ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/225/24 Номер провадження 11-кп/814/2046/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 січня 2024 року за №0000054, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано невинуватою та виправдано за ч.1 ст.190 КК України у зв`язку з відсутністю в її діянні складу цього кримінального правопорушення.

Цивільний позов Міністерства соціальної політики України до ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди залишено без розгляду.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що: в цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би виключали право обвинуваченої на набуття нею статусу внутрішньо переміщеної особи та свідчили про наявність у її діях ознак обману; пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення не містить посилання на конкретну норму, що передбачала повідомлення відомостей при отриманні статусу внутрішньо переміщеної особи та яку не виконала обвинувачена, а фактично воно ґрунтується на системному тлумаченні норм, запропонованого стороною обвинувачення, яке не є безапеляційним і достатньо чітким для захисту від нього.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні нею кримінального правопорушення за таких обставин.

05 квітня 2022 року ОСОБА_8 із метою отримання державної допомоги як внутрішньо переміщеній особі повідомила державному реєстратору ЦНАП Лубенської територіальної громади завідомо неправдиві відомості про те, що вона з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту прибула з м. Харків у с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл., хоча територію Харківської міської територіальної громади вона залишила до введення воєнного стану в Україні. На підставі завідомо неправдивих відомостей, наданих ОСОБА_8 , її було зареєстровано в Єдиній інформаційній базі внутрішньо переміщених осіб як внутрішньо переміщену особу та видано довідку від 05 квітня 2022 №1630-.

Затим 15 квітня 2022 року ОСОБА_8 , продовжуючи свій умисел на заволодіння державними коштами шляхом обману, звернулась до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Лубенської міської ради (далі - Управління) із заявою про надання їй допомоги на проживання як внутрішньо переміщеній особі. При цьому, вона повідомила уповноваженій особі Управління завідомо неправдиві відомості, що прибула на проживання до Лубенського р-ну із Харківської міської територіальної громади, де ведуться активні бойові дії, не повідомивши про залишення нею місця своєї реєстрації задовго до введення воєнного стану в Україні.

20 квітня 2022 року на підставі поданої ОСОБА_8 до Управління заяви за розпорядженням начальника Управління їй було призначено державну допомогу на проживання як внутрішньо переміщеній особі з 01 березня 2022 року в розмірі 2 000 гривень щомісячно.

У результаті подання ОСОБА_8 до Управління недостовірних відомостей у період часу з 02 травня 2022 року до 17 жовтня 2023 року останній нараховано та виплачено з Державного бюджету України допомогу на проживання як внутрішньо переміщеній особі за березень 2022 року - жовтень 2023 року на загальну суму 40 000 гривень, а саме:

02 травня 2022 року - 4 000 гривень (за березень та квітень 2022 року);

02, 28 червня, 26 липня, 17 серпня, 08 вересня, 06 жовтня, 16 листопада, 12 грудня 2022 року, 11 січня, 19 лютого, 22 березня, 08 квітня, 29 травня, 07 червня, 12 липня, 18 серпня, 16 вересня та 17 жовтня 2023 року - по 2 000 гривень кожного разу (за травень 2022 року - жовтень 2023 року відповідно). Ці кошти були зараховані на особистий рахунок ОСОБА_8 № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «КБ «Приватбанк».

Тим самим ОСОБА_8 заподіяла державі в особі Міністерства соціальної політики України майнову шкоду на загальну суму 40 000 гривень.

Наведені вище дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 вересня 2024 року, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою та засудити за ч.1 ст.190 КК України до покарання у вигляді пробаційного нагляду на строк 3 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України , цивільний позов Міністерства соціальної політики України задовольнити й стягнути з ОСОБА_8 на користь держави в особі цього Міністерства 40 000 гривень у рахунок відшкодування майнової шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі та не врахував те, що: їх сукупністю підтверджено переїзд і тривале проживання обвинуваченої в с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл. ще до введення воєнного стану в України, подальше вчинення нею шахрайських дій, пов`язаних із безпідставним отриманням соціальної допомоги як внутрішньо переміщеною особою, що свідчить про наявність у її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за встановлених в обвинувальному акті обставин; пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення містить посилання на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанови Кабінету Міністрів України №509 від 01 жовтня 2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №332 від 20 березня 2022 року, які було порушено ОСОБА_8 .

У запереченні захисник ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - без зміни, зазначаючи про його законність та обгрунтованість.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора про задоволення апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора про безпідставність визнання невинуватою та виправдання ОСОБА_8 за ч.1 ст.190 КК України позбавлені підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

На підставі ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

Статтею 91 КПК України передбачено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а відповідно до вимог ст.92 КПК України обов`язок доказування цих обставин покладається на сторону обвинувачення.

Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожен із елементів складу кримінального правопорушення, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону, чого в цьому кримінальному провадженні стороною обвинувачення зроблено не було.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, надані прокурором, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Під час розгляду провадження ОСОБА_8 повністю заперечила свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та повідомила, що вона 50 років проживає в м. Харків, де і зареєстрована. У 2020 році після смерті матері успадкувала домоволодіння в с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл., куди вона з моменту спадкування періодично приїздила, доглядала за будинком і земельною ділянкою, проводила час із онуком у цьому населеному пункті. У грудні 2021 року вчергове прибула до будинку в с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл., де відсвяткувала новорічні свята, збиралась повертатися в м. Харків, зокрема, на березень було заплановано похід до лікаря, але через початок бойових дій на території Харківської обл. через збройну агресію РФ проти України була змушена залишитися в с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл. Через деякий час їй повідомили, що вона має право встановити статус внутрішньо переміщеної особи та отримувати матеріальну допомогу. Затим звернулась до соціальних працівників, продемонструвала їм свої документи з місцем реєстрації в м. Харків, на що вони підтвердили її право на статус внутрішньо переміщеної особи, оформили необхідні документи та призначили виплату допомоги. Вважає, що допомога їй була призначена правомірно, жодного умислу на одержання коштів шляхом обману вона не мала.

Зазначені вище показання стороною обвинувачення спростовано не було.

Навпаки, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили показання обвинуваченої в тому, що місцем її постійного проживання до введення воєнного стану було м. Харків, натомість будинок у с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл. нею використовувався як дача. На постійне проживання в с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл. вона переїхала тільки після початку воєнного стану.

Наведені вище докази узгоджується з тим, що відповідно до паспортних даних місцем офіційної реєстрації ОСОБА_8 є м. Харків, тобто обвинувачена офіційно обліковується в цьому місті, отримувала в ньому публічні послуги та ідентифікувала своє місце проживання саме з ним до введення воєнного стану (т.2 а.п.43).

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до п.5 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для відмови заявнику у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з обґрунтуванням такого рішення, є випадок, якщо докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у ст.1 цього Закону, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці.

У цьому провадженні державний реєстратор ЦНАП Лубенської територіальної громади, не встановивши, в тому числі наведених вище обставин, підтвердив наявність підстав для видачі ОСОБА_8 довідки про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи, що зафіксовано у відповідній довідці №1630- від 05 квітня 2022 року (т.1 а.п.143).

Окрім того, ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено підстави для визнання недійсною довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб. Однією з таких підстав є подання особою завідомо недостовірних відомостей.

Між тим, матеріали кримінального провадження не містять і стороною обвинувачення не надано доказів того, що видану ОСОБА_8 довідку про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу, було визнано недійсною в установленому законом порядку.

Навпаки, свідок ОСОБА_14 (начальник Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Лубенської міської ради) підтвердив те, що ОСОБА_8 було належним чином виконано вимоги Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01 жовтня 2014 року. Надана нею інформація та документація утворювали достатню підставу для взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу. Тому він не вбачав підстав для відмови в нарахуванні допомоги ОСОБА_8 і наразі - для порушення питання про повернення вже отриманих нею грошових коштів у межах отриманої допомоги. Норми про припинення виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам, які мають у власності інше житлове приміщення, що розташоване на територіях, на яких не ведуться бойові дії, набрали чинності лише в 2023 році, після чого відповідні виплати обвинуваченій припинились. Тобто на момент оформлення ОСОБА_8 допомоги наявність ще одного згаданого вище житлового переміщення не свідчило про відсутність підстав для отримання нею допомоги.

Свідок ОСОБА_15 (адміністратор ЦНАП Лубенської територіальної громади) також засвідчила достатність підстав для призначення обвинуваченій на момент її звернення допомоги.

Разом з тим, посилання сторони обвинувачення на довідку про місця реєстрації абонентського номеру мобільного телефону: НОМЕР_2 , у певні проміжки часу на територіях населених пунктів як Харківської, так і Полтавської обл. шляхом порівняння кількості днів, у які відбувалась відповідна реєстрація абонента в цих областях, до того ж, у відсутність інших доказів, само по собі не є належним спростуванням факту наявності в ОСОБА_8 постійного місця проживання в м. Харків до дати введення воєнного стану, що підтверджено всіма допитаними свідками по справі та узгоджується з паспортними даними обвинуваченої. До того ж, у суді першої інстанції ОСОБА_8 не заперечувала факт її періодичного перебування в с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл. до дати введення воєнного стану, оскільки після смерті матері вона доглядала за будинком і земельною ділянкою в цьому населеному пункті, проводила там час із онуком.

В аспекті суб`єктивної сторони варто зазначити й те, що визначення обвинуваченою місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , було здійснено значно раніше та за відсутності воєнного стану.

Також і пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення не містить наведення обставин те, що вона змінювала постійне місце проживання після введення воєнного стану.

Поряд із цим, запропоноване стороною обвинувачення тлумачення норм законодавства з приводу того, що переміщення внутрішньо переміщеної особи повинне здійснюватися фактично у формі її фізичного переїзду після 24 лютого 2022 року не відповідає змісту та суті нормативних положень, а також дійсній волі законодавця.

Так, за ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно з п.2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 (у редакції на час виникнення спірних відносин) на отримання довідки мають право особи, які після введення Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" воєнного стану перемістилися з території адміністративно-територіальної одиниці, на якій проводяться бойові дії.

Аналіз наведених вище приписів законодавства свідчить про правильність висновку місцевого суду, який констатував, що термін «перемістилися з території адміністративно-територіальної одиниці, на якій проводяться бойові дії» не виключає ситуації, в якій особа була позбавлена можливості повернутися до місця проживання через бойові дії на відповідній території. А тому аргументи сторони обвинувачення про те, що умовою визначення статусу внутрішньо переміщеною особою є лише фізичне переміщення (виїзд) з певної адміністративно-територіальної одиниці після 24 лютого 2022 року слід визнати помилковим. Тимчасове ж перебування (зокрема, святкування новорічних свят) обвинуваченої в с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської обл. до запровадження воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України та подальше вимушене залишення ОСОБА_8 у цьому населеному пункті після 24 лютого 2022 року через бойові дії в м. Харків не виключає її права на набуття статусу внутрішньо переміщеної особи.

Посилання ж апелянта на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 листопада 2020 року (справа №159/3357/18) є нерелевантним, оскільки за змістом викладеної в цьому судовому рішенні правової позиції, саме собою встановлення в Законі України №1768-ІІІ механізму повернення органу соціального захисту надміру виплачених коштів не виключає притягнення особи до кримінальної відповідальності за шахрайство (ст.190 КК України) лише за умови, якщо в діянні особи є всі елементи складу вказаного кримінального правопорушення і під час звернення за державною соціальною допомогою не було жодних правових підстав для її призначення цій особі.

Натомість, у кримінальному провадженні, яке є предметом апеляційного розгляду, встановлено те, що на час звернення ОСОБА_8 мала правові підстави для отримання соціальної допомоги, стороною обвинувачення не надано та перевіркою матеріалів справи не встановлено доказів, які би свідчили про наявність у діях обвинуваченої складу шахрайства.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції, витлумачивши всі сумніви на користь обвинуваченої, дійшов правильного висновку про недоведеність стороною обвинувачення наявності в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4