ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1391/24 Справа № 185/752/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю Вертикаль-Плюс - адвоката ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000568 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мішково-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області, громадянина України, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого водієм в ТОВ «ВЕРТИКАЛЬ-ПЛЮС», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року ОСОБА_10 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами. Запобіжний захід відносно обвинуваченого до набрання вироком законної сили не обирався. Строку покарання ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання та фактичного затримання ОСОБА_10 .

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_10 , ТОВ Вертикаль-Плюс про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з ТОВ Вертикаль-Плюс на користь ОСОБА_13 7364,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 400000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо накладених арештів, речових доказів та розподілу судових витрат.

Як встановлено судом першої інстанції, 26 липня 2020 року приблизно об 11 год. 05 хв. ОСОБА_10 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вертикаль-ПЛЮС» та керуючи автопоїздом «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 з`єднаного з напівпричепом «Noyens ОРА-3-44», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався вул. Дніпровською з боку вул. Західно-Донбаської у напрямку вул. Водопровідної у м. Павлограді Дніпропетровської області.

Під час руху, водій ОСОБА_10 здійснюючи рух у крайній лівій смузі з двох наявних, зупинився перед регульованим перехрестям з вул. Водопровідною на заборонний червоний сигнал світлофора, залишаючись в крайній лівій смузі. В цей же час проїзну частину дороги вул. Дніпровської справа наліво відносно напрямку руху зазначеного автопоїзду у недозволеному місці почав переходити пішохід ОСОБА_14 .

Після того, як включився зелений сигнал світлофора, водій ОСОБА_10 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, проявляючи злочинну самовпевненість, але легковажно розраховуючи на відвернення суспільно небезпечних наслідків в 11 годині 07 хвилин, поновив рух автопоїзда, не переконавшись в безпечності свого маневру, внаслідок чого, навпроти багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 передньою лівою частиною керованого ним автопоїзда здійснив наїзд на ліву бічну частину пішохода ОСОБА_14 , який в цей момент знаходився на смузі руху автопоїзду, після чого відбулося падіння ОСОБА_14 на проїзну частину і з послідуючим переїздом через тіло потерпілого лівим заднім колесом тягача. Внаслідок чого настала смерть останнього.

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п 1.5., 2.3. б), 10.1. Правил дорожнього руху України. В свою чергу, порушення п. 10.1. Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_10 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та смертю пішохода ОСОБА_14 , внаслідок отриманої ним сумісної тупої травми тіла, яка супроводжувалася множинними переломами кісток черепу, з грубим пошкодженням головного мозку, множинними переломами кісток тулубу та кінцівок, яка ускладнилася травматичним шоком.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник в апеляційній скарзі просить вирок Павлогардського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року відносно ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження №0000568, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Також, сторона захисту просить в ході апеляційного перегляду повторно дослідити відеозаписи обставин ДТП 2020-07-26-11-08-25.МОV та MOVI1503.avi, протоколи слідчих експериментів за участі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , висновки автотехнічних експертиз №№7 від 14 лютого 2023 року та №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року, допитати експерта ОСОБА_18 та призначити судову комісійну автотехнічну експертизу з дослідження обставин і механізму ДТП.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги сторона захисту посилається на однобічність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник вказує, що матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_10 у вчиненні ДТП за вказаних у вироку обставин.

Так, захисник зазначає, що відповідно до аналізу показів наданих обвинуваченим, останній вжив всіх можливих заходів щодо оцінки дорожньої обстановки та її врахування, зокрема, на виконання п. 10.1 ПДР України ОСОБА_10 проглянув з робочого місця водія у скло та дзеркала керованого ним транспортного засобу, дорожню обстановку оцінив, встановив відсутність учасників руху, яким може бути спричинено небезпеку та відновив рух транспортного засобу, тобто, обвинувачений чітко вказав, що пішохода перед відновленням руху він не бачив, а тому вважав за можливе після виконання вимог п. 10.1 ПДР України відновити рух, що протирічить висновкам суду першої інстанції про порушення ОСОБА_10 вказаних правил дорожнього руху, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП та наїздом на пішохода ОСОБА_14 .

Також, сторона захисту вважає безпідставними посилання суду першої інстанції як на доказ на покази свідка ОСОБА_13 , оскільки як вбачається із її показів на місця пригоди свідок не була, зі слів іншого свідка ОСОБА_13 стало відомо, що потерпілий стояв поряд із великою машиною зерновозом і коли машина рушила, то потерпілий потрапив під колеса.

Безпідставним, на думку захисника, є посилання суду і на покази свідка ОСОБА_19 , як на доказ доведеності вини ОСОБА_10 , оскільки вказаний свідок показав, що після перегляду відео реєстратора свідок виявив, що водій зерновоза не міг побачити перехожого, бо на місця ДТП не було пішохідного переходу, чоловік йшов і тримався за бампер машини як за поручень.

Також, захисник вказує, що на неповноту судового розгляду вказує необґрунтована відмова суду першої інстанції у допиті ключових очевидців ДТП, а саме ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 . Крім того, захисник вказує, що за участі вказаних свідків проводились слідчі експерименти щодо відтворення та уточнення обставин ДТП, які в подальшому використані в якості вихідних даних при проведенні автотехнічних експертиз. Додатково, захисник звертає увагу, що в основу вироку покладено протоколи слідчих експериментів, проведених за участі свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , без допиту даних свідків в суді, з метою перевірки їх показів, наданих на стадії досудового розслідування.

Окрім цього, захисник вважає, що протоколом огляду місця ДТП та схемою до нього встановлені обставини, яким суд надав хибну оцінку, а саме: місце наїзду на пішохода, відносно меж проїзної частини не зафіксовано; місце виходу пішохода на проїзну частину не відповідає положенням п. 4.7 ПДР України; пригода трапилась на ділянці проїзної частини вул. Дніпровської, яка забороняє рух пішоходів згідно положень п.4.13-г ПДР України, тобто має чотири смуги для руху та дорожня розмітка 1.3. (подвійна біла суцільна лінія). В ухваленому рішенні, на думку захисника, суд оминув увагою зазначені обставини, не надавши їм належної оцінки та обмежився зазначенням виключно очевидних, беззаперечних обставин, які стороною захисту не заперечувались.

Без належної оцінки суду залишились протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 від 28 липня 2020 року, з аналізу яких встановлено, що вони фіксують перевірку показів даних свідків з метою встановлення можливості водія помітити пішохода ОСОБА_14 і даними протоколами достовірно та категорично встановлений факт відсутності у водія ОСОБА_10 можливості своєчасно виявити пішохода з робочого місця водія зерновоза, так як пішохода не видно.

Також, судом першої інстанції без належної оцінки залишився об`єктивний, беззаперечний та ключовий доказ відеозапис «MOVI1503.avi», який дає чітке, неупереджене бачення обставин, які передували аварійним подіям та механізму ДТП. Зокрема, суд не надав оцінки наступним обставинам: проїзна частина вул. Дніпровської має чотири смуги для руху транспортних засобів; в напрямку руху автопоїзду під керуванням ОСОБА_10 , праворуч рухається сідловий тягач (під керуванням ОСОБА_17 ), вказаний транспортний засіб постійно в русі на мінімальній швидкості, що забезпечувало ОСОБА_10 розуміння відсутності можливих пішоходів, які б рухались справа наліво; пішохід ОСОБА_14 переходить дорогу по за межами пішохідного переходу у темпі спокійного кроку у напрямку справа наліво відносно напрямку руху автопоїзда, навскоси; ОСОБА_14 рухається постійно, фактично обходячи габарити кабін тягачів, в безпосередній близькості до них; ОСОБА_10 фактично відновлює рух в той час коли пішохід ОСОБА_14 фактично входить у його смугу руху у темпі спокійного кроку, подолавши половину габаритів кабіни пришвидшився до швидкого кроку, після чого послідував контакт та падіння.

Вказані обставини відеозапису, свідчать про те, що ОСОБА_10 не бачив і не міг бачити небезпеку для руху у вигляді появи пішохода.

Також, захисник не погоджується із висновками автотехнічної експертизи, зокрема, вважає що в ході її проведення використані сумнівні вихідні дані, отримані на підставі слідчих експериментів із показів свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , які не були перевірені судом першої інстанції в ході судового провадження. Поміж цього, захисник не погоджується із наданою експертом відповіддю на запитання експертного дослідження №№2-5 та вважає, що експерт сам собі протирічить, зокрема, сам же експерт зазначає про невідповідність дій водія ОСОБА_10 вимогам п.10.1. ПДР України, але в той же час вказує, що вказаний пункт не містить переліку дій водія, які передують початку руху. На думку сторони захисту, експерт в цій частині уникнув відповіді на поставлене запитання та без проведення дослідження в цій частині, обмежившись виключно копіюванням вимог положень п.10.1. ПДР України, без належного обґрунтування свої висновків, безпідставно зазначив про наявність у водія ОСОБА_10 технічної можливості уникнути ДТП.

На питання №6 автотехнічне дослідження взагалі не проводилось, а експерт відповідаючи на зазначене питання уникнув відповіді здійснивши тотожне за своїм змістом посилання на спірний висновок №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року.

Щодо питання №7, то захисник звертає увагу, що експерт зазначив, що у постанові про призначення зазначеної експертизи, органом досудового розслідування не був заданий момент небезпеки для водія. Момент небезпеки для водія, як зазначає експерт, детально наведений в дослідницькій частині висновку. Тобто, на думку захисника, це свідчить про те, що експерт самостійно, не звертаючись з клопотанням про надання додаткових вихідних даних, сформував момент небезпеки, що є недопустимим.

Представник ТОВ Вертикаль-Плюс - адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 286 КК України в частині стягнення з ТОВ Вертикаль-Плюс на користь ОСОБА_13 суми в розмірі 7364,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 400000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди та ухвалити новий вирок в цій частині, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 до ТОВ Вертикаль-Плюс.

В обґрунтування своїх вимог представник цивільного відповідача посилається на те, що висновки суду першої інстанції про наявність в ТОВ Вертикаль-Плюс обов`язку, передбаченого ст. 1172 ЦК України, нести цивільну відповідальність за протиправні дії ОСОБА_10 не відповідають фактичним обставинам справи і побудовані лише на твердженнях цивільного позивача, який в свою чергу на надав належних доказів на підтвердження факту перебування обвинуваченого на момент ДТП у трудових відносинах з ТОВ Вертикаль-Плюс.

Зокрема, адвокат ОСОБА_21 вказує на те, що на момент ДТП ОСОБА_10 не перебував у трудових відносинах з ТОВ Вертикаль-Плюс та не виконував трудових обов`язків, що виключає покладання відповідальності на ТОВ Вертикаль-Плюс за шкоду, завдану протиправними діями ОСОБА_10 .

Так, ОСОБА_10 був працевлаштований до ТОВ «Вертикаль-Плюс» лише 04 березня 2021 року, в той час, як ДТП за участі останнього сталося 26 липня 2020 року. При цьому, представник цивільного позивача вказує, що транспортний засіб - автопоїзд, що складається з вантажно-спеціалізованого сідлового тягача-Е марки «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа марки «Noyens ОРА-3-44», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент ДТП за участі водія ОСОБА_10 не належав ТОВ «Вертикаль-Плюс».

Вищевказане свідчить про те, що застосування судом першої інстанції за даних обставин положень ст.1172 ЦК України, та покладання обов`язку з відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок ТОВ Вертикаль-Плюс суперечить нормам діючого цивільного законодавства України.

На підтвердження вищевказаного до апеляційної скарги адвокатом цивільного відповідача долучаються копії трудової книжки ОСОБА_10 , довідки ТОВ «Вертикаль - Плюс», звіту за формою 1ДФ щодо сум нарахованих доходів працівникам ТОВ «Вертикаль - Плюс» за 3 квартал 2020 року та звіту за формою Д4 щодо сум нарахованої заробітної плати за липень 2020 року, які адвокат цивільного відповідача просить долучити до матеріалів справи та надати їм відповідну оцінку під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.

Позиції учасників судового провадження.

Захисники та обвинувачений апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити її з підстав та мотивів, викладених в ній.

Адвокат ТОВ Вертикаль Плюс свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, апеляційне провадження здійснювати просив без участі представника третьої особи.

Представник потерпілого та прокурор проти задоволення апеляційних скарг заперечували, посилались на їх безпідставність та необґрунтованість, просили залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційний скарг сторони захисту та адвоката третьої особи - ТОВ Вертикаль Плюс, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Положеннями ст. 411 КПК України передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Вирок підлягає скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції, в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, не провів стосовно ОСОБА_10 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України не дотримався, належної оцінки письмовим доказам та показам, як свідків, так і самого обвинуваченого не надав, а також залишив без з`ясування обставини кримінального провадження, які мають суттєве значення для прийняття остаточного судового рішення.

Так, в ході розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України судом першої інстанції було досліджено письмові докази серед яких: протокол огляду місця події від 26 липня 2020 року разом із схемою до нього, відповідно до якого зафіксовано розташування транспортного засобу на проїзній частині, розміщення трупу потерпілого, зафіксовано наявність слідів біологічного походження (кров, мозкову речовину, волосся на задньому лівому колесі та на внутрішній частині бризговика, сліди гальмування, перевірено справність гальмівної системи та рульового керування (справні); протокол огляду трупу потерпілого, здійснений на місці ДТП 26 липня 2020 року; відеозапис на флеш накопичувачу, наданий свідком ОСОБА_20 на підставі ухвали слідчого судді від 31 липня 2020 року про тимчасовий доступ, відповідно до якого видно, що на 11.07.11 пішохід перебуває на смузі руху автомобіля, а саме на повздовжній лінії правих коліс, далі автомобіль починає рух, характерний кивок кабіни вгору, пішохід доходить майже до лівої передньої фари і тоді відбувається контакт за автомобілем та послідуючий наїзд на пішохода; протокол слідчого експерименту, разом із додатками до нього, за участі свідка ОСОБА_15 ; протокол слідчого експерименту, разом із додатками до нього, за участі свідка ОСОБА_16 ; протокол слідчого експерименту, разом із додатками до нього, за участі свідка ОСОБА_17 .

А також, на покази потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та висновок СМЕ від 14 серпня 2020 року щодо огляду трупа потерпілого ОСОБА_14 , висновок комплексної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року, висновки експерта від 03 серпня 2020 року щодо гальмівної та рульової систем автомобіля «DAFXF105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа «Noyens ОРА-3-44», реєстраційний номер НОМЕР_4 , висновок експерта ОСОБА_23 від 01 лютого 2023 року щодо наявності в діях ОСОБА_10 невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР України.

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази та покази потерпілого і свідків, оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями суд першої інстанції дійшов висновків про те, що ОСОБА_10 дійсно 26 липня 2020 року, порушуючи п.п. 1.5., 2.3. б), 10.1. Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на ліву бічну частину пішохода ОСОБА_14 , який в цей момент знаходився на смузі руху автопоїзду, після чого відбулося падіння ОСОБА_14 на проїзну частину із послідуючим переїздом через тіло потерпілого лівим заднім колесом тягача, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_14 , тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Однак, колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду та однобічність, зокрема, судом першої інстанції не було надано належної оцінки висновкам судових експертиз та показам свідків і обвинуваченого, а також залишено неперевіреними обставини кримінального провадження, які мають суттєве значення для прийняття остаточного судового рішення.

Так, відповідно до ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Так, судом першої інстанції в ході судового провадження було досліджено та покладено в основу обвинувального вироку протокол слідчого експерименту, разом із додатками до нього, за участі свідка ОСОБА_15 , протокол слідчого експерименту, разом із додатками до нього, за участі свідка ОСОБА_16 , протокол слідчого експерименту, разом із додатками до нього, за участі свідка ОСОБА_17 .

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції протоколу проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_15 вбачається, що свідок на місці показав, за допомогою статиста (в ролі пішохода) та ОСОБА_10 в ролі водія, що він місце наїзду не бачив, бо воно не охоплювалось його оглядом. Також свідок не бачив місце розташування пішохода в момент поновлення руху автомобілем під керуванням обвинуваченого. Однак, свідок показав на місце розташування пішохода ОСОБА_14 в момент, коли він при перетинанні проїзної частини досягнув рівня правої бічної частини автомобіля під керуванням Обертинського. Відстань від переднього звісу автомобіля до пішохода складала 1 м., але автомобіль тоді стояв. Також, свідок показав місце виходу пішохода на проїзну частину. Зафіксовано відповідні виміри. Також, під час слідчого експерименту, з тих даних, які показав свідок, з`ясовано, що його не видно з робочого місця водія, однак при нахилені вперед та повороті голови праворуч, пішохода видно.

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції протоколу проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_16 , вбачається, що свідок не бачив місця наїзду та не бачив розташування пішохода в момент поновлення руху автомобілем. Однак, свідок показав на місце розташування пішохода ОСОБА_14 в момент, коли він при перетинанні проїзної частини досягнув рівня правої бічної частини автомобіля під керуванням ОСОБА_10 Відстань від переднього звісу автомобіля до пішохода складала 1 м., але автомобіль тоді стояв. Також під час слідчого експерименту, з тих даних, які показав свідок з`ясовано, що його не видно з робочого місця водія, однак при нахилені вперед та повороті голови праворуч, пішохода видно.

Аналогічний за змістом протокол слідчого експерименту досліджено судом першої інстанції за участі свідка ОСОБА_17 , який перебував в автомобілі за напрямком руху обвинуваченого позаду останнього в правій смузі. Свідок показав місце розташування пішохода, коли він при перетинанні проїзної частини досяг рівня правої бічної частини автомобіля під керуванням обвинуваченого. Свідок вказав, що автомобіль перебував у нерухомому стані, а пішохід торкався лівою частиною плеча об виступаючі частини тягача (в такому положенні пішохода не видно з робочого місця водія). Також свідок показав місце виходу пішохода на проїзну частину. Також, свідок вказав, що з місця водія видно пішохода при нахилянні тулубу вперед.

Тобто, із досліджених судом першої інстанції протоколів проведення слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 чітко вбачається, що вказані свідки були прямими очевидцями обставин ДТП, яка сталася 26 липня 2020 року за участі транспортного засобу «DAFXF105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «Noyens ОРА-3-44», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_10 та пішохода ОСОБА_14 , за участі вказаних свідків органом досудового розслідування було проведено слідчі дії та використано покази даних свідків, надані ними в ході слідчих експериментів, за вихідні дані під час проведення комплексної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року, яка також була досліджена судом першої інстанції та покладено в основу обвинувального вироку.

Проте, водночас, свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у відповідності до ст. 23 КПК України, безпосередньо як очевидці подій ДТП, судом першої інстанції допитані не були, що є грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства України, оскільки не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Відмова прокурора від допиту вказаних свідків, на думку колегії суддів, не є підставою для невиконання вимог ст. 23 КПК України, при тому, що покази вказаних свідків покладено в основу обвинувального вироку, взято до уваги за вихідні дані при здійсненні експертних досліджень, які в подальшому досліджені судом першої інстанції та на підставі яких судом зроблено висновки щодо наявності в діях ОСОБА_10 порушень п.п. 1.5., 2.3. б), 10.1. ПДР України, а відтак і наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту в ході судового провадження наполягала на допиті свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , і таке передчасне прийняття судом першої інстанції відмови прокурора від їх допиту, без врахування думки інших учасників судового провадження, свідчить не тільки про однобічність та неповноту судового розгляду з боку місцевого суду, а й про порушення права ОСОБА_10 на захист, оскільки допит свідків сторони обвинувачення в ході судового розгляду є передбаченим положеннями ст. 352 КПК України правом як самого обвинуваченого (прямий допит), так і його захисника.

Додатково, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 були прийняті до уваги при встановлені обставин ДТП вибірково, зокрема, судом першої інстанції покладено в основу своїх висновків про наявність в діях ОСОБА_10 порушень п. 10.1. ПДР України покази вказаних свідків лише в частині того, що пішохода ОСОБА_14 було видно тільки у випадку нахиляння водієм автопоїзду тулубу вперед та повороті ним голови праворуч. Покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про те, що з робочого місця водія автопоїзду, при його загальноприйнятому положенні, пішохода ОСОБА_14 видно не було, судом першої інстанції належним чином не оцінені та не прийняті до уваги.

Згідно положень п. 1.10 ПДР України вбачається, що дорожня обстановка це сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.

Фактори, що визначають дорожню обстановку, різноманітні і непостійні. Вони істотно впливають на дорожній рух у цілому, і водій зобов`язаний заздалегідь прогнозувати поведінку інших учасників дорожнього руху, а також повинен своєчасно встигати реагувати на зміну ситуації, що склалася, в процесі керування транспортним засобом.

Відповідно до п. 10.1 ПДР України вбачається, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

При цьому, в п. 10.1 ПДР України не наведено вичерпний перелік дій водія, який він повинен виконувати під час керування транспортним засобом.

Як вказував сам ОСОБА_10 під час його допиту судом першої інстанції, п. 10.1 ПДР України ним було виконано, а саме, він як водій автопоїзда, стоячи в лівій крайній смузі, перед початком руху, подивився по дзеркалах автопоїзду та на світлофор, після чого впевнившись в безпеці розпочав рух транспортного засобу. Також, обвинувачений вказав, що пішохід в момент початку руху, переходячи дорогу в недозволеному місці, між його транспортним засобом та машинами, що стояли попереду, попав в сліпу зону, яка з місця водія не проглядається. Зазначив, що не міг бачити пішохода та не міг передбачити його появу, оскільки ділянка проїзної частини складалась із 4 смуг, і перетин дороги в тому місці пішоходам заборонено, а тому, він не міг передбачити появу потерпілого в сліпій зоні автопоїзду під його керуванням.

Вказаним обставинам та показам обвинуваченого суд першої інстанції належної оцінки не надав, як і не надав належної оцінки показам свідка ОСОБА_19 , які узгоджуються із показами обвинуваченого щодо появи пішохода в сліпій зоні транспортного засобу «DAFXF105.460», і який повідомив суду першої інстанції, що хоча він і не був безпосереднім свідком ДТП, проте переглядаючи вдома відеореєстратор, відеозапис якого в подальшого був наданий співробітникам поліції, долучений як речовий доказ та досліджений судом першої інстанції, виявив, що в момент початку руху, пішохід ОСОБА_14 здійснював перетин дороги в недозволеному місці, тримаючись за бампер транспортного засобу «DAFXF105.460» під керуванням ОСОБА_10 як за поручень.

Натомість суд дійшов категоричного висновку про те, що ОСОБА_10 відповідно до вимог п. 10.1 ПДР України перед початком руху повинен був переконатись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, і що водій, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, повинен враховувати «сліпі зони» свого транспортного засоду, а тому повинен вживати заходів щодо переконання безпечності початку руху, а саме, на думку суду першої інстанції в даному випадку ОСОБА_10 повинен був нахилитись вперед або використовувати спеціальне дзеркало, яке встановлюється над лобовим склом та показує сліпі зони транспортного засобу, і якого в автомобілі обвинуваченого не було.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають вище проаналізованим положенням п.10.1 ПДР України, який не містить обов`язкових вимог до водія ані щодо зміни положення тіла в момент початку руху транспортного засобу з метою огляду спілих зон на предмет виявлення пішохода в недозволеному для переходу дороги місці, ані щодо встановлення спеціальних дзеркал, які засвідчують сліпі зони транспортного засобу.

Таким чином, із вище наведеного вбачається, що судом першої інстанції в ході судового провадження не було надано належної оцінки тому, що водій ОСОБА_10 не бачив та не міг бачити пішохода ОСОБА_14 в момент початку руху через обмежену оглядовість зі свого робочого місця водія, як і не міг оцінити дії самого пішохода в частині активної зміни ним дорожньої ситуації, а саме, перетині проїзної частини в недозволеному місці, в обхід декількох великогабаритних тягачів у темпі пришвидшеного кроку в момент входу в смугу руху авто під керуванням ОСОБА_10 , що позбавляло обвинуваченого належним чином врахувати дорожню обстановку, а тим паче відреагувати на її зміну.

З`ясування даних обставин має істотне значення для визначення наявності в діях обвинуваченого порушень п.10.1 ПДР України, а відтак і складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Також, в ході судового провадження судом першої інстанції було досліджено висновок комплексної автотехнічної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року, відповідно до змісту якого судовим експертам зазначено, що в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля DAF, р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 10.1. Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_14 для водія автомобіля DAF р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 визначалась шляхом виконання ним вимог п.10.1. Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. Дії водія автомобіля DAF р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_10 не відповідали вимогам п. 10.1. Правил дорожнього руху України та знаходились, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. З причин зазначених у дослідницькій частині висновку, небезпека для водія ОСОБА_10 виникає з моменту початку руху автомобіля DAF р/н НОМЕР_1 .

Окрім цього, відповідно до вказаного висновку, експерт зазначив, що покази водія ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про механізм ДТП, з технічної точки зору не позбавлені спроможності.

Оцінка дій пішохода ОСОБА_14 не потребує застосування спеціальних технічних знань і тому може бути проведена слідчим самостійно, відповідно до вимог Розділу 4 Правил дорожнього руху України.

Висновок комплексної автотехнічної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року був визнаний судом першої інстанції належним і допустимим доказом, та покладений в основу обвинувального вироку та висновків суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_10 порушень п. 10.1 ПДР України, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП.

В свою чергу, досліджений судом першої інстанції висновок судового експерта ОСОБА_23 №7 від 14 лютого 2023 року, виконаний на замовлення сторони захисту, відповідно до якого експерт дійшов висновку про те, що в заданій дорожньо-транспортній ситуації, з технічної точки зору, в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди, в діях водія автомобіля DAF, р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_10 невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР України не вбачається, оскільки водій перед початком руху не міг виявити зі свого робочого місця небезпеку для руху у вигляді пішохода, що рухався справа наліво попереду транспортного засобу у невстановленому для переходу місті, судом першої інстанції прийнятий до уваги не був, оскільки суд дійшов висновку про його неналежність та недопустимість.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов таких висновків з огляду на те, що експертне дослідження побудовано на показах лише обвинуваченого, який не бачив пішохода з робочого місця водія, що, на думку суду першої інстанції, спростовано протоколами слідчих експериментів, також місцевий суд зазначив, що у наданому стороною захисту висновку експерта відсутній опис проведених досліджень.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією суду першої інстанції і вважає, що суд визнаючи висновок експерта, виконаний на замовлення сторони захисту, неналежним та недопустимим доказом, не навів в своєму рішенні достатніх підстав та мотивів, з яких суд надав перевагу комплексній автотехнічній експертизі, проведеній в ході досудового розслідування, та відхилив висновок судового експерта ОСОБА_23 №7 від 14 лютого 2023 року.

Так, як вбачається із висновку експерта №7 від 14 лютого 2023 року, наданого стороною захисту та дослідженого судом першої інстанції, дане експертне дослідження було проведено на підставі матеріалів кримінального провадження, які використовувались експертами при проведенні комплексної автотехнічної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року та яку суд першої інстанції поклав в основу своїх висновків про наявність в діях ОСОБА_10 порушень п. 10.1 ПДР України, а відтак і складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому, слід звернути увагу, що стороною захисту при замовленні експертизи №7 від 14 лютого 2023 року на з`ясування експерту ставились запитання тотожні тим, що були викладені органом досудового розслідування в постанові про призначення експертизи Тобто, висновок експерта №7 від 14 лютого 2023 року, виконаний на замовлення сторони захисту, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та аналогічному переліку запитань, які були предметом дослідження при складанні висновку комплексної автотехнічної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року, проте останню експертизу, проведену на підставі постанови слідчого, суд першої інстанції прийняв до уваги при розгляді справи, а висновок експерта, проведений на замовлення сторони захисту відхилив, навівши формальні підстави з яких суд визнав його неналежним та недопустимим доказом.

Також, колегія суддів не погоджується із наведеними мотивами суду першої інстанції щодо визнання неналежним та недопустимим доказом висновок експерта №7 від 14 лютого 2023 року, у зв`язку із тим, що він побудований на показах ОСОБА_10 , відповідно до яких він не бачив та не міг бачити пішохода ОСОБА_14 , оскільки це спростовується слідчими експериментами за участі свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , і вважає такі мотиви суду невідповідними фактично дослідженим протоколам, оскільки як вбачається до встановлених в ході проведення слідчих експериментів обставин ДТП, свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 показали, що з робочого місця водія автопоїзду, який був під керуванням ОСОБА_10 в момент ДТП, пішохода ОСОБА_14 дійсно не видно, і у видимість водія пішохід міг потрапити лише у випадку підняття з водійського місця, нахилу тулубу вперед та повертання голови, тобто, фактично у випадку зміни положення тіла водія, що в свою чергу ПДР України не передбачено.

Поміж іншого, досліджуючи висновки комплексної автотехнічної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року та експерта ОСОБА_23 №7 від 14 лютого 2023 року, суд першої інстанції в своєму рішення взагалі не надав оцінки встановленій обома експертними дослідженнями, а також підтвердженій протоколами слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 обставині, що пішохода ОСОБА_14 в момент початку руху автопоїзда з робочого місця водія не видно, судом взято до уваги лише висновок комплексної автотехнічної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року в тій частині, що виявити пішохода в сліпій зоні водій міг шляхом зміни положення, що в свою чергу, прямо п. 10.1 ПДР України не передбачено.

Додатково, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що експерти при проведенні як комплексної автотехнічної експертизи №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року, так і експертизи №7 від 14 лютого 2023 року наголошували на тому, що оцінка дій пішохода ОСОБА_14 не потребує застосування спеціальних технічних знань в галузі судової автотехніки і може бути проведена органом досудового розслідування та судом, самостійно відповідно до вимог розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» ПДР України, у сукупності з усіма матеріалами кримінального провадження і даними експертних досліджень, чого судом першої інстанції в ході судового розгляду зроблено не було.

Зокрема, місцевий суд в своєму рішенні взагалі не надав оцінки діям пішохода ОСОБА_14 , який, як вбачається до встановлених місцевим судом обставин кримінального провадження, перетинав 4 смуги дорожнього руху, тобто, в недозволеному місці, неоснащеному ані знаком 5.38.2 «Пішохідний перехід», ані світлофором в сторону руху пішоходів, поміж інших великогабаритних машин, тримаючись за бампер автопоїзду під керуванням водія ОСОБА_10 як за поручень в момент очікування зеленого сигналу світлофору для руху автомобілів.

Відповідно до п. 1.3 ПДР України передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Положеннями п. 1.4 ПДР України встановлено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Отже, відповідно до п.п. 1.3, 1.4 ПДР України та ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», слід дійти висновку, що пішохід ОСОБА_14 є учасником дорожнього руху, який зобов`язаний знати й неухильно дотримуватись правил дорожнього руху, в тому числі не переходити дорогу в недозволеному для цьому місці, через 4 смуги дорожнього руху, серед джерел підвищеної небезпеки великогабаритних транспортних засобів.

Оцінки 1.4 ПДР України, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_10 як водій транспортного засобу, стоячи в крайній лівій смузі руху та очікуючи зелений сигнал світлофору, розраховуючи на дотримання іншими учасниками дорожнього руху ПДР України не міг перебачити появу пішохода в недозволеному для переходу місці, попереду його транспортного засобу, в сліпій зоні, в момент початку руху, а відтак не міг об`єктивно виявити небезпеку для руху у вигляді пішохода, судом першої інстанції в ході судового розгляду також надано не було.

Судова практика Верховного Суду свідчить про те, що предметом дослідження у кримінальних провадженнях щодо вчинення злочинів, передбачених ст. 286 КК України має бути питання наявності чи відсутності обов`язкового елементу об`єктивної сторони складу даного злочину, а саме, причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з учасників ДТП та наслідками, що настали, тобто, обов`язковим є з`ясування ступені участі (внеску) кожного з учасників щодо спричинення злочинних наслідків ДТП (постанова Верховного Суду по справі №5-18кс14).

На таку особливість у правозастосуванні орієнтує і Пленум Верховного Суду у постанові №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

В свою чергу, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості у відповідності до ст. 414 КПК України, самостійно усунути таку неповноту судового розгляду, оскільки вищенаведені обставини не були предметом перевірки та дослідження судом першої інстанції, у зв`язку із чим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 286 КК України та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, в ході якого суду необхідно належним чином дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази, допитати всіх свідків, в тому числі безпосередніх очевидців ДТП, за участі яких було проведено слідчі експерименти, вихідні дані яких взяті при проведення комплексної автотехнічної експертизи, надати оцінку доводам обвинуваченого, в тому числі щодо виконання ним вимог п.10.1 ПДР України, обмеженої видимості пішохода та неможливості його виявлення з робочого місця водія, а також надати оцінку діям самого пішохода ОСОБА_14 у відповідності до розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» ПДР України і з`ясувати ступень участі останнього у невідворотних наслідках даній ДТП, як того потребує практика суду касаційної інстанції, та, в залежності від встановленого, ухвалити законне, обґрунтоване й умотивоване рішення.

Доводи сторони захисту викладені в апеляційній скарзі щодо неповноти судового розгляду та необхідності проведення додаткових експертних досліджень на предмет встановлення механізму ДТП, безпосереднього допиту в ході судового засідання експерта, який проводив комплексну автотехнічну експертизу №14657/14658/15111/953-955 від 26 січня 2021 року, так і експертизи №7 від 14 лютого 2023 року та інші викладені в апеляційній скарзі стороною захисту доводи підлягають ретельній перевірці в ході нового судового розгляду.

Також, перевірці підлягають доводи апеляційної скарги адвоката ТОВ «Вертикаль Плюс» стосовно того чи перебував водій ОСОБА_10 на момент ДТП у трудових відносинах із даним підприємством, що має суттєве значення для розгляду цивільного позову та встановлення винних осіб (фізичних або юридичних), на яких у відповідності до норм цивільного законодавства покладається обов`язок по відшкодування збитків, спричинених джерелом підвищеної небезпеки.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю Вертикаль-Плюс - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4