Дата документу 15.10.2024 Справа № 334/4487/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1010/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/4487/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05.04.2023 року приблизно о 14 годині, знаходився навпроти входу до четвертого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , де у нього виник словесний конфлікт з ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ході якого у ОСОБА_8 виник раптовий умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_9 один удар кулаком руки в область лівого ока, спричинивши тілесне ушкодження у виді забійної рани м`яких тканин голови та підпараорбітальної гематоми зліва, внаслідок якого останній втратив рівновагу та впав на асфальтоване покриття пішохідної доріжки. Далі, ОСОБА_8 , маючи прямий умисел, направлений на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс не менше двох ударів носком взутої правої ноги в області черевної порожнини та грудної клітини потерпілого, який, намагаючись піднятись, знаходився на правому боці, спричинивши йому тілесне ушкодження у виді забою, саден грудної клітини, розриву печінки, внутрішньої кровотечі важкого ступеня, геморагічного шоку II ступеня, гострої постгеморагічної анемії важкого ступеню, які у сукупності кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про речовий доказ.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК у виді 5 років позбавлення волі. Дослідити під час апеляційного розгляду докази, які характеризують особу обвинуваченого та висновки судово-медичної експертизи №750п, додаткової судово-медичної експертизи №817к, додаткової судово-медичної експертизи №818.

Аргументуючи свою позицію прокурор зазначила, що суд, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не врахував належним чином тяжкість кримінального правопорушення, його конкретні обставини, наслідки, що настали, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину. Зокрема суд в повній мірі не врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Залишено поза увагою і те, що об`єктом злочину є здоров`я особи, що вказує на підвищену суспільну небезпеку діяння. Також не враховано, що в результаті протиправних дій обвинуваченого потерпілому було заподіяно фізичну шкоду, що становило реальну небезпеку для його життя. Крім того, злочин було вчинено обвинуваченим в денний час доби, в присутності сторонніх осіб, щодо потерпілого, якому на момент вчинення злочину було майже 63 роки і який страждав на тяжку хворобу. Грошової допомоги на лікування потерпілому обвинувачений не надавав. При цьому під час судового розгляду обвинувачений свою вину не визнав та не розкаявся у вчиненому злочині. За наведених обставин суд першої інстанції необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

В своїй апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що, оцінюючи показання потерпілого та свідків, суд допустив вільне трактування показів, не приймаючи до уваги покази в частині, яка свідчить на користь обвинуваченого. Крім того, суд не оцінив покази у сукупності між собою та іншими доказами у кримінальному провадженні. Суд у вироку навів стислий зміст показів свідка ОСОБА_10 , які не відповідають дійсним показам. При цьому поза увагою суду залишилось те, що в показах свідка ОСОБА_10 є очевидні суперечності показам потерпілого в ході слідчого експерименту та під час допиту в суді 22.05.2023 року і в послідовності нанесення ударів, їх кількості, механізму. Крім того, свідок пояснив, що того дня потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння, синців на обличчі потерпілого не бачив і наступного дня потерпілий зі своєю матір`ю ходив до лікарні. Покази свідка ОСОБА_11 про те, що під час розмови ОСОБА_8 сказав «це за те, що ти підняв на жінку руку» не відповідають дійсності. Поза увагою суду залишились покази свідка ОСОБА_12 в частині пояснень щодо безперервного знаходження потерпілого в період з 05.04.2023 року по 07.04.2023 року вдома. Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що стверджувати вона це не може, оскільки не завжди була вдома в цей період і припускає, що її чоловік міг виходити з квартири. Характеризувала чоловіка як особу, яка зловживає алкоголем, та в стані алкогольного сп`яніння проявляє агресію. Крім того, поза увагою суду залишилась суперечливість показів свідка ОСОБА_13 . показам свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 щодо постійного знаходження потерпілого в період з 05.04.2023 року по 07.04.2023 року вдома. Свідок ОСОБА_14 пояснила, що 06.04.2023 року приблизно о 10 годині бачила як ОСОБА_9 зі своєю матір`ю кудись прямували понад під`їздами вздовж будинку. ОСОБА_9 йшов самостійно, палиці у нього не було. Вказане не виключає можливість отримання травм потерпілим саме 06.04.2023 року. Також свідок зазначила, що від жінки з першого поверху вона чула, що та особисто бачила, що того дня потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння і сам впав, його ніхто не бив. Суд вважав, що винуватість обвинуваченого підтверджується показами потерпілого та свідків. Разом з тим, свідок ОСОБА_11 не підтвердив наявність конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, а свідок ОСОБА_10 надав покази щодо обставин конфлікту, які очевидно суперечать показам потерпілого. З`ясувати розбіжності в показах потерпілого та свідка ОСОБА_15 не видалося за можливе у зв`язку зі смертю потерпілого. Із протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого та протоколу допиту потерпілого від 25.05.2022 року вбачається очевидна суперечливість в зазначенні послідовності ударів, їх кількості та механізму. Натомість покази обвинуваченого в тій частині, що потерпілий сам без його втручання впав зі сходинки, підтверджується показами свідка ОСОБА_12 , яка бачила свого чоловіка з наслідками травмування колінного суглоба після падіння зі сходинки. Зазначене свідчить про те, що фактично єдиним доказом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому обвинуваченим є суперечливі покази потерпілого, які не спростовують покази обвинуваченого. Жоден із свідків не надав показів, які би підтверджували правдивість показів потерпілого. Висновками судово-медичної експертизи №1185/к та судово-медичної експертизи №2292/к ставиться під сумнів можливість спричинення обвинуваченим потерпілому травм за описаних ОСОБА_9 обставин та механізмом з огляду на діагностовані у обвинуваченого хвороби, що виключають можливість нанесення ударів такої сили, які би спричинили зазначені у висновках цих експертиз наслідки і не виключається з медичної точки зору можливість отримання потерпілим травм 06.04.2023 року. Отже зібрані у справи докази не лише не доводять винуватість обвинуваченого, а і вказують на неправдивість показів потерпілого. Крім того, із відповіді на адвокатський запит вбачається, що 11.05.2023 року не зафіксовано реєстрацію ОСОБА_9 в Журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області. Зазначене свідчить про те, що цієї дати слідчий експеримент за участю потерпілого не був завершений, хоча за протоколом від 11.05.2023 року цю слідчу дію розпочато о 15 год. 22 хв. та закінчено о 15 год. 39 хв. Відтак протокол слідчого експерименту від 11.05.2023 року за участю потерпілого є недопустимим доказом, а тому є недопустимими і похідні докази - судово-медична експертиза №750п, додаткова судово-медична експертиза №817к, додаткова судово-медична експертиза №818п.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника та заперечили проти скарги прокурора; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, що її подала, та заперечила проти скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.121 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Так, висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу:

- показів потерпілого ОСОБА_9 , зафіксованих в протоколі допиту, проведеного в судовому засіданні 22.05.2023 року, відповідно до яких потерпілий зазначив, що 05 квітня 2023 року близько 14 години він вийшов із під`їзду свого будинку та побачив ОСОБА_8 із коляскою з дитиною, натомість ОСОБА_8 розвернувся та вдарив його кулаком в обличчя (в область лівого ока та скроні) ззаду та збив його з ніг, після чого він впав на асфальт. У цей час ОСОБА_8 заніс коляску до під`їзду та повернувся до нього і декілька разів (1 чи 2) вдарив його ногою у живіт в район печінки та у груди в район серця;

- показів свідка ОСОБА_10 , який пояснив суду, що вдень близько 13 години він бачив, як ОСОБА_8 вийшов з під`їзду до ОСОБА_9 та один раз вдарив кулаком ОСОБА_9 у груди від цього удару потерпілий впав. Свідок, побачивши це, пішов до ОСОБА_9 аби допомогти. У цей час свідок побачив, що ОСОБА_16 ще раз вдарив потерпілого один раз ногою в живіт;

- показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які зазначили, що 05.04.2023 року бачили на потерпілому тілесні ушкодження;

- протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 від 11.05.2023 року та відеозаписом до нього, відповідно до якого потерпілий на місці відтворив обставини вчиненого щодо нього злочину, продемонстрував механізм заподіяння йому обвинуваченим тілесних ушкоджень, а також їх локалізацію;

- висновків судово-медичних експертиз потерпілого ОСОБА_9 , якими встановлено наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, їх локалізацію, тяжкість та механізм їх отримання.

Отже висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК, районний суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про те, що зібрані у справі докази не доводять винуватості обвинуваченого.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що суд допустив вільне трактування показів потерпілого та свідків, не приймаючи до уваги покази в частині, яка свідчить на користь обвинуваченого, колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що суд навів у вироку покази свідків, які були надані ними в судовому засіданні і оцінив їх згідно з вимогами процесуального законодавства, в тому числі і у сукупності між собою та іншими доказами з наведенням у вироку відповідних висновків.

Щодо доводів захисника про те, що суд навів у вироку стислий зміст показів свідка ОСОБА_10 , то колегія суддів зазначає, що кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язку суду дослівно викладати у судовому рішенні показання учасників судового розгляду. При цьому суд навів у вироку усі покази свідка ОСОБА_10 , в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваних обставин у даному провадженні.

Крім того, захисник в своїй апеляційній скарзі посилалася на те, що суд навів у вироку покази свідка ОСОБА_10 , які не відповідають дійсним показам цього свідка. Проте наведені захисником в апеляційній скарзі покази свідка ОСОБА_10 в цілому не відрізняються від тих, які наведені у вироку суду і колегія суддів істотних невідповідностей, які б вплинули чи могли вплинути на законність судового рішення не встановила.

Фактично доводи захисника в цій частині зведено до того, що в показах свідка ОСОБА_10 та потерпілого наявні розбіжності щодо послідовності нанесення ударів, їх кількості та механізму заподіяння. Проте колегія суддів вважає, що наявність незначних розбіжностей в цій частині пов`язане з об`єктивним сприйняттям подій свідком, який одпочатку спостерігав за подіями на відстані, а також не бачив повністю перебіг конфлікту між обвинуваченим та потерпілим. При цьому свідок ОСОБА_10 бачив як обвинувачений наніс потерпілому як мінімум два удари. Отже за таких обставин незначні розбіжності в показах потерпілого та свідка ОСОБА_10 щодо послідовності і кількості нанесених ударів потерпілому не може істотно позначитися на висновку суду про винуватість обвинуваченого у заподіянні потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Аргументи захисника у скарзі про те, що покази свідка ОСОБА_11 про те, що під час розмови обвинувачений ОСОБА_8 сказав «це за те, що ти підняв руку на дружину» не відповідають дійсності, не можуть вважатися обґрунтованими. Адже свідок був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та був приведений до присяги. Будь-яких підстав ставити під сумнів правдивість показів свідка, або підстав вважати, що свідок обмовив обвинуваченого, у цій справі не встановлено.

У колегії суддів не виникає жодних сумнівів у тому, що зазначене у вироку тяжке тілесне ушкодження було заподіяно потерпілому саме 05.04.2023 року і саме обвинуваченим ОСОБА_8 Адже потерпілий як під час проведення за його участі слідчого експерименту, так і під час його допиту 22.05.2023 року зазначив, що його побиття обвинуваченим мало місце саме 05.04.2023 року. Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 бачили 05.04.2023 року у потерпілого тілесні ушкодження на обличчі, що узгоджується з показами потерпілого про те, що обвинувачений вдарив його зокрема і у обличчя. Свідок ОСОБА_11 підтвердив, що саме 05.04.2023 року потерпілий сказав йому про те, що його побив ОСОБА_8 . Відповідно до висновків судово-медичної експертизи №750п виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого 05.04.2023 року не виключається.

При цьому колегія суддів зазначає, що та обставина, що у медичній документації потерпілого зазначено про те, що він був побитий відомим 06.04.2023 року може мати ознаки технічної описки. Крім того, зазначені дані були записані зі слів потерпілого, а тому з огляду на стан, в якому потерпілий був доставлений до лікарні, він міг помилитися щодо дати, в яку йому були заподіяні тілесні ушкодження. Втім зазначене не впливає на ту обставину, що тілесні ушкодження потерпілому були заподіяні саме 05.04.2023 року, що в подальшому підтвердив потерпілий під час проведення за його участю слідчого експерименту та під час його допиту.

За наведених обставин колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження саме 06.04.2023 року, оскільки вони суперечать зібраним доказам та встановленим судом першої інстанції обставинам провадження.

Та обставина, що за показами свідка ОСОБА_17 вона 06.04.2023 року бачила потерпілого на подвір`ї за жодних обставин не свідчить про те, що тілесні ушкодження потерпілий міг отримати саме 06.04.2023 року. Адже будь-яких даних про те, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження саме 06.04.2023 року, а також про те, що такі тілесні ушкодження були йому заподіяні іншими особами та за інших обставин у цій справі не встановлено. Саме по собі можливе перебування потерпілого 06.04.2023 року на подвір`ї з урахуванням досліджених судом доказів не дає підстав вважати, що потерпілий отримав такі тілесні ушкодження 06.04.2023 року.

Що стосується посилання захисника у скарзі на те, що за показами свідка ОСОБА_17 остання чула від сусідки з першого поверху про те, що та бачила як потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння, сам впав і його ніхто не бив, то зазначені покази є показами з чужих слів, а тому не можуть бути прийняті до уваги. При цьому сторона захисту клопотань про допит тих чи інших свідків не заявляла.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що свідок ОСОБА_12 бачила у потерпілого ушкодження на колінних суглобах, за жодних обставин не підтверджує покази обвинуваченого про те, що потерпілий без його втручання впав зі сходинки. Адже потерпілий зазначав, що в процесі побиття обвинувачений «збив його з ніг» і він впав на асфальт. Дану обставину підтвердив і свідок ОСОБА_10 . Зазначене у сукупності із наданими стороною обвинувачення беззаперечними доказами винуватості обвинуваченого спростовує версію подій, яку висував обвинувачений.

Колегія суддів не вбачає жодних істотних суперечностей в послідовності ударів, їх кількості та механізму, про які зазначав потерпілий під час проведення слідчого експерименту за його участі та під час його допиту 22.05.2023 року. Пояснення потерпілого як під час слідчого експерименту, так і під час його допиту були точними, логічними та послідовними. Відповідно до висновку експерта №817/к зважаючи на принциповий збіг за локалізацією травматичних впливів (ділянки обличчя, грудної клітини та живота), характером травмуючих предметів (частини руки та ноги діють як тупі предмети) та неодноразовістю травматичних впливів - не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень за механізмом, який вказав потерпілий ОСОБА_9 . Відтак, покази потерпілого узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів і підстав недовіряти їм або ставити їх під сумнів, як на тому наполягала у скарзі захисник, колегія суддів як і суд першої інстанції не встановила.

В своїй апеляційній скарзі захисник також зазначала про те, що з огляду на висновки судово-медичних експертиз №1185/к та №2292/к ставиться під сумнів можливість спричинення обвинуваченим потерпілому травм за описаних потерпілим обставин та механізмом з огляду на діагностовану у обвинуваченого хворобу ніг. Зазначене, на переконання захисника, виключає можливість нанесення ударів такої сіли, які би спричинили зазначені у висновках експертиз наслідки.

Разом з тим, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції ретельно перевірив зазначені аргументи захисту та навів належні мотиви на їх спростування.

Так, у експертному дослідженні №1185/к експерти дійшли висновку про те, що наявність у ОСОБА_8 суттєвих порушень функції нижніх кінцівок внаслідок хронічного захворювання з медичної точки зору значно обмежують здатність ОСОБА_8 спричиняти удари нижніми кінцівками із достатньою для утворення ушкоджень у потерпілого у виді травми тулуба та розриву печінки силою.

Між тим, суд слушно зазначив про те, що даним висновком не виключається можливість заподіяння обвинуваченим потерпілому саме такого тілесного ушкодження, а зроблено висновок лише про обмеження такої здатності.

Більш того, суд першої інстанції цілком обґрунтовано виходив з того, що відповідно до висновку експерта №2292/к у потерпілого мало місце таке хронічне захворювання як рак низхідного відділу товстого кишківника із метастатичним ураженням печінки, що мало істотний вплив на печінку і значно послаблювало цей орган, в тому числі і для зовнішніх травматичних дій. При цьому один з розривів печінки проходив саме через площину метастатичного утворення.

Наведене дає підстави вважати, що з огляду на стан печінки потерпілого, нанесення йому навіть середньої сили удару могло призвести до її розриву, а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що обвинувачений, з урахуванням наявного у нього захворювання нижніх кінцівок, не міг заподіяти потерпілому удар, від якого настали зазначені у висновку експерта наслідки.

Захисник в апеляційній скарзі також стверджувала про те, що протокол слідчого експерименту за участю потерпілого від 11.05.2023 року є недопустимим доказом. При цьому захисник виходила з того, що 11.05.2023 року в Журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області не зафіксовано реєстрацію потерпілого ОСОБА_9 , а тому, на переконання захисника, в цей день слідчий експеримент не був завершений.

Проте колегія суддів не може визнати такі аргументи захисника обґрунтованими. При цьому судова колегія виходить з того, що сам слідчий експеримент був проведений не у приміщенні Запорізького РУП, а на відкритій ділянці місцевості, розташованої напроти 4 під`їзду будинку АДРЕСА_2 . Відсутність даних про реєстрацію потерпілого у Журналі обліку за жодних обставин не спростовує тієї обставини, що слідчий експеримент дійсно був проведений саме 11.05.2023 року, що засвідчено підписами потерпілого, слідчого, а також зафіксовано на долученому до протоколу даної слідчої дії відеозапису. Більш того, сама по собі відсутність даних про реєстрацію потерпілого в Журналі обліку відвідувачів та запрошених може бути пов`язано лише із внутрішньою організацією роботи Запорізького РУП і можливого порушення порядку реєстрації, проте зазначене не ставить під сумнів дійсність проведення слідчого експерименту за участю потерпілого 11.05.2023 року.

За наведених обставин колегія суддів не встановила підстав вважати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту за участю потерпілого, як на тому наполягала захисник в апеляційній скарзі. З цих же міркувань не вбачає колегія суддів і підстав для визнання недопустимими доказами судово-медичної експертизи №750п, додаткової судово-медичної експертизи №817к, додаткової судово-медичної експертизи №818п.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Під час апеляційного розгляду захисник заявила клопотання про повторний допит свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , а також про повторне дослідження висновків судово-медичних експертиз №1185/к та №2292/к, посилаючись на те, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку цим доказам. З наведеного вбачається, що єдиною підставою для дослідження заявлених доказів є незгода сторони захисту із наданою судом першої інстанції оцінкою цим доказам.

Разом з тим, норми ч.3 ст.404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК (постанова Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справа №591/4742/16-к, провадження №51-1733 км 19).

Захисник, заявляючи вимоги про повторне дослідження апеляційним судом доказів, не вказала на конкретні порушення, допущені районним судом при дослідженні окремих доказів чи на неповноту такого дослідження та не навела відповідного обґрунтування в цій частині. Зазначене свідчить про відсутність обґрунтованого клопотання захисника щодо повторного дослідження доказів.

У своїй постанові від 21 грудня 2022 року справа №759/5737/17, провадження №51-2899км20 Верховний Суд зазначив, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Крім того, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів, оцінених місцевим судом. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справа №415/5296/15-к, провадження №51-2177 км 19; від 01 жовтня 2019 року справа №754/1780/17, провадження №51-10118км18; від 23 листопада 2020 року справа №357/18489/13-к, провадження №51-4003км20; від 16 вересня 2020 року справа №640/3526/16-к, провадження №51-2137км20; від 19 жовтня 2021 року справа №442/506/17, провадження №51-3897 км 21; від 17 серпня 2021 року справа №484/1376/18, провадження №51 - 3490 км 21; від 12 грудня 2022 року справа 521/165/17, провадження №51-365 км 22; від 24 листопада 2022 року справа №445/836/21, провадження № 51-1748км22; від 16 листопада 2022 року справа №159/3544/19, провадження №51-1837км21; від 13 вересня 2023 року справа №337/1446/17, провадження №51-3173км 23; від 25 травня 2023 року справа №154/2277/17, провадження №51-5746км20 та інші.

Отже за відсутності аргументованих доводів захисника щодо необхідності дослідження доказів, колегія суддів не встановила достатніх підстав, передбачених ст.404 КПК, для повторного дослідження доказів, а відтак і підстав для задоволення відповідного клопотання захисника. При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК, то їх не можна визнати прийнятними.

Так, відповідно до ст.65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Як вбачається з вироку суду та матеріалів провадження, ці вимоги суд першої інстанції виконав та в достатній мірі обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та звільняючи його від відбування покарання на підставі ст.75 КК, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за законом віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою з інвалідністю 2 групи, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується. Зважив суд на відсутність обставин, які би пом`якшували покарання обвинуваченого, а в якості обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд врахував вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Крім того, колегія суддів зважає і на стан здоров`я обвинуваченого, у якого відповідно до висновку судово-медичного експерта №1185/к діагностовано ряд захворювань, зокрема цироз печінки, хронічний панкреатит, метаболічна кардіоміопатія, серцева недостатність, енцефалопатія змішаного ґенезу, посттромбофлебітична хвороба обох нижніх кінцівок, що зумовлює необхідність його пересування лише за допомоги тростини. Наявність таких тяжких хронічних хвороб зумовлює необхідність постійного регулярного лікування ОСОБА_8 і догляду за ним, що в умовах ізоляції його в місцях позбавлення волі є більш ніж ускладненим, а відтак створить загрозу для здоров`я і життя засудженого, стане надмірним невиправданим тягарем для держави з його там утримання.

Відтак, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, обсяг та зміст протиправних дій обвинуваченого, а також з огляду на відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Усупереч доводам прокурора, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та його конкретні обставини. Самі по собі ступінь тяжкості вчиненого злочину, не визнання обвинуваченим своєї вини та відсутність щирого каяття відповідно до загальних засад судочинства та змісту ст.75 КК, не є перешкодою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням.

Щодо посилань прокурора на об`єкт злочину, вчинення його у денний час, в присутності інших осіб, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише загальних обставин вчинення злочину поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Що стосується доводів прокурора про вчинення обвинуваченим злочину щодо потерпілого, якому на час вчинення злочину було майже 63 роки, то зазначена обставина знайшла своє відповідне врахування у вироку і була визнана такою, що обтяжує покарання обвинуваченого. Проте наявність цієї обставини не може істотно позначитися на вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Ненадання обвинуваченим потерпілому грошової допомоги на лікування, на що посилався прокурор в апеляційній скарзі, також не може свідчити про те, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є неможливим. Більш того, потерпілий вже помер. Причина смерті не перебуває у зв`язку із діями обвинуваченого. Відтак наведений прокурором фактор не позначився на правах потерпілого.

Отже переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом ст.75 КК і норм кримінального закону, які визначають мету покарання та загальні засади його призначення, в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

У контексті викладеного правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання із застосуванням інституту умовного звільнення явно несправедливим через м`якість і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.

За наведених обставин, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4