ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/774/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/316/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

з участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0000416 від 08 червня 2023 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 червня 2024 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Верещаки Лановецького району Тернопільської області, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , громадянина України, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, не працюючого, освіта неповна середня, згідно ст.89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з моменту його затримання, а саме з 08 червня 2023 року, зарахувавши в строк відбуття покарання термін перебування його під вартою, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили, однак не довше ніж 60 діб після винесення вироку суду.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, в період із 14:00 год. по 17:00 год. 08 червня 2023 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, між ОСОБА_8 та його матір`ю ОСОБА_9 , які перебували за місцем спільного проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , раптово виникла словесна суперечка на побутовому ґрунті, в ході якої у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , із 14:00 год. по 17:00 год. 08 червня 2023 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи у приміщенні житлового будинку за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, достовірно знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально караним, діючи протиправно, цілеспрямовано та рішуче, під час раптово виниклого на побутовому ґрунті конфлікту із ОСОБА_9 , умисно наніс їй декілька ударів руками та ногами в різні частини тіла, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді синців чола, спинки носа та повік очей, правої вушної раковини, зап`ясть та правої кисті, садна чола, правої вушної раковини та передвушної ділянки, лівих ліктя і зап`ястя, гомілок, тріщини слизової оболонки нижньої губи, рани та тріщини шкіри тім`яно-потиличної ділянки, рани чола та поєднаної травми грудей та живота з правобічними переломами 2-9-го ребер із розривом печінки, що супроводжувалося виразною внутрішньочеревною кровотечею та ускладнилося розвитком масивної крововтрати, від якої ОСОБА_9 померла на місці події.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вищевказаний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст.69 КК України.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання є занадто суворим, належно необґрунтованим судом і не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що обвинувачений любив свою матір та щиро жаліє про її смерть, а про щире каяття свідчить те, що після події саме ОСОБА_8 викликав швидку та поліцію.

Вказує, що судом не враховано думку потерпілої, що просила суворо не карати обвинуваченого, щоб він міг здійснювати за нею догляд.

Крім того обвинувачений позитивно характеризується, щиро розкаявся, сприяв слідству і готовий надалі нести військову службу у лавах ЗСУ.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які просять задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими, учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, тому відповідно до вимог ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються.

На думку колегії суддів під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги захисника з приводу невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта.

В даному випадку, призначаючи ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України покарання, суд першої інстанції її визначив вірно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Між тим, у ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено, з чим погоджується й колегія суддів.

Так, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 вину свою у вчиненні злочину не взнав, в ході розгляду справи в суді першої інстанції висував інші версії події, що передували смерті його матері - потерпілої ОСОБА_9 , не сприяв розкриттю кримінального правопорушення, оскільки факт злочину та обставини його вчинення було встановлено з показів свідків, а також низкою проведених слідчо-оперативних заходів та слідчих дій, під час яких було отримано всі докази на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , тобто жодних активних дій для розкриття злочину він не вчиняв. Із зізнанням про вчинене також до правоохоронних органів не звернувся, а був затриманий працівниками поліції на підставі зібраних доказів, які викривали останнього у вчиненні злочину.

За версією обвинуваченого в ході апеляційного розгляду, він не пам`ятає обставин подій. Проте, така версія ОСОБА_8 спростовується висновком судово-психіатричного експерта №340 від 13.06.2023 року (т.1 а.п.238-239), відповідно до якого, в обґрунтування даних, діагноз ОСОБА_8 підтверджується актом огляду КНП "ТОМЦСНЗ" ТОР, відсутністю порушення пам`яті та критичних здібностей при оцінці комісією психічного стану підекспертного. В період, який відноситься до інкримінованого йому злочину, підекпертний тимчасовими хворобливими розладами психічної діяльності не страждав, про це свідчать дані матеріалів справи і результати обстеження психічного стану: в його поведінці, висловлюваннях відсутні ознаки розладів свідомості, маячення, галюцинаццій, дії носили послідовний, ціленаправлений характер. За результатами проведеної експертизи лікарі- психіатри вищої категорії, судові психіатри-експерти вищої категорії дійшли всиновку про те, що в період, який відноситься до інкримінованого йому злочину ОСОБА_8 тимчасовими розладами психічної діяльності не страждав, а виявляв ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, що не досягає рівня психозу чи вираженого недоумства, тому він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В даний час ОСОБА_8 виявляє ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, що не досягає рівня психозу чи вираженого недоумства, тому він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування до нього примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 не потребує.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях засудженого активного сприяння розкриттю злочину, оскільки, окрім тієї інформації, яку було отримано в ході досудового розслідування шляхом проведених слідчих дій, обвинувачений не повідомив жодних інших відомостей.

Той факт, що обвинувачений виказує жаль з приводу смерті своєї матері - потерпілої ОСОБА_9 , а також посилання захисника на те, що саме обвинувачений викликав поліцію та швидку допомогу, коли виявив смерть матері не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки. Тож колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції не було встановлено цієї обставини, що пом`якшує покарання.

Водночас, з матеріалів провадження вбачається, що викликавши працівників поліції та швидку допомогу ОСОБА_8 жодного разу не вказував про те, що саме його дії спричинили смерть потерпілої.

Отже, колегією суддів не встановлено жодної пом`якшуючої покарання обставини у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування ст.69 КК України, як про це ставить питання в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також наявність обставин, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, щодо особи похилого віку з якою перебуває у сімейних відносинах.

Також, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий в силу вимог до ст.89 КК України, він має постійне місце проживання, у нього відсутні негативні характеристики, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Зазначені обставини стали підставою для призначення покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення.

При цьому, думка потерпілої особи щодо розміру покарання обвинуваченому має враховуватися під час призначення покарання, водночас не є вирішальною для суду, і на це неодноразово звертає увагу Верховний Суд у своїх постановах.

Тому, доводи про це апеляційної скарги колегія суддів вважає неприйнятними.

На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання й видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначенні покарання.

Таких невідповідностей при призначенні покарання ОСОБА_8 колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, наслідки протиправних дій останнього, встановлені місцевим судом дані про особу ОСОБА_8 , відношення його до скоєного, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення останнім нових злочинів можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства на термін, визначений місцевим судом.

В порядку вимог ч.2 ст.404 КПК України, колегія суддів звертає увагу на те, що місцевим судом при призначенні покарання помилково враховано таку обтяжуючу вину обставину, як вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, оскільки дана обставина погіршує становище обвинуваченого, так як така не була встановлена на досудовому слідстві та не досліджувалася й не встановлювалася в ході судового розгляду даного кримінального провадження. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з даного приводу. Отже, не встановлено факт перебування ОСОБА_8 в стані сп`яніння та якого саме сп`яніння, що вбачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке викладено у мотивувальній частині вироку. Тому, посилання суду першої інстанції на обтяжуючу вину обставину - вчинення злочину у стані сп`яніння, слід з вироку виключити.

Разом з тим, на думку колегії суддів, зазначена обставина не впливає на правильність визначеного судом терміну покарання з урахуванням при цьому наявності іншої обтяжуючої вину обставини - вчинення злочину щодо особи похилого віку з якою перебуває у сімейних відносинах та відсутності пом`якшуючих вину обставин.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_8 та не вбачає підстав для пом`якшення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, як про це ставить питання в апеляційній скарзі захисник.

Будь-яких порушень вимог КПК України, які б стали підставою для скасування вироку суду першої інстанції в цілому, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді