Справа № 461/7162/24
Провадження № 1-кс/461/5375/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2024 року. м. Львів.

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові погоджене прокурором клопотання слідчого ВРЗСТ СУ ГУНП у Львівській області майора поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0000868 від 03.09.2024 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

05.09.2024 року до Галицького районного суду м. Львова надійшло клопотання слідчого ВРЗСТ СУ ГУНП у Львівській області майора поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0000868 від 03.09.2024 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

Клопотання мотивоване наступним. 03.09.2024 близько 19:00 год., на 104 км. автодороги сполучення «Жовква-Кам`янка-Бузька», поблизу повороту до с. Малі Передримихи, Львівського району, Львівської області відбулася ДТП (зіткнення ТЗ) за участю вантажного автомобіля марки «Mercedes-Benz 508» р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_5 та мотоцикла «Suzuki Boulevard» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 , який загинув на місці пригоди.

03.09.2024 в порядку ст. 208 КПК України затримано гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 .

Слідчий зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 208 КПК України, у присутності понятих було проведено обшук затриманого ОСОБА_5 , під час якого у нього було виявлено та вилучено належний йому мобільний телефон марки «NOKIA ТА 1235» з ІМЕІ: НОМЕР_3 та двома сімкартками «Київстар» і «МТС».

04.05.2024 мобільний телефон марки «NOKIA ТА 1235» з ІМЕІ: НОМЕР_3 та двома сімкартками «Київстар» і «МТС» - визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки у ньому може міститися інформація про номера абонентів до яких здійснювалися вихідні та вхідні дзвінки, час та тривалість спілкування з абонентами, які можуть володіти інформацією, щодо місцезнаходження власника телефона ОСОБА_5 після ДТП учасником якої він став, так як такий місце пригоди залишив і тривалий час переховувався від поліції.

Тому з метою недопущення відчуження мобільного телефону марки «NOKIA ТА 1235» з ІМЕІ: НОМЕР_3 та двома сімкартками «Київстар» і «МТС», який визнаний речовим доказом, оскільки у ньому можуть міститися відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, слідчий просить задовольнити клопотання.

Слідчий у судовому засіданні клопотання підтримав з мотивів, наведених у ньому.

Захисник у судовому засіданні клопотання заперечив. Пояснив суду, що відсутні підстави накладення арешту на мобільний телефон.

Підозрюваний у судовому засіданні підтримав думку захисника.

Заслухавши думку учасників судового процесу, перевіривши наданні матеріали та дослідивши докази по цих матеріалах, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном (ч. 7 ст. 236 КПК України).

Згідно з ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2024 близько 19:00 год., на 104 км. автодороги сполучення «Жовква-Кам`янка-Бузька», поблизу повороту до с. Малі Передримихи, Львівського району, Львівської області відбулася ДТП (зіткнення ТЗ) за участю вантажного автомобіля марки «Mercedes-Benz 508» р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_5 та мотоцикла «Suzuki Boulevard» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 , який загинув на місці пригоди.

03.09.2024 в порядку ст. 208 КПК України затримано гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 .

На підставі ч. 3 ст. 208 КПК України було проведено обшук затриманого ОСОБА_5 , під час якого у нього було виявлено та вилучено належний йому мобільний телефон марки «NOKIA ТА 1235» з ІМЕІ: НОМЕР_3 та двома сімкартками «Київстар» і «МТС».

04.05.2024 мобільний телефон марки «NOKIA ТА 1235» з ІМЕІ: НОМЕР_3 та двома сімкартками «Київстар» і «МТС» - визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів, слідчим належним чином не обґрунтовано, яке мають доказове значення у вказаному кримінальному провадженні вилучене майно, та не доведено необхідності накладення арешту на зазначене майно. Слідчим не доведено наявність достатніх підстав вважати, що мобільний телефон та дві сім-картки самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.

Враховуючи те, що слідчим не наведено достатніх підстав вважати, що вилучене майно має доказове значення у кримінальному провадженні, слідчий суддя не вбачає правових підстав для накладення арешту на вказане майно.

Як визначено у ч.1 ст. 318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льоннрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Відповідно до ч.3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Всупереч вимогам ст.132 КПК України слідчий не довів, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого і може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із даним клопотанням.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 167, 170, 172, 173, 184 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання слідчого ВРЗСТ СУ ГУНП у Львівській області майора поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0000868 від 03.09.2024 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особам, які не викликались до суду - протягом п`яти днів з дня її отримання.

Слідчий суддя ОСОБА_1