Номер провадження: 11-кп/813/974/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000469, внесеному до ЄРДР 05.07.2024 року за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з базовою середньою освітою, офіційно не працевлаштований, уклав шлюб 28.12.2023 із жінкою, яка має трьох дітей, двоє з яких малолітні: ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає його матір інвалід 2-ї групи, фактично проживав до затримання з дружиною в орендованому житлі за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироку законної сили залишено без змін.

Початок строку відбування призначеного покарання визначено відраховувати з 08.07.2024 року.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_9 день за день строк попереднього ув`язнення в період з 08.07.2024 року по день набрання вироком законної сили.

Вироком також вирішено питання щодо арешту майна, долі речових доказів та судових витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 05.07.2024, близько 12.30 год., проходячи біля житлового будинку №3, розташованого по проспекту Академіка Глушка в м. Одесі, побачив ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась йому назустріч із золотим ланцюжком із золотим кулоном на шиї. Зрозумівши, що потерпіла являється особою похилого віку та не зможе чинити опір, в нього виник раптовий, корисливий умисел на заволодіння її майном, а саме золотим ланцюжком із золотим кулоном у вигляді іконки «Божої матері». ОСОБА_9 , наблизившись до потерпілої, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, діючи в умовах дії правового режиму воєнного стану, введеного у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами), строк дії якого продовжено і який діє на теперішній час, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, раптово зірвав з шиї ОСОБА_7 золотий ланцюжок із золотим кулоном у вигляді іконки «Божої матері». Після чого ОСОБА_9 покинув місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 9802,05 грн.

Вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій вважає вирок винесено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- суд не звернув належної уваги на ряд обставин, які пом`якшують покарання та інші істотні обставини справи, а саме: відсутність судимостей; виключно позитивні характеристики; повне визнання винуватості та щире каяття; активне сприяння у розкритті злочину; поведінка засудженого до і під час події злочину та після його скоєння; наявністьна утриманні дружини та трьох неповнолітніх дітей та матері інваліда 2 групи; відсутність обтяжуючих обставин;

- судом не взято до уваги особу обвинуваченого, який з моменту оголошення воєнного стану захищав вітчизну, приймав безпосередню участь у бойових діях, був звільнений для лікування та іншими сімейними обставинами, однак бажає продовжити службу у ЗСУ.

На підставі наведеного, захисник ОСОБА_10 просить вирок змінити, призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України не більше двох третин максимального строку.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, установити іспитовий строк на розсуд суду, поклавши обов`язки згідно з приписами ст. 76 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Обвинувачений та захисник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор та потерпіла заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи, що висновки суду у вироку стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 186 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкція кримінального правопорушення ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - умисний корисливий злочин, який згідно статті 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; характеристику особи обвинуваченого - який офіційно не працевлаштований, одружений, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає його матір інвалід 2-ї групи, фактично проживав до затримання з дружиною в орендованому житлі за адресою: АДРЕСА_2 , звільнений з лав ЗСУ після поранення; конкретні обставини справи - повне визнання вини, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку; думку потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк сім років. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які утворять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги захисника щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, складовою якого є визнання вини, апеляційний суд зазначає, що з оскаржуваного рішення убачається, що зазначена обставина, вже була враховано судом першої інстанції при призначенні покарання у мінімальних межах.

Що ж стосується тверджень сторони захисту щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, апеляційний суд звертає увагу, що згідно зі сталою судовою практикою під активним сприянням розкриттю злочину необхідно вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним та певною мірою ініціативним. Крім того, під активним сприянням розкриттю злочину Пленум Верховного Суду України розумів надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи (п. 3 постанови Пленуму від 23 грудня 2005 року № 12), але ОСОБА_9 жодних відомостей, які б не були відомі досудовому слідству або суду, не повідомив.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо можливості призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст. 69-1 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 КК, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Враховуючи, що обвинувачений добровільно не відшкодував заподіяну шкоду, а також наявна обставина, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, колегія суддів вважає, що відсутні умови для застосуванням ст. 69-1 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, на підвищену суспільну небезпеку вчиненого злочину, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 своїми умисними діями вчинив посягання на одне з найцінніших соціальних благ - право власності. У свою чергу, підвищена суспільна небезпека грабежу порівняно з крадіжкою, яка обумовлюється тим, що грабіжник на відміну від крадія не приховує свого наміру протиправно заволодіти майном, діє відкрито для сторонніх осіб, ігноруючи волю потерпілого чи осіб, у володінні чи під охороною яких перебуває майно, і нехтуючи думкою очевидців. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений вчинив злочин відносно жінки похилого віку, яка, очевидно для останнього було фізично слабшою та не матиме можливості протидіяти його незаконним діям.

Водночас слід зауважити, що вчинення кримінального правопорушення у наслідок тяжких особистих обставин, як зазначає захисник в апеляційній скарзі, є недоречним, оскільки необхідність коштів не може зумовити вчинення кримінальних правопорушень та вважатися обставиною, яка пом`якшує покарання. При цьому, обвинувачений ОСОБА_9 на момент вчинення кримінального правопорушення, будучи особою працездатного віку та немаючого жодних обмежень та протипоказань за станом здоров`я до праці, ніде не працював та суспільно-корисною працею не займався, постійного законного джерела прибутку не мав.

Крім того, колегія апеляційного суду зауважує, що статус багатодітної сім`ї (а.с.54 т.1), на якому наполягає сторона захисту, не став стримуючим для останнього фактором у вчиненні в умовах воєнного стану кримінально-караного діяння, за яке законом передбачено покарання виключно у виді позбавлення.

Перебування обвинуваченого ОСОБА_9 у лавах ЗСУ та його звільнений для лікування та іншими сімейними обставинами, саме по собі не є підставою призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, за відсутності інших умов застосування ст. 69 КК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання та призначив покарання, які дійсно будуть більшою мірою сприяти виправленню обвинуваченого та ресоціалізації.На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000469, внесеному до ЄРДР 05.07.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4