УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 361/116/24

провадження № 51-1345 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 листопада 2023 року за №0003825, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 300 000 гривень. У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів у провадженні, скасовано арешт на майно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, щоОСОБА_5 01 листопада 2023 року, приблизно о 17:02, керував технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz», моделі «Sprinter 314 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Чорних Запорожців у м. Броварах Київської області в напрямку від бульвару Незалежності до вулиці Марії Лагунової та, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться на проїжджій частині вулиці Чорних Запорожців біля будинку № 15 по бульвару Незалежності, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, чим порушив п.п. б) п. 2.3 ПДР України, продовжив рух по нерегульованому пішохідному переходу, по якому зліва направо відносно напрямку руху автомобіля рухалась пішохід, не зменшив при цьому швидкість, не зупинився, не дав їй дорогу, чим порушив п. 18.1 ПДР України, внаслідок чого допустив наїзд передньою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_6 . Внаслідок чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми правої тім`яної області, струсу головного мозку; переломів 10-го грудного - 2-го поперекового хребців, переломів 10-12 ребер справа, двостороннього гемопневмотораксу з компресією правої легені.

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.п. б) п. 2.3 та п. 18.1 ПДР України перебувають у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскарженими вироком і ухвалою щодо ОСОБА_5 у частині вирішення цивільного позову у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним, на його думку, застосуванням норм матеріального права, просить судові рішення в цій частині змінити.

Вважає, що судами не обґрунтовано визначений розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню із засудженого. Не взято до уваги доводи сторони захисту, що ОСОБА_5 у даному випадку не є належним цивільним відповідачем, оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди його відповідальність була застрахована у порядку, визначеному ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому залученню у якості відповідача (співвідповідача) підлягала страхова компанія. На переконання захисника ОСОБА_4 , суди не мали достатніх правових підстав для задоволення цивільного позову потерпілої. Зазначає, що вирок і ухвала не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України та призначене покарання захисником у касаційному порядку не оскаржуються, а тому Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне вирішення цивільного позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди із засудженого, то вони є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦК України.

Статтею 129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно зі ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Суд зобов`язаний дослідити обставини, які належать до предмету доказування, при вирішенні справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених кримінальним правопорушенням, установити зв`язок між злочинним діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам. Цих вимог під час вирішення цивільного позову суди дотримались.

Так, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги потерпілої частково, ухвалив стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 300 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній

або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, окрім іншого, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала

у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях,

яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Усупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі захисника, заявлений потерпілою ОСОБА_6 цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК України з огляду на положення статей 23, 1167 ЦК України.

При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь його вини, характер діяння, наслідки, що настали, понесені потерпілою моральні страждання, зокрема, те, що потерпіла перенесла низку негативних емоцій, порушення звичного ритму життя, пов`язаного з розладом здоров`я, перебувала на довготривалому стаціонарному лікуванні, витрачала час та докладала значних зусиль для відновлення і організації звичного способу життя, який було порушено внаслідок дій винного.

При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, та за встановлених обставин кримінального провадження обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги потерпілої частково.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою захисника, доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, належним чином проаналізував усі обставини справи та ствердив

про правильність прийнятого рішення судом першої інстанції, Колегія суддів зазначила, що при вирішенні цивільного позову враховано тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг моральних та фізичних страждань, яких зазнала потерпіла, тяжкість вимушених змін у життєвих обставинах.

Суд касаційної інстанції, який позбавлений можливості самостійно досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, а лише виходить із фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, погоджується з таким висновком та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначено із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілої, конкретних обставин справи, наслідків вчиненого злочину і вважати його завищеним підстав немає.

До того ж слід зазначити, що у кожному окремому випадку розмір відшкодування моральної шкоди визначається індивідуально судом з урахуванням вимог законодавства та особливостей конкретного кримінального провадження,

що є проявом дискреційних повноважень суду. Сама по собі незгода захисника із визначеним розміром моральної шкоди не може бути підставою для скасування чи зміни судових рішень.

Що стосується позиції захисника про відсутність правових підстав у судів для задоволення цивільного позову потерпілої, зважаючи на те, що позов був пред`явлений виключно до ОСОБА_5 , цивільно-правова відповідальність якого на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то вона також є необґрунтованою.

Потерпіла ОСОБА_6 з дотриманням наведених вище положень законодавства вільно, на власний розсуд обрала спосіб здійснення свого права на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди, шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка її завдала, що узгоджується в тому числі з ч. 1 ст. 12 ЦК України.

І хоча ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що Страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, незалучення страхової компанії у цьому випадку не є порушенням інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У вказаному кримінальному провадженні цивільний позов потерпілою був пред`явлений, як в частині матеріальної, так і в частині моральної шкоди. При вирішенні питання щодо позовних вимог потерпілої суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у частині її вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Зважаючи на те, що відшкодування моральної шкоди за наведеною ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має обмежений характер та до того ж прямо залежить від виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, у якій було відмовлено, суд за встановлених обставин дійшов висновку про необхідність стягнення моральної шкоди у визначеному розмірі - 300 000 гривень з винного. Підстав вважати таке рішення суду незаконним немає. Такого самого висновку дійшов і апеляційний суд, переглянувши вирок у апеляційному порядку.

Вказівка захисника на постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27 липня 2021року (справа № 431/1397/20) є безпідставною, зважаючи на те, щовисновки у цій справі ґрунтувалися на відмінних обставинах кримінального провадження, зокрема, страхову компанію вже було залучено у якості співвідповідача та стягнуто з неї на користь потерпілої матеріальну шкоду. Нерелевантними є і решта посилань захисника на рішення Верховного Суду у даному випадку.

Оскаржені судові рішення в частині вирішення цивільного позову є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, вони відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3