспільно небезпечне діяння та чи вчинено це суспільно небезпечне діяння ОСОБА_8 . Натомість встановивши, що на час інкримінованого діяння останній перебував у стані неосудності, суд дійшов суперечливого висновку про неможливість вчинення цього діяння ОСОБА_8 , оскільки воно є кримінальним правопорушенням зі складом, до якого входить суб`єктивна сторона, що передбачає вину у формі умислу, чого не могло бути у неосудної особи.

Вважає, що судом формально, без належної оцінки кожного окремо та в сукупності, досліджено докази, якими обґрунтовано висновок органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, а саме, матеріалам особової справи засудженого та показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Окрім того, судом не надано належної оцінки п. 22 висновку судово-психіатричної експертизи №634 від 22.11.2021, а також висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021, що ОСОБА_8 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Вважає, що наведені докази у сукупності доводять факт вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, прокурор просить у ході апеляційного розгляду повторно дослідити обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження, а саме: вирок Вознесенського міськрайонного суду від 12.03.2020 у справі №473/4163/19 та розпорядження про набрання ним законної сили; повідомлення про прийняття вироку до виконання на адресу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.04.2020; підписку ОСОБА_8 від 12.06.2020 про його ознайомлення з покаранням у виді громадських робіт та умовами його відбування; направлення засудженого ОСОБА_8 для відбування призначеного вироком суду покарання від 12.06.2020, адресоване Бузькій сільській раді; висновок судово-психіатричної експертизи №634 від 22.11.2021; висновок комісійної судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021; характеризуючі особу ОСОБА_8 матеріали; допитати свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Згідно клопотання прокурора, ОСОБА_8 , будучи засудженим за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт, на шлях виправлення і перевиховання не став, знову вчинив кримінальний проступок за наступних обставинах.

24 квітня 2020 року ОСОБА_8 було поставлено на облік Вознесенським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області.

12 червня 2020 року при виїзді працівником Вознесенського відділу філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області до місця проживання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 , з останнім було проведено бесіду та ознайомлено з порядком та умовами відбування покарання, а також попереджено про правові наслідки ухилення від відбування покарання і скоєння нового правопорушення. Крім того, 12 червня 2020 року ОСОБА_8 отримав направлення та розпорядження про відпрацювання 150 годин громадських робіт, призначених вироком суду до Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, згідно якого повинен приступити до відпрацювання з 15 червня 2020 року, та письмово під розпис повідомлений та попереджений про кримінальну відповідальність за невиконання вироку суду щодо призначеного покарання у вигляді громадських робіт.

Однак, незважаючи на письмове попередження та підписку, ОСОБА_8 на зазначену дату по направленню до Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області не прибув, повторно категорично відмовляється отримувати направлення про відпрацювання громадських робіт та до відпрацювання покарання у виді громадських робіт не приступив, поважність причин не відпрацювання яких нікому не повідомив, тим самим умисно почав ухилятися від відбування покарання у виді громадських робіт.

Також, за період із січня по листопад місяць 2021 року ОСОБА_8 неодноразово категорично відмовився від отримання повторних направлень про відпрацювання громадських робіт, пояснюючи це тим, що їх виконувати не збирається та не буде.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КВК України засуджені до покарання у виді громадських робіт зобов`язані додержуватися встановлених відповідно до законодавства порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для них об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, з`являтися за викликом до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції.

Згідно ч. 3 ст. 40 КВК України ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є: 1) невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання, а також притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, які були вчинені після письмового попередження; 2) невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця, поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Таким чином, в порушення зазначених вимог законодавства, ОСОБА_8 , будучи засудженим вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року до покарання у виді 150 годин громадських робіт та попередженим про правові наслідки ухилення від відбування громадських робіт і про можливість бути притягненим до кримінальної відповідальності, діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, маючи реальну можливість виконати вирок суду, однак не бажаючи його виконувати, без поважних причин, в період з 15 червня 2020 року по теперішній час, станом на 15 листопада 2021 року, не приступив та не відпрацював жодної години громадських робіт, поважність причин ухилення та не відпрацювання яких не довів, чим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт.

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

У клопотанні прокурор просив застосувати щодо ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання психіатричної допомоги - госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Клопотання прокурора розглянуто у відсутності особи, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, так як ОСОБА_8 не може приймати участь в судовому розгляді за станом здоров`я, про що вказано у відповідному висновку судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021, оскільки ОСОБА_8 страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу, унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю», що абсолютно позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, усвідомлювати факти, що мають значення, для даної кримінальної справи, надавати пояснення, приймати участь у судовому розгляді.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора, дійшов висновку, що встановленим є факт неосудності ОСОБА_8 відразу з моменту постановлення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №473/4163/19 від 12 березня 2020 року, що в свою чергу свідчить про те, що він не міг вчинити суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, через стан свого психічного здоров`я.

Судом встановлено, що суспільно небезпечне діяння, за яким щодо ОСОБА_8 внесено клопотання прокурора, за своїм характером належить до кримінального проступку, від цього діяння тяжких наслідків для певних фізичних чи юридичних осіб не настало та у провадженні відсутній будь-який потерпілий.

Як вбачається із показань свідка ОСОБА_10 , що виконувала вирок, як представник відділу пробації, поведінка ОСОБА_8 була неадекватною.

Проте, матеріали справи, зокрема детальний опис поведінки підекспертного у висновках психіатричних експертиз, не містять даних про те, що ОСОБА_8 належить до числа осіб, які є суспільно небезпечними, зокрема для оточуючих. Згідно довідки Вознесенської лікарні він не перебуває на обліку психіатра, відсутні дані про його агресивну поведінку.

Окрім того, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, належить до умисних правопорушень.

Суд першої інстанції акцентував, що в клопотанні прокурором вказано, що ОСОБА_8 діяв умисно, а саме, незважаючи на письмове попередження та підписку ОСОБА_8 на зазначену дату по направленню до Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області не прибув, повторно категорично відмовився отримувати направлення про відпрацювання громадських робіт та до відпрацювання покарання у виді громадських робіт не приступив, поважність причин не відпрацювання яких нікому не повідомив, тим самим умисно почав ухилятися від відбування покарання у виді громадських робіт.

Також у клопотанні зазначено, що ОСОБА_8 , будучи засудженим за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.03.2020 до покарання у виді 150 годин громадських робіт та попередженим про правові наслідки ухилення від відбування громадських робіт і про можливість бути притягненим до кримінальної відповідальності, діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, маючи реальну можливість виконати вирок суду, однак не бажаючи його виконувати, без поважних причин, в період з 15.06.2020, та станом на 15.11.2021, не приступив та не відпрацював жодної години громадських робіт, поважність причин ухилення та не відпрацювання яких не довів, чим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт.

Проте, умисел в діях неосудної особи, яким згідно із висновком експертизи є ОСОБА_8 , є неможливим.

Таким чином, враховуючи зміст поданого прокурором клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 , а також усі досліджені докази, з урахуванням того, що ОСОБА_8 не є суспільно небезпечною особою, враховуючи психічний стан ОСОБА_8 , не можливість з огляду на його неосудність діяти умисно, що характеризує те суспільно-небезпечне діяння, за яким прокурором внесено клопотання за ч. 2 ст. 389 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.

Позиції часників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу залишити без змін.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 , до апеляційного суду не з`явився. ОСОБА_8 повідомлявся про дату та час апеляційного розгляду, однак, згідно повернутих на адресу суду рекомендованих повідомлень поштових відправлень, адресат не проживає за вказаною адресою. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що за адресою його проживання фактично відсутня будівля, а згідно повідомленню дізнавача СД Вознесенського РУП ГУНП на ухвалу суду про привід, ОСОБА_8 веде бродячий спосіб життя та місце знаходження його не відоме (а.с.126-128).

Хоча в апеляційній скарзі прокурора порушується питання про погіршення становища ОСОБА_8 , але приймаючи до уваги неможливість забезпечення участі ОСОБА_8 у розгляді поданої апеляційної скарги через стан його здоров`я (страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофреноподібного психічного розладу), в даному конкретному випадку судовий розгляд в суді апеляційної інстанції проведено за відсутності ОСОБА_8 , однак за обов`язкової участі його захисника ОСОБА_6 .

Колегія суддів зазначає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом (п. 1 ст. 7 Конвенції).

Зміст і форма кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру повинні відповідати закріпленим у ст. 7 КПК України загальним засадам, у тому числі презумпції невинуватості.

Виходячи з наведеного, особа вважається такою, що не вчиняла суспільно небезпечного діяння, і не може бути піддана примусовим заходам, доки факт вчинення нею такого діяння не буде доведено в порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили.

Частиною 1 ст. 503 КПК визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання, зокрема, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

За змістом положень статей 18, 19, 92, 93 КК України, ст. 503 КПК України підставою для застосування щодо особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, примусових заходів медичного характеру є наявність у такому діянні юридичних ознак складу злочину, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, за винятком осудності як ознаки суб`єкта.

Як слідує з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, зазначені вимоги закону враховані судом першої інстанції.

Колегія суддів також ураховує наступний висновок, викладений у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16.01.2023 у справі №761/37225/20: «відповідно до вимог статей 92, 93, 94 КК та ч. 3 ст. 503, ст. 505, ч. 1 ст. 513 КПК при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.

Вивченням матеріалів провадження встановлено, що згідно клопотання ОСОБА_8 , будучи засудженим вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року до покарання у виді 150 годин громадських робіт та попередженим про правові наслідки ухилення від відбування громадських робіт і про можливість бути притягненим до кримінальної відповідальності, діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, маючи реальну можливість виконати вирок суду, однак не бажаючи його виконувати, без поважних причин, в період з 15 червня 2020 року по теперішній час, станом на 15 листопада 2021 року, не приступив та не відпрацював жодної години громадських робіт, поважність причин ухилення та не відпрацювання яких не довів, чим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Судом першої інстанції досліджені докази, на які посилалася сторона обвинувачення під час судового розгляду клопотання прокурора в суді першої інстанції.

Прокурор в поданій апеляційній скарзі заявив клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, оскільки апелянтом не наведено мотивів для повторного дослідження обставин кримінального провадження. Усі докази досліджені судом першої інстанції повністю, без порушень кримінального процесуального закону. У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції детально навів усі докази, на які посилається апелянт, та їм надана правильна оцінка.

Так, свідок ОСОБА_9 (голова Бузької сільської ради) пояснив суду, що ОСОБА_8 не приступив до виконання громадських робіт як кримінального покарання, про що він надав відповідну довідку.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що працювала у Вознесенському відділі пробації та мала виконувати вирок в частині покарання у вигляді громадських робіт стосовно ОСОБА_8 . Через те, що засуджений їй повідомив, що не бажає виконувати покарання, вона звернулася до прокурора про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності. ОСОБА_8 до відділу пробації жодного разу не приходив, вона їздила до нього додому кілька разів із дільничним в с.Таборівку на вул.Джерельну. Спочатку він жив з бабусею, потім сам. Будинок, де жив ОСОБА_8 , зруйнований. ОСОБА_8 поводився неадекватно, був одягнений в ковдру. Розповідав, що «розшифровує Біблію та отримає за це нагороду», «відбувати громадські роботи йому «не по понятіям» та що він не згоден із вироком суду».

Встановлено, що вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №473/4163/19 від 12 березня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт (а.с.46-48).

При врученні копії вироку у ОСОБА_8 12.03.2020 відібрано розписку про необхідність явки до МРВ ДУ "Центр пробації" після набрання вироком законної сили.

Відповідно розпорядженню суду, зазначений вирок набрав законної сили 14.04.2020 (а.с.45).

В матеріалах кримінального провадження є три корінця виклику до відділу пробації із підписом працівника пробації ОСОБА_11 , але без підпису ОСОБА_8 від 07.04.2020, 07.05.2020 та 31.05.2020 року (а.с.49-51).

15.05.2020 за №29/8/1743-20 Вознесенським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області було направлено запит до Бузької сільської ради про підтвердження факту проживання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 (с.52).

16.06.2020 за №29/8/2065-20 Вознесенським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області направлено запит до Бузької сільської ради, в якому вказано, що 12.06.2020 ОСОБА_8 видано направлення, згідно якого він повинен приступити до виконання громадських робіт 15.06.2020 року на території Бузької сільської ради (а.с.53).

Бузька сільська рада надала відповідь від 17.06.2020, що ОСОБА_8 до сільської ради для відбуття громадських робіт не з`являвся (а.с.54).

27 березня 2024 року прокурором були надано корінець отримання виклику від 12.06.2020 року із підписом ОСОБА_8 та його письмові пояснення, надані інспектору відділу пробації, про те, що він не налаштований відбувати покарання у виді громадських робіт (а.с. 173, 174).

Постановою від 23.11.2021 (а.с.55) дізнавачем призначено проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, оскільки виникали сумніви щодо осудності ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду від 26 листопада 2021 року (а.с.57) надано дозвіл на направлення ОСОБА_8 для проведення психіатричної експертизи.

Згідно із висновком комісійної судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період часу, що відноситься до вчинення кримінального правопорушення, у якому він підозрюється (у період часу з 12.03.2021 по 20.11.2021 включно) страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу, унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідав діагностичним критеріям рубрики «F 19,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за степенем впливу на його вольові, критичні та когнітивні функції абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На теперішній час ОСОБА_8 також страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу, унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F119,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, усвідомлювати факти, що мають значення, для даної кримінальної справи, надавати про них пояснення, приймати участь у судово-слідчому розслідуванні.

З урахуванням свого актуального психічного стану ОСОБА_8 згідно положенням ч.3 ст.94 КК України потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом».

Згідно із довідкою КП КНП «Вознесенська багатопрофільна лікарня" від 22.12.2020 року ОСОБА_8 на обліку у нарколога не перебуває, за допомогою до психіатра не звертався.

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи №634 від 22.11.2021, ОСОБА_8 потребує проведення йому стаціонарної судово-психіатричної експертизи з тривалим спостереженням за поведінкою підекспертного та проведенням додаткових методів обстеження».

В подальшому, у кримінальному провадженні №0000865 за клопотанням прокурора ухвалою суду від 30 січня 2023 року призначено додаткову судову психіатричну експертизу експертам «Кропивницької філії» судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». На вирішення експертизи судом було поставлено питання: «Чи є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який наразі страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F 19,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, усвідомлювати факти, що мають значення для даної кримінальної справи, надавати по них пояснення, приймати участь у судово-слідчому розслідуванні, суспільно небезпечною особою?».

Проте згідно із експертним дослідженням від 13.12.2023 №699 (а.к.п.157) експерт ОСОБА_12 зазначив наступне: "Згідно ухвали від 30 січня 2023 року до Кропивницької філії судових експертиз призначалась додаткова судово-психіатрична експертиза за кримінальним провадженням відносно ОСОБА_8 за обвинуваченням ч.2 ст.389 КК України. ОСОБА_8 раніше визнаний експертною установою згідно ст.19 ч.2 КК України неосудним та рекомендовані примусові заходи у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння. Враховуючи вищевикладене проведення додаткової судово-психіатричної експертизи не доцільно".

В судові засідання експерти для роз`яснення висновку від 17.12.2021 №698 не прибули, хоча суд викликав їх кілька разів. Тому не вдалося допитати експертів, хоча суд вжив всіх необхідних заходів для цього. Так, 11.03.2024 та 27.03.2024 суд направив запит до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про виклик провідного експерта ОСОБА_13 для роз`яснення висновку експерта від 17.12.2021, та експертна установа надала відповідь від 10.04.2024, що вказаний експерт звільнений. 17.04.2024 та 07.05.2024 суд направив запит до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про виклик провідного експерта ОСОБА_14 для роз`яснення висновку експерта від 17.12.2021, в судовому засіданні, яке призначено на 23.07.2024, рекомендований лист експертна установа отримала, проте жодної відповіді суду не надала.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у висновку експертизи від 17.12.2021 №698 допущено описку в частині часу оцінки стану підекспертного, оскільки постановою від 23.11.2021 дізнавачем призначено проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи та слідчий при призначенні експертизи вказав про період, починаючи з 12.03.2020, тоді як експерти помилково вказали 12.03.2021.

На це вказують дані, що містяться на арк. 13 вказаного висновку, де зазначено таке: «у зв`язку із своїм актуальним психічним станом, на теперішній час, не критичний ні до свого стану ні до образу життя, до вчиненого злочину, у якому на тепер підозрюється. Вольові функції випробуваного також недоскональні.

За наданими експертам відомостям, актуальний психічний стан випробуваного на час, коли були здійснені інкриміновані йому дії (з 12.03.2021 по 20.11.2021 включно), був обумовлений наявним у нього стійким хронічним психічним розладом, у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю» (що відповідав діагностичним критеріям рубрики «Р19,50» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за ступенем впливу на його вольові, критичні та когнітивні функції абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Про це ж свідчать як поведінка так і висловлювання підозрюваного у ході досудового розслідування по дійсному кримінальному провадженню, його поведінка у ході попереднього судово-психіатричного дослідження, та виявлені у нього експертами за час перебування у експертному відділенні патопсихологічні зміни, спонтанні коливаннями афекту, парадоксальність емоційних реакцій, манерність, химерність рухів, форма ведення бесіди, структурні порушення мислення, висловлювання, які можуть бути розглянені у рамках маячних та повна відсутність критики до ситуації, що сталась, наявні у нього суттєві зміні особистості, що притаманні для осіб, схильних до вживання наркотиків, зокрема канабісу, що абсолютно не дозволяє йому усвідомлювати фактичний зміст та суспільну небезпеку своїх дій, та керувати ними, бо відповідають ознакам саме хворобливого стану психіки, про який йдеться у ч.2 ст.19 КК України, що вказує на перебування його у стані «неосудності», тому є підставою для рекомендації призначення примусових заходів медичного характеру».

Про цей період (ймовірний час правопорушення) вказано й в резолютивній частині висновку.

Отже експерти оцінили стан ОСОБА_8 саме на час, коли були здійснені інкриміновані йому дії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є встановленим факт неосудності ОСОБА_8 відразу з моменту постановлення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №473/4163/19 від 12 березня 2020 року, що в свою чергу свідчить про те, що він не міг вчинити суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.389 КК України, через стан свого психічного здоров`я.

Так, згідно висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №698 від 17.12.2021, ОСОБА_8 на період часу, що відноситься до вчинення кримінального правопорушення, у період часу з 12.03.2021 по 20.11.2021 включно, страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу, унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю», який за ступенем впливу на його вольові, критичні та когнітивні функції абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На теперішній час ОСОБА_8 також страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Шизофреноподібного психічного розладу, унаслідок вживання наркотичних та психоактивних речовин, алкоголю», що абсолютно позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, усвідомлювати факти, що мають значення, для даної кримінальної справи, надавати про них пояснення, приймати участь у судово-слідчому розслідуванні.

З урахуванням свого актуального психічного стану ОСОБА_8 , згідно положення ч. 3 ст. 94 КК України, потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

У Постанові Верховного Суду від 13.05.2021 (справа № 204/8241/17) зазначено, що осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Колегія суддів зауважує, що правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, належить до умисних, проте умисел в діях неосудної особи є неможливим, оскільки встановлено факт неосудності ОСОБА_8 з моменту постановлення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року, у зв`язку з чим він через стан свого психічного здоров`я не міг вчинити зазначене умисне суспільно небезпечне діяння.

В клопотанні прокурором зазначено, що ОСОБА_8 діяв умисно, але встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 513 КПК України, оскільки не доведено, що ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 серпня 2024 року щодо ОСОБА_8 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_15