Справа № 136/1671/24
Провадження №11-кп/801/1175/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000068 від 22.08.2024,

за апеляційною скаргою прокурора Немирівської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кобильня Липовецького району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта середня, не одруженого, непрацевлаштованого, судимого вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 24.07.2024 за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, штраф не сплатив,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції

обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 40 (сорока) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень 00 коп.

Судом установлено, що 21.08.2024 близько 22 години 30 хвилин, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_9 знаходився у будинку своєї знайомої ОСОБА_10 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де спільно розпивали алкогольні напої з ОСОБА_10 та її співмешканцем ОСОБА_11 . У цей час до будинку зайшов ОСОБА_7 , який розпочав спілкування з ОСОБА_9 . В ході розмови між ними виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклого умислу, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді заподіяння шкоди здоров`ю, наніс ОСОБА_9 два удари кулаком правої руки в область обличчя та у подальшому вхопивши його за верхній одяг, вивів того на вулицю, де наніс йому ще декілька ударів, від яких ОСОБА_9 впав на землю.

Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 підійшов до лежачого ОСОБА_9 та продовжив наносити йому численні (понад два, точної кількості не встановлено) удари ногами в область тулуба та голови до того часу, поки свідки події не припинили його протиправні дії.

Внаслідок вищевказаних умисних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта № 145 від 27.08.2024 належать до легких тілесних ушкоджень.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Згідно з вироком судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , отримавши копії матеріалів дізнання, добровільно, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не оспорює встановлені під час дізнання обставини вчинення кримінального проступку, його кваліфікацію, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження, передбаченого ч. 1 ст. 394 КПК України, за участі захисника - адвоката ОСОБА_12 подав письмову заяву про розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку, без судового розгляду у судовому засіданні.

Потерпілий ОСОБА_9 також надав письмову згоду про розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження, передбаченого ч. 1 ст. 394 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правової кваліфікації його дій за ч.1 ст.125 КК України, порушує питання про скасування вироку в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції при вирішення питання щодо покарання обвинуваченого залишив поза увагою те, що в матеріалах кримінального провадження наявна копія вироку Липовецького районного суду від 24.07.2024, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень. Відомості про те, що вказаний вирок виконано відсутні. Дії, за які ОСОБА_7 засуджено за вироком від 04.09.2024 вчинено 21.08.2024, тобто після постановлення вироку від 24.07.2024. Таким чином, усупереч приписам ст. 71 КК України після визначення покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України судом не призначено остаточне покарання за сукупністю вироків за правилами, визначеними ст. 72 КК України.

Також зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 за вироком від 04.09.2024 покарання у виді штрафу, не взяв до уваги тієї обставини, що раніше такий вид покарання обвинуваченому вже призначався та не призвів до попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому не є достатнім для виконання цілей, визначених ст. 50 КК України.

На переконання прокурора, єдине покарання, яке можливо призначити ОСОБА_7 , є громадські роботи, оскільки штраф є занадто м?яким покаранням, а виправні роботи не можуть бути призначені у зв?язку із відсутністю відомостей про офіційне працевлаштування обвинуваченого.

З урахування наведеного вище, прокурор просить апеляційний суд скасувати вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2024 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та в цій частині ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України призначене покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт та невідбуту частину покарання за вироком Липовецького районного суду від 24.07.2024, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 382 КК України до штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн, виконувати самостійно. В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги прокурора, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

У судове засідання потерпілий ОСОБА_9 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, прокурор та обвинувачений не заперечували щодо проведення судового розгляду в його відсутність, оскільки неявка потерпілого відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.

Мотиви та висновки суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, обвинуваченого, який не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів з матеріалів кримінального провадження також не встановлено.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, ці вимоги закону судом першої інстанції виконані не в повному обсязі.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість

Згідно із ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як слідує з вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, належним чином не дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання та призначив обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 40 (сорока) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 гривень, яке не відповідає даним про особу обвинуваченого та через свою м`якість буде недостатнім для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Так, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 125 КК України врахував, що ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебував та не перебуває, є особою молодого, працездатного віку, отож спроможний заробляти.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, суд врахував щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що без належної оцінки суду першої інстанції при призначенні покарання залишилось те, що раніше такий вид покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вже призначався, а саме 24.07.2024 вироком Липовецького районного суду Вінницької області останнього було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

Таким чином, оскільки після ухвалення 24.07.2024 попереднього вироку минуло менше місяця і обвинувачений ОСОБА_7 21.08.2024 вчинив нове кримінальне правопорушення, а саме заподіяв умисне легке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , то це, на переконання колегії суддів, свідчить про свідоме нехтування обвинуваченим правилами поведінки, установленими в суспільстві, відсутність у нього бажання стати на шлях виправлення. Крім того, вказане також свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив та не піддався заходам перевиховання, тому покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян не призведе до попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, а тому не є достатнім для виконання цілей, визначених ст. 50 КК України. Оскільки покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 оскаржуваним вироком, є явно м`яким, оскільки не забезпечить виховної ролі та не наведе обвинуваченого ОСОБА_7 на роздуми про переоцінку своїх дій та необхідність обрання правильної моделі поведінки в цивілізованому суспільстві, тому вирок у частині призначеного покарання підлягає скасуванню із ухваленням нового вироку на підставі ст. 421 КПК України.

Ухвалюючи новий вирок та призначаючи покарання ОСОБА_7 , колегія суддів бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як проступок, характер кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебував та не перебуває, офіційно не працевлаштований та суспільно-корисною працею не зайнятий, раніше судимий, а тому необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання, яке пов`язане з громадськими роботами у вигляді двохсот годин. Обмежень, які встановлені в ч. 3 ст. 56 КК України та унеможливлюють призначення ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт, матеріали кримінального провадження не містять.

Колегія суддів вважає, що покарання у виді двохсот годин громадських робіт буде відповідати як особі обвинуваченого ОСОБА_7 , так і обставинам кримінального правопорушення. Таке покарання краще дисциплінує ОСОБА_7 і можливо приведе його до думки, що нанесення тілесних ушкоджень будь-якій особі в цивілізованому суспільстві є неприпустимим, а застосування фізичної сили не є нормальним способом вирішення будь-яких конфліктів, у тому числі таких дріб`язкових.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, то колегія суддів вважає, що вони також заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 24.07.2024 вироком Липовецького районного суду Вінницької області визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 гривень.

Відомості про те, що на час постановлення оскаржуваного вироку від 04.09.2024 попередній вирок від 24.07.2024 виконано в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що цей вид покарання обвинувачений ОСОБА_7 не відбув, судимість за вироком від 24.07.2024 не знята та не погашена, а відтак обвинувачений вчинив новий кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України, у період невідбутого строку покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 24.07.2024, що зобов`язує призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із обов`язковим застосуванням вимог ст.71 КК України. З огляду на це, підлягає виключенню з вступної та мотивувальної частини вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2024 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 посилання на те, що обвинувачений не має судимості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Положення ч.3 ст.72 КК України не тільки не виключає можливість застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказує про необхідність такого застосування. У той же час ч.3 ст.72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складання цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_7 вчинив новий кримінальний проступок до відбуття покарання за попереднім вироком, то при призначенні остаточного покарання суд призначає остаточне покарання з урахуванням ст. ст. 71, 72 КК України (Постанова Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 243/2528/19).

Отже, у даному випадку районний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання за нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК України повинен був приєднати до нього невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 24.07.2024 та призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком, при цьому на підставі ч.3 ст.72 КК України ухвалити рішення про їх самостійне виконання.

Оскільки неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м?якості, а тому відповідно до вимог ст. ст. 409, 413-414 КПК України це є підставою для скасування вироку.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 04.09.2024 підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, з ухваленням апеляційним судом свого вироку в цій частині.

Дотримуючись приписів ч.15 ст.615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку апеляційний суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 413 та 418, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Немирівської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2024 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України - в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді 200 (двісті) годин громадських робіт.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України призначене покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт та невідбуту частину покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 24.07.2024, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.382 КК України до штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн, - виконувати самостійно.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4