Провадження №1-кс/522/2221/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року місто Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , заявника адвоката ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

УСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді із клопотанням в порядку ст.174 КПК України про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2015 року по справі №761/2817/15-к, провадження №1-кс/761/1283/2015 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (номер запису про обтяження 8752051 від 16.02.2015), накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2015 (справа №761/2817/15-к) у рамках кримінального провадження №0000515.

В обґрунтування клопотання заявник зазначає наступне.

Слідчими Головного слідчого управління Служби безпеки України, проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000515 від 19 листопада 2014 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.3 ст.209 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від 04.02.2015 року (Справа № 761/2817/15-к, Кримінальне провадження №0000515) було накладено арешт на нерухоме майно, що належить громадянам України позичальникам Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто- франко" (далі - АБ "Порто-франко"), на підставі ч. 3 ст. 170 КПК України.

Зокрема, накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та яка на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 735, виданого 26.02.2013 року Приватним нотаріусом Одеського МНО ОСОБА_6 належить ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 та його представник при розгляді клопотання про накладення арешту присутні не були.

24.10.2018 року постановою прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України підслідність у кримінальному провадженні № 0000515 від 19 листопада 2014 року визначено за слідчим управління ГУНП в Одеській області.

В подальшому, органом досудового розслідування було визначено: Слідче відділення відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області.

У вказаному кримінальному провадженні не складалось повідомлення про підозру ОСОБА_4 та як наслідок не повідомлялось, цивільний позов в рамках кримінального провадження до вказаної особи не заявлявся.

Протягом спливу майже десяти років після накладення арешту на майно ОСОБА_4 органом досудового розслідування не здійснювалося жодних процесуальних дій щодо майна та сам ОСОБА_4 жодного разу не викликався для здійснення процесуальних дій у кримінальному провадженні.

Відповідно до договору купівлі-продажу серія та номер: 735, виданого 26.02.2013 року Приватним нотаріусом Одеського МНО ОСОБА_6 , квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_4 .

03.09.2013 року ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання вимог за кредитним договором №632/1-13 від 03.09.2013 року передав в іпотеку вищезазначену квартиру (договір іпотеки №2248 від 03.09.2013 року).

У 2018 році ОСОБА_4 в повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, про що свідчить заява ПАТ АБ «Порто-Франко» від 21.08.2018 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №392593580 від 27.08.2024 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_4 . Також відсутні відомості у Державному реєстрі іпотек.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №392593580 від 27.08.2024 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про державну реєстрацію обтяжень вищезазначеної квартири номер запису про обтяження: 8752051, дата, час державної реєстрації: 16.02.2015 18:33:03, підстава для державної реєстрації: ухвала суду, серія та номер: 761/2817/15-к, виданий 04.02.2015, видавник: Шевченківський районний суд м. Києва.

Станом на теперішні час відсутні будь-які докази на доведення можливого вчинення шахрайських дій стосовно арештованого майна.

За таких обставин, на думку заявника, достатні підстави стверджувати про існування подальшої потреби у збереженні арешту на вищезазначене житло, відсутні, а отже арешт підлягає скасуванню.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив задовольнити.

Прокурор та слідчий в судове засідання двічі не з`явилися, причину неявки суду не повідомили.

Розглянувши клопотання, дослідивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, приходжу до висновку, що воно підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому КПК України порядку.

Відповідно до ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчим суддею встановлено наступне.

Головним СУ Служби безпеки України, проводилось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру д осудових розслідувань за №0000515 від 19 листопада 2014 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.3 ст.209 КК України.

24.10.2018 року постановою прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України підслідність у кримінальному провадженні № 0000515 від 19 листопада 2014 року визначено за слідчим управління ГУНП в Одеській області.

На теперішній час досудове розслідування за кримінальним провадженням №0000515 від 19 листопада 2014 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.3 ст.209 КК України, проводиться СВ ВП № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2015 року, накладено арешт, між іншим, на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 45, 1 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_1 ) в забезпечення кредитного договору № 632/1-13 від 03.09.2013 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 та його представник при розгляді клопотання про накладення арешту присутні не були.

Так, відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Статтею 174 КПК України передбачено право підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, іншого власника або володільця майна, які не були присутні при розгляді клопотання про арешт майна, заявити клопотання про скасування арешту повністю або частково.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, власник арештованого майна ОСОБА_4 , не має статусу підозрюваного, обвинуваченого чи особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність.

Досудове розслідування у справі триває з 2014 року а майно ОСОБА_4 перебуває під арештом більше 10 років.

Створені умови тягнуть за собою порушення прав і законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст.41 Конституції України.

Так, ч.5 ст.9 КПК України, передбачено що, Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. При цьому, виходячи з положень Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Відповідно до ст.13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст.41 Конституції України).

Відповідно до ст.1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України та відповідно до п.10 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Пункт 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначає, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знать про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумний заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Аналогічне роз`яснення міститься в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

Володілець майна ОСОБА_4 не є підозрюваним за кримінальним провадженням №0000515 від 19 листопада 2014 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.3 ст.209 КК України, в рамках якого прийнято рішення про арешт майна.

З огляду на приписи п.18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Враховуючи викладене, вважаю, що потреба у застосуванні заходу забезпечення, у вигляді арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (номер запису про обтяження 8752051 від 16.02.2015), відпала, та арешт накладений 04.02.2015 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, в цій частині підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, підлягає задоволенню наведених підстав.

Керуючись ст.ст.167-174 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна - задовольнити.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2015 року, в частині арешту трьохкімнатної квартири, загальною площею 45, 1 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_1 ) в забезпечення кредитного договору № 632/1-13 від 03.09.2013 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_7 - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: