ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000095 від 18.07.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Березінки Пермської області, російської федерації, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , громадянку України, раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних і судових органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 15 років, з конфіскацією належного на праві приватної власності майна.

Обраний в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою визначено залишити без змін.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Верховною Радою України Радянської Соціалістичної Республіки схвалено 24.08.1991 «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюються на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.

До системи адміністративно - територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема і Запорізька область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1991 російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10.02.1995, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

Відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали 31.05.1997 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 № 13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 02.03.1999 № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, Російська Федерація (далі - рф) зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 (ратифікований рф 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської, Запорізької та інших областей відноситься до території України.

Незважаючи на вищевикладене, 21.02.2022 рф визнано так звані «донецьку народну республіку» та «луганську народну республіку» незалежними державами, попередньо впроваджуючи в період 2013-2022 років, із застосуванням засобів масової інформації, ідеї єдиного російського народу та відсутності української нації, вчиняючи неоголошені та приховані вторгнення на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств рф, організовуючи та підтримуючи терористичну діяльність, направлену на окупацію Донецької та Луганської областей та порушення територіальної цілісності України.

Надалі «президент» рф оголосив 24.02.2022 про рішення розпочати так звану військову операцію в Україні.

Після цього, збройними силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і збройних сил рф, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військовим штабам і складам Збройних сил України, а також підрозділами збройних сил та інших військових формувань рф 24.02.2022 здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна через державний кордон України, який проходить територіями Автономної республіки Крим, Запорізької, Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської та інших областей, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, окупували частину вказаної території, організували проведення псевдо-референдумів та прийняття незаконних, з огляду на норми міжнародних актів, рішень щодо включення окупованих територій Донецької, Запорізької, Луганської, Херсонської областей до складу суб`єктів рф, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час і призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У свою чергу, указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого неодноразово продовжувалася та який триває по даний час.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2012 № 1207-VII, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

У ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф та окупацією ряду населених пунктів Запорізької області, станом на 24.02.2022 ОСОБА_8 постійно проживала на території м. Мелітополя та, відповідно, останній були достовірно відомі наведені вище факти розв`язання та ведення рф агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, захоплення державних установ, організацій та військових частин, оскільки ці події широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації, та набули розголосу у місцевого населення.

У свою чергу, громадянка України ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, зобов`язана неухильно додержуватися Конституції України та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів.

З 25.02.2022 по даний час Мелітопольська міська територіальна громада, та ряд інших селищних, міських і сільських територіальних громад Запорізької області перебувають під окупацією збройних сил рф, що зафіксовано відповідним Переліком, затвердженим Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309.

Після остаточної військової окупації м. Мелітополь Запорізької області, представниками збройних формувань російської федерації узурповано всі владні повноваження на тимчасово окупованій території громади шляхом збройного захоплення адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, встановлення інституту військових комендатур, запровадження тотального контролю та жорсткого управління у всіх сферах життєдіяльності громади.

Продовжуючи встановлення тотального контролю та розповсюджуючи свою владу на захоплених військових шляхом територіях Мелітопольської міської територіальної громади, представники збройних формувань рф, діючи за підтримки місцевих колаборантів, окупаційної адміністрації та інших лояльних до держави-агресора верств місцевого населення із числа діючих та колишніх співробітників судових та правоохоронних органів України, всупереч порядку, встановленому Конституцією України, Законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про забезпечення права на справедливий суд», «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, створили 03.04.2023 незаконний судовий орган, наділивши його всіма необхідними владними повноваженнями, так званий «Мелитопольский межрайонный суд» (мова оригіналу), який розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вулиця Шмідта, будинок 11.

Відповідно до Федеральних Законів рф № 7-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Запорожской области и образовании в составе российской федерации нового субъекта - Запорожской области», № 87-ФЗ «О создании судов российской Федерации на территории Запорожской области о внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации» так званий «Мелитопольский межрайонный суд» (мова оригіналу) входить у склад судової системи рф, юрисдикція якого розповсюджується на територію м. Мелітополь, Акімівського, Веселівського, Мелітопольського та Приазовського районів.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII визначено, що окупаційна адміністрація рф це сукупність державних органів і структур рф, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних рф самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Всупереч указаним правовим нормам, після повної окупації міста Мелітополь, Мелітопольського району та інших територіальних одиниць Запорізької області військовослужбовцями збройних сил рф, ОСОБА_8 , маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, а відтак усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, водночас підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у тому числі щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів рф, які передбачають перебування України у сфері її впливу, а також з корисливих мотивів та хибного почуття кар`єризму, у порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вирішила використати факт встановлення окупаційної влади на території Мелітопольської міської територіальної громади та ряду інших населених пунктів Запорізької області у своїх особистих інтересах та не пізніше червня 2023 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, будучи обізнаною із діяльністю Мелітопольського міжрайонного суду Запорізької області, оскільки до моменту повномасштабного військового вторгнення рф до України, тривалий час обіймала посаду державної служби в апараті вказаного суду - секретаря судового засідання, діючи всупереч інтересам держави України, її суверенітету та територіальної цілісності, підтримуючи агресію російської федерації проти України, погодилась на пропозицію представників держави-агресора російської федерації та добровільно зайняла посаду «заместителя начальника общего отдела» (мова оригіналу) у незаконному судовому органі так званому «Мелитопольском межрайонном суде» (мова оригіналу), створеному на тимчасово окупованій території.

Після цього, з метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення окупованої частини території Запорізької області, в тому числі Мелітопольської міської територіальної громади, де зареєстрована юридична адреса та фактичне місцезнаходження згаданого незаконного судового органу, думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупації частини території України, як єдиної законної влади на цій території, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах Запорізької області влади рф та ідей «російського світу», ОСОБА_8 , являючись «заместителем начальника общего отдела Мелитопольского межрайонного суда» (мова оригіналу), забезпечувала становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом безпосередньої участі у функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади рф на окупованій території України (Запорізька область), виконання функцій представника окупаційної судової влади рф з метою недопущення контролю української влади на території Запорізької області, реалізацію незаконної правової політики держави-агресора у різних сферах держави та виконувала інші функціональні обов`язки, що полягали у здійсненні контролю за веденням діловодства в суді, готуванні проектів розпорядчих документів у межах своєї компетенції, взаємодії з іншими окупаційними органами та структурними підрозділами суду в межах своєї компетенції.

Діючи у такий спосіб та добровільно зайнявши посаду у незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території та виконуючи, в період не пізніше з червня 2023 року по даний час, функції «заместителя начальника общего отдела Мелитопольского межрайонного суда» (мова оригіналу), на тимчасово окупованій території Запорізької області, забезпечуючи організаційне забезпечення роботи суду, ОСОБА_8 здійснила колабораційну діяльність.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території, ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Не погодившись із рішенням суду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржений вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, відомості зазначені в ньому, не підтверджуються дослідженими доказами. Судом не надано належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема, показанням свідків. Апелянт вказує про недоведеність наявними в матеріалах кримінального провадження доказами тієї обставини, що ОСОБА_8 добровільно зайняла посаду у незаконному судовому органі.

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинувачена ОСОБА_8 належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням вимог ч. 8 ст. 135, ст. 323 КПК, зокрема шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Волинського апеляційного суду.

З урахуванням викладеного та вимог кримінального процесуального закону колегією суддів прийнято рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченої ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої ОСОБА_8 (in absentia), яка показань суду не надавала, будь-яких клопотань від останньої на адресу суду також не надходило.

Водночас, дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою з Західного регіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги.

Разом з тим, свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 які, будучи допитаними в судовому засіданні, пояснили суду, що вони особисто знайомі з ОСОБА_11 . Вказані свідки зазначили, що ОСОБА_8 після окупації міста переїхала на захід України, однак невдовзі повернулася назад до Мелітополя.

Свідок ОСОБА_9 вказав, що до моменту повномасштабного вторгнення рф до України обіймав посаду голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, у зв`язку із чим особисто знайомий з обвинуваченою ОСОБА_12 , котра працювала в указаному суді на посаді секретаря судових засідань. Свідку відомо, що ОСОБА_13 перейшла на службу до окупаційного судового органу в місті Мелітополь, який функціонує в тому ж адміністративному приміщені де працював Мелітопольський міськрайонний суд. На думку свідка, обвинувачена перейшла на службу в окупаційний незаконний судовий орган добровільно.

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що обвинувачена ОСОБА_14 є матір`ю його дружини. До моменту повномасштабного вторгнення рф до України Арифова проживала в місті Мелітополь, де працювала у місцевому суді, а після окупації міста переїхала до міста Ковель де проживала спільно з донькою та його матір`ю, в будинку в місті Ковель. Стала на облік як внутрішньо переміщена особа, отримувала допомоги. Згодом ОСОБА_13 з незрозумілих причин звільнилася з Мелітопольського суду та повернулася до окупованого міста Мелітополь. Причини повернення йому не відомо. Про погрози в її бік з боку окупаційної влади, примушування до роботи на державній службі в суді на адміністративній посаді в апараті судового органу окупаційного суду свідку теж нічого не відомо.

На думку колегії суддів, покликання захисника в апеляційній скарзі щодо неузгодженості показань свідків голослівні та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Оцінюючи показання, дані свідками в судовому засіданні суду першої інстанції, колегія суддів вважає їх правдивими, оскільки вони є логічними, послідовними, не суперечать іншим встановленим судом фактичним обставинам справи.

Крім показань свідків, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли ґрунтовну оцінку в судовому рішенні, зокрема: протоколами від 27.11.2023 та 11.12.2023 за наслідками проведення негласних слідчих (розшукових) дій стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 ; протоколами слідчих дій - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, проведених 23.04.2024 та 14.06.2024 за участі раніше допитаних у провадженні учасників кримінального провадження свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ; протоколом огляду від 29.02.2024 за наслідками проведеного слідчим огляду мобільного телефону Samsung Galaxy A72, належному ОСОБА_17 ; протоколами оглядів від 24.07.2024, 25.07.2024, 06.08.2024, складеними за наслідками проведених слідчим оглядів спілкування/чатів у месенджерах Telegram та Viber; інформацією Головного відділу захисту національної державності УСБУ у Волинській області, і зокрема: від 19.09.2023 за №54/1/3-1817; від 29.11.2023 за № 54/1/3-2222; від 04.01.2024 за № 1/3-9; від 18.07.2024 за № 54/1/3-1359; від 24.07.2024 за № 54/1/3-1405; за № 1/3-1506; протоколом огляду від 10.07.2024 за наслідками проведення огляду на ресурсі/сайті «Контур.Норматив».

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивні підстави не довіряти показанням вказаних вище свідків та відомостям, які містяться в письмових доказах, як у суду першої інстанції, так і в суду апеляційної інстанції відсутні.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених вище доказів, зокрема документи щодо перебування обвинуваченої на посаді так званого «заместителя начальника общего отдела» в окупаційному судовому органі влади, безсумнівно доводять, що громадянка України ОСОБА_8 дійсно добровільно вчиняла злочинні дії, представляючи окупаційну владу в незаконному судовому органі.

Твердження захисника, що обвинувачена зайняла посаду в незаконному судовому органі внаслідок погроз зі сторони окупаційної влади повністю спростовується дослідженими під час судового розгляду доказами, які визнані відповідно до ст.ст. 85, 86 КПК України належними і допустимими.

Між тим, такі доводи захисту були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Разом з тим, характер дій ОСОБА_8 , а саме отримання 21.04.2023 обвинуваченою внутрішнього паспортного документа російської федерації серії 3923 №104076; так званого «індивідуального особового рахунку застрахованої особи», як такої, що отримувала від «управления судебного департамента запорожской области» офіційний дохід у ІІ та ІІІ кварталах 2023 року; листування (текстові повідомлення) обвинуваченої з представниками окупаційних «органів внутрішніх справ», переписка щодо пошуку роботи після повернення до окупованого міста Мелітополь, тривалість таких дій у часі безумовно вказують на їх свідомий і добровільний характер.

Отже, обвинувачена як громадянка України, яка зобов`язана неухильно дотримуватися Конституції та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів, та маючи достатній рівень освіти, життєвого досвіду та спеціальних знань у сфері права, не могла не розуміти незаконності вчинюваних нею дій.

При цьому, до моменту повернення на тимчасово окуповану територію обвинувачена ОСОБА_8 проживала в м. Ковель, спільно зі своєю донькою та її сім`єю, була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та 11.04.2023 добровільно повернулася на тимчасово окуповані території. Слід зауважити, що в переписці за 13.08.2023 є повідомлення зі змісту яких вбачається відмінність в ідеологічних поглядах ОСОБА_8 та її доньки на територіальну приналежність окупованих територій України. Повідомлення від 13.04.2023 вказують про повернення ОСОБА_18 з України до тимчасово окупованих територій у Запорізькій області, маршрутом слідування через територію російської федерації, чому передували попередні суперечки між обвинуваченою та її донькою. (Протокол огляду від 29.02.2024 за наслідками проведеного слідчим огляду мобільного телефону Samsung Galaxy A72, належного ОСОБА_17 доньці обвинуваченої).

Окрім того, відсутні відомості про те, що ОСОБА_8 будь-яким чином повідомляла компетентним органам України чи свідкам про здійснення на неї тиску з боку представників окупаційної влади тощо.

Натомість факт зайняття обвинуваченою посади в незаконному судовому органі, виконання нею належним чином своїх повноважень в інтересах держави-агресора,виконання трудових обов`язків у цьому органі з метою забезпечення його функціонування підтверджується відомостями про систематичне преміювання ОСОБА_8 .

Будь-яких даних, які би свідчили про те, що ОСОБА_8 була вимушена зайняти посаду в незаконному судовому органічи діяла під психічним, фізичним примусом або внаслідок крайньої необхідності, у даній справі не встановлено і стороною захисту не надано.

Тому доводи апеляційної скарги про невмотивованість рішення суду першої інстанції в цій частині, необґрунтовані.

Сукупність наведених обставин безумовно свідчить про свідомий вибір обвинуваченої і про абсолютну добровільність вчинених нею незаконних дій.

Зважаючи на наведене, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що обвинувачена свідомо, добровільно залишила територію України і повернулася на тимчасово окуповані території та здійснила перехід на службу в незаконно створений окупаційний судовий орган.

Важливо акцентувати увагу, що добровільно зайнявши посаду у незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території, обвинувачена ОСОБА_8 також усвідомлювала, що цим вона допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади та приймає участь в реалізації та підтримці рішень, дій держави-агресора.

Доводи апеляційної скарги про те, що ряду обставин кримінального провадження суд першої інстанції надав неналежну оцінку є безпідставними, оскільки судом в повній мірі досліджені усі фактичні обставини справи, а вказані доводи мають загальний характер, не вказують на конкретні порушення при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК, а тому підстави для його скасування відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі не навів у зв`язку з чим його апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржений вирок суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: