Справа № 953/1442/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2024 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі - ОСОБА_4 ,

за участю прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Харкова в залі судового засідання клопотання захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 по кримінальному провадженню № 0001785 від 10.06.2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка раніше не судима, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, -

встановив:

24.02.2023 до Київського районного суду м. Харкова з Харківської обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001785 від 10.06.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

11.11.2024 до канцелярії суду надійшло клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про визнання у судовому засіданні під час судового розгляду справи №953/1442/23 очевидно недопустимими наступні письмові та речові докази, а саме: протокол затримання ОСОБА_7 від 13.09.2024; мобільний телефон марки «Хiomi», моделі «Poco X3 Pro» з IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ; припинити дослідження в судовому засіданні під час судового розгляду справи №953/1442/23 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, вищевказаних доказів у зв`язку із визнанням їх очевидно недопустимими; вилучений мобільний телефон повернути ОСОБА_7 .

На обґрунтування клопотання зазначає, зокрема, що у перелік доказів сторони обвинувачення, що підлягають дослідженню під час судового розгляду кримінального провадження № 0001785, прокурор включає під пунктом № 12 - протокол затримання ОСОБА_7 від 13.09.2022. Однак такий протокол затримання є очевидно недопустимим доказом з огляду на наступні обставини. Як вбачається із наданого прокурором протоколу, начебто слідчий 1 відділення слідчого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенант юстиції ОСОБА_8 , у зв`язку із проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001785 від 10.06.2022 за ч. 1 ст. 111-2 КК України, у приміщенні ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області (м. Харків, пров. Балашовський, б. 12), у період часу з 14 год. 48 хв. по 17 год. 33 хв. склав протокол про затримання особи, підозрюваної у скоєнні злочину, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 затримана слідчим слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області у приміщенні ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харкіській області в м. Харкові, о 14 год. 48 хв. 13.09.2022. Разом з цим, згідно з відповіддю оперативного підрозділу від 13.09.2022, ОСОБА_7 вчиняє дії, направлені на ухилення від кримінальної відповідальності, а саме: намагається виїхати на окуповану територію після деокупації м. Ізюм. Про затримання ОСОБА_7 повідомлено близького родича - доньку ОСОБА_9 о 15:48 год. 13.09.2022. Органу (установі), уповноваженому законом на надання безоплатної правової допомоги, повідомлено про затримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , о 15 год. 25 хв. 13.09.2024. Однак, жодних доказів, окрім відповіді оперативного підрозділу, про те, що ОСОБА_7 начебто вчиняє дії, направлені на залишення території м. Ізюм, в матеріалах кримінального провадження немає. До того ж, до такого листа не було додано жодного протоколу слідчих дій або негласних слідчих дій, або оперативно-технічних заходів, в ході яких були встановлені викладені у листі відомості. Таким чином виникає питання, за якими оперативними даними, які повинні бути зафіксовані належним чином (у вигляді протоколу, показань, речових доказів, документів, висновків експертів), отримано інформацію щодо запланованої втечі ОСОБА_7 . Однак, вказані обставини не відповідають дійсності. Як неодноразово зазначала обвинувачена, її фактично було затримано співробітниками СБУ 12.09.2024 приблизно о 14:00 - 15:00 в місті Ізюм Харківської області за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Працівники СБУ вділи целофановий пакет їй на голову, зв`язали руки скотчем, провели в якесь приміщення, працівник СБУ словесно погрожував, що вона зрадниця, сказав замовчати або вдарить по голові прикладом. Посилалася на присутність сина свідка ОСОБА_10 , який є працівником СБУ, який зробив її фото та сказав, що відправить матері, щоб та зраділа її затриманню. Потім її посадили в машину та відвезли в якесь приміщення, там вона пробула до ранку, майже добу. Потім її привели до слідчого з пакетом на голові, прізвище слідчого не пам`ятає. Він викликав адвоката з безкоштовної правової допомоги, після чого прибув безоплатний адвокат, попросив надати особисте побачення з нею, після чого вони поспілкувалися в коридорі, потім повернулись в кабінет слідчого та склали протокол затримання. В суд її доставили 15.09.2022. Таким чином, в силу положень ст. 209 КПК України вбачається, що ОСОБА_7 була фактично затримана ще 12.09.2022 приблизно о 14:00 - 15:00 в м. Ізюм, оскільки через фізичний примус і вимогу підкоренню наказам співробітників СБУ не була змушена була залишатись поруч із співробітниками СБУ.

Адвокат зазначає також, що 10.09.2022, після деокупації міста Ізюм та покращення оперативної обстановки, у місто почали повертатись відповідні правоохоронні органи та почали проводитись фільтраційні заходи, а в`їзд та виїзд з міста для місцевих громадян був тимчасово заборонений. В таких умовах ОСОБА_7 самостійно виїхати до міста Харкова і прибути до приміщення ВП № 2 ГУНП в Харківській області просто не мала можливості, навіть якщо і припустити, що відомості, викладені в протоколі затримання, і можуть відповідати дійсності. Натомість, протокол затримання не містить відомостей про реальне місце і час фактично затримання ОСОБА_7 та посадову особу, яка здійснила таке затримання, або особу, яка не була уповноважена здійснювати затримання і фактично доставила ОСОБА_7 до слідчого. Крім того, у разі якщо б таке затримування здійснювалось неуповноваженою особою в порядку ст. 207 КПК України, то в порядку ч. 3 ст. 207 КПК України така особа, зобов`язана була б повідомити уповноважену особу (слідчого) про затримання ОСОБА_7 та здійснити повідомлення про її місцезнаходження. З огляду на те, що відомості які стали підставою начебто до затримання ОСОБА_7 (викладені у відповіді на доручення від оперативного підрозділу) були зібрані оперативними співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3, то у сторони захисту є всі підстави вважати і стверджувати, що затримання ОСОБА_7 було здійснено саме о/у співробітниками ГВ ЗНД ІНФОРМАЦІЯ_3. Таким чином, оперативні співробітники, затримавши ОСОБА_7 , зобов`язані були скласти протокол про затримання ОСОБА_7 ще 12.09.2024 і зазначити точний дату та час. Однак, жодних доручень на вчинення процесуальних дій, а саме: на затримання ОСОБА_7 слідчі, які проводили досудове розслідування або процесуальні керівники, оперативному підрозділу не надавали. Матеріали кримінального провадження не містять жодних реальних доказів, які б підтверджували намір ОСОБА_7 переховуватись від органу досудового розслідування. Таким чином, можна зробити висновок, що 12.09.2024 було здійснено фактичне викрадення ОСОБА_7 , після чого співробітники СБУ здійснювали її незаконне утримання та погрози, після чого для прикриття своє діяльності її було доставлено до приміщення ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, де на той час перебували слідчі ІНФОРМАЦІЯ_3 та складено протокол затримання, в якому слідчим навмисно було приховано відомості про дату та час фактичного затримання, відомості про уповноважених осіб, які здійснили фактичне затримання і доставлення особи.

Вказує також, що з огляду на такі обставини, затримання ОСОБА_7 було здійснено із грубим порушенням вимог ст.ст. 207, 208, 210, 211 КПК України, внаслідок чого особами, які здійснили фактичне затримання та доставлення ОСОБА_7 було істотно порушено права та свободи ОСОБА_7 , а саме: затримання ОСОБА_7 неуповноваженими особами без ухвали слідчого судді (оперативні підрозділи не є уповноваженими особами в розуміння КПК України на здійснення затримання особи без ухвали слідчого судді); подальше складення протоколу затримання, в ході якого було проведено особистий обшук ОСОБА_7 , здійснювалось після жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи повводження, оскільки за відстуності обвинувального вироку суду до особи було застосовано невиправдані засоби фізичного примусу. Порушення права особи на захист (оскільки після фактичного затримання особі не було роз`яснено її право на захист і не було негайно повідомлено орган уповноважений на надання правової допомоги або близьких родичів обвинуваченої про її затримання). За таких обставини відповідний протокол затримання ОСОБА_7 від 13.09.2022, в ході якого було проведено і особистий обшук ОСОБА_7 та вилучено речі, які вважає очевидно недопустимим доказом в силу положень п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 87 КПК України, а тому такий протокол повинен бути визнаний судом очевидно недопустимим доказом.

11.11.2024 до канцелярії суду надійшло клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про визнання у судовому засіданні під час судового розгляду справи №953/1442/23 очевидно недопустимим доказом - письмове повідомлення про підозру ОСОБА_7 від 14.09.2024; з метою захисту прав і свобод ОСОБА_7 , в силу положень ч. 3 ст. 278 КПК України звільнити ОСОБА_7 з під варти; визнати очевидно недопустимими всі зібрані у кримінальному провадженні 0001785 від 10.06.2022; на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , про що постановити відповідну ухвалу із виходом до нарадчої кімнати.

На обґрунтування клопотання зазначає, зокрема, що з матеріалів кримінального провадження, відкритих стороні захисту, вбачається. що відомості до ЄРДР були внесені за № 0001785 від 10.06.2022. В подальшому, заступником керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_11 прийнято постанову про призначення групи прокурорів, якою у кримінальному провадженні № 0001785 від 10.06.2022 призначено групу прокурорів у складі «прокурорів відділу нагляду за додержанням хаконів органами СБ України та Державної прикордонної служби Харківської обласної прокуратури ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також начальника відділу ОСОБА_16 та заступника начальника вказаного відділу ОСОБА_17 відповідно». Однак, прокурор відділу 10/2 обласної прокуратури ОСОБА_18 у вказаній постанові навіть не значиться. Повноваження на здійснення функцій прокурора, який здійснює нагляд у кримінальному провадженні ОСОБА_19 отримав лише на підставі постанови про визначення групи прокурорів, яка була складена лише 11.11.2022. Жодних інших постанов про визначення групи прокурорів стороні захисту не відкривались і не надавались. Відомості про жодні інші процесуальні рішення, про визначення групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні, окрім вищевказаних в реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначається. За таких обставин, погодження письмового повідомлення про підозру було здійснено в даному випадку неуповноваженим прокурором, який навіть не значився в групі прокурорів, а тому таке повідомлення у встановленому КПК України порядку і передбачений строк ОСОБА_7 не вручалось і в силу положень ч. 3 ст. 278 КПК України вона підлягала б звільненню. За таких обставин, з огляду на те, що вказане повідомлення про підозру було вручене неуповноваженим прокурором, який не внесений до групи прокурорів, то в даному випадку, в силу положень п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України таке повідомлення про підозру повинно бути визнано судом недопустимим доказом, а в силу положень ч. 3 ст. 278 КПК України ОСОБА_7 не може бути піддана буть-якому покаранню, оскільки подальші процесуальні дії щодо зміни повідомленої підозри, вручення обвинувального акту та його направлення до суду було здійснено за відсутності належного повідомлення особі про підозру, а тому є незаконними.

Адвокат зазначає, що з огляду на те, що повідомлення ОСОБА_7 про підозру було погоджене неуповноваженим прокурором, то ОСОБА_7 у встановленому КПК України порядку про підозру не повідомлялось, а належним суб`єктом права та обов`язки їй роз`яснені не були, що призводить до подальшої очевидної недопустимості всіх зібраних доказів у кримінальному провадженні, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України є підставою для закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 судом на стадії судового розгляду, про що суд повинен постановити письмову ухвалу.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали подані клопотання, просили задовольнити, а кримінальне провадження закрити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотань сторони захисту, вказуючи на дотримання всіх норм чинного кримінального процесуального законодавства стороною обвинувачення.

Колегія суддів, вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали, залучені сторонами кримінального провадження, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури «fair procedure» (у європейській системі), «dut procуes» (у американській системі) є одним із складових елементів принципу верховенства права, передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд.

Щодо доводів захисника про визнання очевидно недопустимим доказом письмове повідомлення про підозру ОСОБА_7 від 14.09.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КПК керівник органу прокуратури Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, керівник місцевої прокуратури та їх перші заступники і заступники, які діють у межах своїх повноважень; прокурор особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 15 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень (пункти 9, 15).

Статтею 131-1. Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, у тому числі: доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; повідомляти особі про підозру; затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 37 КПК прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 КПК України та ч. 3 цієї статті.

Отже, визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом.

Надання прав, покладення обов`язків та визначення обсягу відповідальності за своєю юридичною природою потребує письмової форми заради уникнення суб`єктивізму та забезпечення правової визначеності.

Чинний КПК України у ст. 110 передбачає, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язана із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

У свою чергу постанова керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, має відповідати вимогам ст. 110 КПК, у тому числі, постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

Витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні.

За змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

Вказана позиція узгоджується із висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України ввід 22.02.2021 (справа 754/7061/15).

Згідно з наданою в судовому засіданні прокурором ОСОБА_5 . ксерокопією постанови заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_20 про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні від 14.09.2022, у кримінальному провадженні №0001785 від 10.06.2022 за ч. 1 ст. 111-2 КК України змінено групу прокурорів та визначено склад прокурорів відділу нагляду за додержанням законів органами Державної прикордонної служби та СБУ обласної прокуратури ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також начальника та заступника начальника вказаного відділу ОСОБА_19 й ОСОБА_17 , відповідно (т. 7 а.с. 59).

Процесуальна процедура повідомлення про підозру регулюється положеннями глави 22 КПК України, зокрема, порядок повідомлення про підозру передбачений ст. 278 КПК України, випадки повідомлення про підозру передбачені ст. 276 КПК України.

Згідно ст. 277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Відповідно до ч. 1 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

14.09.2022 старшим слідчим 2-го відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_21 у кримінальному провадженні №0001785 від 10.06.2022 складено та повідомлено про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України. Повідомлення про підозру погоджене прокурором у кримінальному провадженні начальником відділу 10/2 Харківської обласної прокуратури ОСОБА_22 .

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржено повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Згідно ч. 2 ст. 303 КПК України, скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 КПК України.

Ухвалою колегії суддів Київського районного суду м. Харкова від 27.03.2023 призначено судовий розгляд кримінального провадження по розгляду обвинувального акту за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001785 від 10.06.2022, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Даних, що під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001785 від 10.06.2022 повідомлення про підозру оскаржувалося до слідчого судді в порядку п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, стороною захисту не надано. Під час підготовчого провадження у суді стороною захисту не заявлено скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора під час досудового розслідування щодо оскарження повідомлення про підозру.

Щодо доводів захисника про визнання у судовому засіданні під час судового розгляду справи №953/1442/23 протоколу затримання від 13.09.2022 очевидно недопустимим доказом, з підстав часу фактичного затримання та застосування насильства до ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необхідним зазначити.

Ухвалою колегії суддів Київського районного суду м. Харкова від 29.11.2023 в порядку ст. 206 КПК України доручено Харківській спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Східного регіону провести перевірку усного повідомлення обвинуваченої ОСОБА_7 щодо обставин її затримання 12.09.2022 в АДРЕСА_2 (т. 5 а.с. 125, 126-128).

В мотивувальній частині вказаної ухвали викладено, зокрема, що в судовому засіданні ОСОБА_7 зазначила, що вона затримана 12.09.2022 в АДРЕСА_2 . При цьому, обвинувачена пояснила, що фактично вона затримана 12.09.2022 в період часу з 14.00 год. - 15.00 год., працівники СБУ вділи целофановий пакет їй на голову, зв`язали руки скотчем, провели в якесь приміщення, працівник СБУ словесно погрожував, що вона зрадниця, сказав замовчати або вдарить по голові прикладом. Посилалася на присутність сина ОСОБА_10 , який представився ОСОБА_23 та який начебто є праціником СБУ, який зробив її фото та сказав, що відправить матері, щоб та зраділа її затриманню. Потім її посадили в машину та відвезли в якесь приміщення, там вона пробула до ранку, майже добу. Потім її привели до слідчого з пакетом на голові, прізвище слідчого не пам`ятає. Він викликав адвоката з безкоштовної правової допомоги, після чого прибув адвокат ОСОБА_24 , попросив надати особисте побачення з нею, після чого вони поспілкувалися в коридорі, потім повернулись в кабінет слідчого та склали протокол затримання. В суд її доставили 15.09.2022. Крім того, захисник просив дослідити в судовому засіданні ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2022, в мотивувальній частині якої зафіксовано, що, зокрема, підозрювана ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначила, що син свідка ОСОБА_10 є співробітником СБУ та погрожував їй та її чоловіку, при затриманні її незаконно утримували добу в невідомому приміщенні (т. 2 а.с. 108-115). За вказаних обставин, в порядку ст. 206 КПК України колегія суддів вважала необхідним доручити Харківській спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Східного регіону (адреса: 61045, м. Харків, вул. Клочківська, 228, e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 ), провести перевірку усного повідомлення обвинуваченої ОСОБА_7 щодо обставин її затримання 12.09.2022 в АДРЕСА_2 .

Тобто, перевірку вказаних обставин вже доручено здійснити в порядку ст. 206 КПК України Харківській спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Східного регіону ухвалою колегії суддів Київського районного суду м. Харкова від 29.11.2023, а саме: усного повідомлення обвинуваченої ОСОБА_7 щодо обставин її затримання 12.09.2022 в АДРЕСА_2 (т. 5 а.с. 125, 126-128).

Щодо інших доводів клопотань та вимог захисника про закриття кримінального провадження, звільнення особи, визнання всіх зібраних доказів недопустимими, колегія суддів зазначає також наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається вразі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною 1 статті 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому, застосовуючи положення ст. 87 КПК України при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст.89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

У разі, коли докази отримані внаслідок істотного й очевидного порушення прав і свобод людини, і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які в будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду, вирішення питання про недопустимість таких доказів здійснюється під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК).

Якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей, та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів, то вирішення питання про недопустимість доказів здійснюється в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК).

Вирішення питання щодо допустимості похідних доказів обумовлене встановленням того, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини та використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі ч. 1 ст. 87 КПК.

Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч. 2 ст. 87 КПК, послатись на конкретний пункт цієї норми (постанова ККС ВС від 17.10.2023 у справі № 455/844/16-к (провадження № 51- 3583 км 23).

Процесуальні рішення у формі постанови, доручення, ухвалені під час досудового розслідування, а також судові рішення, витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, змагальні документи (клопотання, заяви, скарги тощо) не є доказами в розумінні ст. 84 КПК та не можуть оцінюватися крізь призму їх допустимості (Постанова ВС від 13.06.2023 у справі № 520/2703/17).

З метою оцінки доказів суд, який встановлює факти, наділений повноваженнями досліджувати усі обставини, які можуть вплинути на його висновок про допустимість доказів, у тому числі і обґрунтованість ухвал слідчого судді, постановлених під час досудового розслідування (постанова ВС від 05.02.2019 року у справі №754/12820/15-к ).

Враховуючи наведені положення КПК України та висновки, викладені у постановах Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення клопотань сторони захисту, оскільки доводи клопотання зводяться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку сторони захисту, під час проведення досудового розслідування даного кримінального провадження.

Відповідно до ст. 294 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотань належить відмовити, оскільки очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, без дослідження їх взаємозв`язку з іншими доказами, колегія суддів не вбачає, й вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладені захисником у клопотаннях, підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Оскільки колегією суддів не встановлено очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, то підстави для закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, на яку посилається захисник у клопотанні, відсутні.

Згідно ст. 203 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому КПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2024 продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 14.11.2024 включно, без визначення розміру застави.

Вказана ухвала може бути у визначений строк оскаржена в апеляційному порядку, про що також зазначено в цій ухвалі.

Враховуючи викладене, клопотання захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про негайне звільнення ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 7, 370-372 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про визнання у судовому засіданні під час судового розгляду справи №953/1442/23 протоколу затримання від 13.09.2022 очевидно недопустимим доказом - відмовити.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про визнання у судовому засіданні під час судового розгляду справи №953/1442/23 повідомлення про підозру від 14.09.2024 незаконним та негайне звільнення ОСОБА_7 , визнання очевидно недопустими всіх доказів, зібраних у кримінальному провадженні та закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України по кримінальному провадженню № 0001785 від 10.06.2022, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3