Єдиний унікальний № 371/1185/24
Номер провадження № 1-кп/371/123/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2025 р. м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миронівка Київської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000232 від 02.08.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Центральне Миронівського району Київської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, непрацюючого, одружений, має на утриманні малолітню доньку, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є депутатом, раніше не судимий

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ст. 336 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

ОСОБА_4 перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: АДРЕСА_2 , як військовозобов`язаний, під час мобілізації, в особливий період, а саме в період дії воєнного стану, уведеного із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженого Законом України від 3 березня 2022 року № 2105-IX (зі змінами, внесеними Указом від 17 травня 2022 року № 342/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2264-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 574/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2501-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 758/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2739-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 59/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2916-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 255/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3058-IX, Указом від 26 липня 2023 року № 452/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3276-IX, Указом від 6 листопада 2023 року № 735/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3430-IX, та Указом від 5 лютого 2024 року № 50/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3565-IX), продовженого 14 травня 2024 року строком проведення загальної мобілізації на 90 діб, 08.04.2024, у денний час прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де був належним чином, у встановленому законом порядку повідомлений про його призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, шляхом вручення ОСОБА_4 бойової повістки про його обов`язкову явку 11.04.2024, об 06 год. 00 хв. до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , для поставки на військову службу до військової частини за призовом по мобілізації та подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, яку ОСОБА_4 також було зачитано вголос.

Будучи попередженим про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу у виді кримінальної відповідальності, військовозобов`язаний ОСОБА_4 , якого визнано придатним до військової служби, на підставі ст. 26в, 23г, 42г, 64г, 10в, 54гв графи II Розкладу хвороб, граф 4.7 ТДВБ відповідно до рішення військово-лікарської комісії від 05.03.2024, та таким, що не має права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», маючи умисел на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та реалізуючи його, з метою уникнення від проходження військової служби, виявляючи власне ставлення з цього приводу у вигляді небажання проходити військову службу, з метою ухилення від призову за мобілізацією, без поважних причин, маючи можливість прибути до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 1. 10, 42 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами, останні зміни внесені згідно з Указом від 5 лютого 2024 року № 50/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3565-IX) продовженого 14 травня 2024 року строком проведення загальної мобілізації на 90 діб, 11.04.2024 о 06 год. 00 хв. до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та в подальшому до місця призову, а саме до військової частини, розташованої в АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 не прибув, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме в період дії воєнного стану.

Своїми діями, ОСОБА_4 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у вчиненому злочині, а саме в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період визнав повністю, розкаявся. Суду пояснив, що був обізнаний, належним чином у встановленому законом порядку повідомлений працівниками вищевказаного центру про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації. Проте через страх не прибув, натомість надмірно вжив спиртні напої. Вказав, що має захворювання, і може бути корисним перебуваючи за місцем проживання, а не у зоні ведення бойових дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних на нього.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності його позиції у суду немає. Крім того, суд роз`яснив, що обвинувачений буде позбавлений права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу злочину, інкримінованих обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, викладених в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості та не спростовується.

Враховуючи вимоги до вмотивованості судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити таке. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого звертається увага на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. У рішеннях ЄСПЛ («Салов проти України», «Серявін та інші проти України» та ін.) склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто, вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Отже, оцінюючи у сукупності всі досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що зібраними по справі доказами поза межами розумного сумніву підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, а саме в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

При призначенні виду покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжуючі покарання. ОСОБА_4 раніше не судимий, одружений, не працює, має на утриманні малолітню дитину, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Також суд враховує ставлення обвинуваченого до вчиненого, поведінку до та після вчинення злочину, наявність обставини, яка пом`якшує покарання.

Вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене ст. 366 КК України, відноситься до категорії нетяжкого злочину.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання суд виходить із встановленої ст. 50 КК України мети покарання, виправлення і запобігання вчиненню винними та іншими особами нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якого покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягненні справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи - воно має буду законним, пропорційним не становити надмірного тягаря для особи.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, а також беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 не мав підстав, передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком по захисту Батьківщини, скоїв умисний нетяжкий злочин, але який створює в очах громадян та суспільства в цілому, негативне враження, безкарності, тим більше під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, , суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції статті 336 КК України у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання відповідатиме меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності. І буде необхідний і достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

При цьому, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбаченим законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Суд також зазначає, що підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за правилами ст. 69 КК України, незважаючи на його щиросердне каяття, відсутні.

Також, враховуючи ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та той факт, що на території України уведений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв`язку з чим суд не призначає покарання із застосуванням ст.75 КК України, оскільки це не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Відсутність судимостей та негативної характеристики ОСОБА_4 враховуються судом при призначенні мінімального покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті.

Суд констатує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання конституційного обов`язку пов`язаного із захистом Батьківщини. Вказане може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Цивільний позов у кримінальному провадженні заявлений не був.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 50,65,336 КК України ст. ст. 368, 369, 370, 371, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України і призначити покарання у виді покарання на строк 3 (три) роки позбавлення волі.

Початок строку відбуття призначеного судом покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту затримання з метою приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Миронівський районний суд Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_6