печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3

представників власників майна - адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року ,-

ВСТАНОВИВ:

18.11.2024 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання сторони кримінального провадження - прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна.

У судовому засіданні прокурор підтримала клопотання та просила його задовольнити.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання та долучила свої письмові заперечення в яких зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 05 червня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , житловий будинок (літера А) - індивідуальної котеджної забудови, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 183,4 кв.м. оформлений на ОСОБА_7 .

Крім того, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір про поділ майна між подружжям від 03.09.2024 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , за змістом якого в особисту приватну власність ОСОБА_7 переходить житловий будинок (літера А) - індивідуальної котеджної забудови, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 183,4 кв.м.

Так, представник власника зазначила, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має жодного відношення до кримінального провадження № 0000079 від 27.02.2024 року, в якому ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 332 КК України, ч. 2 ст. 209 КК України. Вона не набула статусу підозрюваної у даному кримінальному провадженні, а її процесуальний статус, як учасника провадження, регламентується ст. 64-2 КПК України.

Матеріали справи не містять достовірних, належних, допустимих та в сукупності достатніх доказів про те, що грошові кошти, за які було придбано житловий будинок загальною площею 183,4 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 , могли бути здобуті злочинним шляхом, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання сторони обвинувачення про арешт нерухомого майна.

Відтак, представник зазначила, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Грошові кошти, за які було придбано нерухоме майно, не були здобуті внаслідок злочинної діяльності ОСОБА_7 чи ОСОБА_5 .

Органом досудового розслідування жодним чином не підтверджено, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є предметом злочину в кримінальному провадженні, має доказове значення у ньому, або був придбаний за рахунок грошових коштів, отриманих в результаті злочинної діяльності , тобто містить ознаки речового доказу, передбачені ст. 98 КПК України.

Також, представник звернула увагу, що у випадку задоволення клопотання сторони обвинувачення та накладення арешту на нерухоме майно з забороною ним користуватися, підозрюваний ОСОБА_5 не зможе належним чином виконувати обов`язки, покладені ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 року по справі № 757/51914/24-к.

З врахуванням зазначеного, представник власника майна просила відмовити в задоволенні клопотанні.

ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, оскільки воно є необґрунтованим та безпідставним, оскільки майно належить його дружині.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, заслухавши учасників процесу, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання вбачається, що за процесуального керівництва Печерської окружної прокуратури міста Києва, слідчим відділом Печерського управління поліції ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України.

10.08.2024 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Так, прокурор вказує, що у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати що ОСОБА_5 , з метою легалізації (відмивання) грошових коштів одержаних ним злочинним шляхом, використав виручені грошові кошти за вказані ним дії на придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

17.10.2024 слідчим винесено постанову про визнання будинка за адресою: АДРЕСА_1 ,- речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до вимог до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб;5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі "Бакланов проти Російської Федерації", Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі "Фрізен проти Російської Федерації", Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

З врахуванням встановлених обставин, слідчий суддя дослідивши клопотання прокурора та заперечення сторони представника власника майна, прийшов до висновку, що стороною обвинувачення належним чином необґрунтовано необхідності накладення арешту, не зазначено яким чином саме майно на яке просить прокурор накласти арешт прокурор відноситься до кримінального провадження або ж є предметом вчинення кримінального правопорушення та відповідно речовим доказом.

Окрім цього, суд вважає, що стороною органу досудового розслідування не доведено, що арешт на майно має бути накладений з метою збереження речових доказів, оскільки ОСОБА_7 немає статусу у кримінальному провадженні, будинок належить останній, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 05 червня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , житловий будинок (літера А) - індивідуальної котеджної забудови, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 183,4 кв.м.

Також, вбачається, що між подружжям 03.09.2024 було укладено договір про поділ майна, за яким було домовлено, що у власність ОСОБА_7 переходить будинок, адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 183,4 кв.м.

Таким чином, посилання прокурора, що даний будонок придбаний за грошові кошти набуті злочиним шляхом не підтверджується належними доказами, оскільки ОСОБА_7 здійснює підприємницьку діяльність, а тому стверджувати, що даний будинок було придбано за кошти, які набуті незаконним шляхом, є безпідставним.

Відтак, на думку слідчого судді, підстави для арешту є необгрунтованими, та мета з якою звернувся прокурор є недоведеною.

Таким чином, клопотання не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року - відмовити.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1