Справа № 135/1330/24
Провадження № 1-в/135/176/24
У Х В А Л А

іменем України

13.11.2024 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

представника ДУ «Ладижинська ВК № 39» ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Ладижин Вінницької області подання начальника Державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_7 про приведення вироку суду відносно засудженого ОСОБА_3 у відповідність до вимог закону,

ВСТАНОВИВ:

I. Суть питання, що вирішується ухвалою.

Державна установа «Ладижинська виправна колонія (№39)» звернулася до суду з поданням про приведення вироку суду відносно засудженого ОСОБА_3 у відповідність до вимог закону.

Подання обґрунтоване тим, що Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-ІХ встановлено, що особа несе відповідальність, встановлену КУпАП, за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

ОСОБА_3 відбуває покарання в ДУ «Ладижинська виправна колонія (№39)» за вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років. За вказаним вироком ОСОБА_3 засуджений в тому числі і за кримінальне правопорушення, яке скоєне 28.04.2014 та внаслідок якого було завдано збитків на загальну суму 474 грн 10 коп. Таким чином, сума завданих збитків внаслідок вчиненого кримінального правопорушення не перевищує розміру двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановленому законом на момент вчинення даних дій.

За викладених обставин начальник установи виконання покарань вважає, що є необхідність приведення вироку відносно засудженого ОСОБА_3 у відповідність до вимог ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року № 3886-ІХ.

II. Виклад позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні представник ДУ «Ладижинська виправна колонія (№39)» ОСОБА_5 підтримала подання за викладених в ньому обставин, просила його задовольнити.

Засуджений ОСОБА_3 також повністю підтримав подання ДУ «Ладижинська виправна колонія №39» щодо приведення вироку суду відносно нього у відповідність до вимог закону.

Захисник ОСОБА_4 повністю підтримала позицію свого підзахисного.

Прокурор ОСОБА_6 вважає, що подання підлягає задоволенню, оскільки існують усі підстави для приведення вироку Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у відповідність до чинного законодавства. Свою позицію прокурор обґрунтував тим, що 09.08.2024 набули чинності зміни до Закону щодо підвищення порогу кримінальної відповідальності за крадіжку. Відповідно до цих змін, викрадення чужого майна є кримінально караним діянням, якщо вартість викраденого перевищує два неоподатковувані мінімуми доходів громадян. Сума викраденого майна у кримінальному провадженні, за яким ОСОБА_3 був засуджений вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014, становить менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на час вчинення правопорушення. Відтак, прокурор вважає, що ОСОБА_3 підлягає звільненню від покарання, призначеного судом за ч. 2 ст. 185 КК України, відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України у зв`язку з декриміналізацією цього діяння.

Крім того, прокурор зазначив, що через декриміналізацію кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, призначене покарання за цією статтею не може бути приєднане до покарання, визначеного ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 115 КК України на підставі ст. 70 КК України. Виходячи з цього, необхідно виключити з вироку вказівку на застосування ч. 1 ст. 70 КК України щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Отже, визначене ОСОБА_3 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України залишається без змін, а тому його слід вважати засудженим за вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 лише за ч. 1 ст. 115 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до покарання у вигляді 12 років.

III. Встановлені судом обставини.

Вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у справі № 264/6595/14-к ОСОБА_3 було засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 12 років. Цей вирок набрав законної сили 03.09.2014.

На момент розгляду подання ОСОБА_3 відбуває призначене покарання у вигляді позбавлення волі відповідно до вироку Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014, перебуваючи у ДУ «Ладижинська виправна колонія (№39)».

IV. Мотиви, з яких суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керується.

У процесі реалізації кримінальної відповідальності, найпоширенішою формою якої є покарання, іноді виникають такі юридичні факти, котрі призводять до необхідності звільнення особи від призначеного покарання. Одним із таких фактів є усунення злочинності діяння, тобто його декриміналізація, закріплене ч. 2 ст. 74 КК України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Слід зазначити, що застосування положень цієї норми ґрунтується на положеннях ст. 58 Конституції України про зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів та ст. 5 КК України про зворотну дію кримінального закону у часі. Так, згідно з ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, має зворотну дію у часі. Це означає, що він поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Звільнення від покарання осіб, засуджених за діяння, караність якого усунута, здійснюється судом (ч. 1 ст. 74 КК).

Звільнення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України можна застосувати лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду - засудження особи незалежно від того, відбуває вона покарання чи ні (наприклад, звільнена від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України чи виконання вироку відстрочене ст. 536 КПК України). При цьому законом передбачено негайне звільнення особи від відбування покарання. Слід зазначити, що вказана підстава є обов`язковою для застосування судом. Передумовою для початку провадження щодо звільнення засудженого від відбування покарання за ч. 2 ст. 74 КК України завжди є прийняття і набрання чинності спеціальним законом, яким усувається караність діяння, за яке особу засуджено. Він є передумовою або правовою підставою ініціювання, розгляду питання та прийняття рішення про застосування звільнення від покарання щодо конкретної особи. Така процедура завершується прийняттям конкретного процесуального рішення судом.

Скасування караності діяння означає його декриміналізацію (повну або часткову), яка може бути досягнута шляхом: 1) виключення з чинного Кримінального кодексу певної статті (частини статті) Особливої частини Кодексу; 2) внесення до диспозиції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу певних змін; 3) внесення змін до норм Загальної частини КК; 4) внесення змін до інших нормативно-правових актів, зокрема, Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року, відповідно до якого у новій редакції викладено статтю 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна».

Положеннями частини першої статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-ІХ) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною другою статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-ІХ) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статтею 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною 1 статті 5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

07.10.2024 об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 278/1566/21 ухвалено постанову, в якій викладено висновок про застосування відповідних частин статей 185, 190, 191 КК з урахуванням положень Закону № 3886-IX.

Так, згідно вказаного висновку, Закон № 3886?IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.

Зміни, внесені Законом № 3886?IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886?IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Так, згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового Кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1. ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Як убачається з вироку Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у справі № 264/6595/14-к, ОСОБА_3 було засуджено в тому числі і за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, де останній своїми протиправними діями 28.04.2014 завдав матеріальну шкоду потерпілій особі на загальну суму 474 грн 10 коп.

Станом на 01 січня 2014 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1218 грн, а відповідно 50 відсотків від його розміру (соціальна пільга) становило 609 грн.

З огляду на указані норми, на момент вчинення 28.04.2014 ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України становив 1218 грн (609 грн * 2).

Як убачається з вироку вартість майна, яке ОСОБА_3 викрав 28.04.2014 складала 474 грн 10 коп., тобто не перевищувала 1218 грн.

Отже, ОСОБА_3 вчинено таємне викрадення чужого майна на суму, що становить менше 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на час їх вчинення (менше 1218 грн).

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що стосовно засудженого підлягають застосуванню положення ст. 5 КК України про зворотну дію закону, який скасовує кримінальну протиправність діяння, а тому, враховуючи положення ч. 2 ст. 74 КК України, засудженого слід звільнити від призначеного вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 покарання за ч.2 ст.185 КК України у зв`язку з усуненням караності діяння.

Крім того, як видно з вироку Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014, визначене ОСОБА_3 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, як менш суворе покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, поглинуте більш суворим у виді позбавлення волі на строк 11 років, яке визначене йому за ч. 1 ст. 115 КК України.

У зв`язку з декриміналізацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за яким ОСОБА_3 засуджено вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014, призначене за ч. 2 ст. 185 КК України покарання не підлягає приєднанню до покарання, яке визначене ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 115 КК України, що в свою чергу тягне необхідність виключення з вироку вказівки на застосування ч. 1 ст. 70 КК України щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Покарання, яке призначене ОСОБА_3 вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років, підлягає залишенню без змін.

За таких обставин ОСОБА_3 слід вважати засудженим вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 за ч. 1 ст. 115 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

В решті вирок Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що стосовно засудженого підлягають застосуванню положення ст. 5 КК України про зворотну дію закону, який скасовує кримінальну протиправність діяння, а тому подання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 58 Конституції України, ст.5, ч. 2 ст. 74 КК України, Законом України №3886-ІХ від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», ст.ст.537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання начальника Державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_7 про приведення вироку суду відносно засудженого ОСОБА_3 у відповідність до вимог закону задовольнити.

Привести вирок Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у справі № 264/6595/14-к у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року №3886-IX.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Димитрів Донецької області, засудженого вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у справі № 264/6595/14-к за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, - звільнити від призначеного судом покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 Кримінального кодексу України, у зв`язку з усуненням караності діяння.

Виключити з вироку Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у справі № 264/6595/14-к вказівку на застосування ч. 1 ст. 70 КК України щодо призначення покарання ОСОБА_3 за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Димитрів Донецької області, вважати засудженим вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у справі № 264/6595/14-к за ч. 1 ст. 115 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

В решті вирок Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.07.2014 у справі № 264/6595/14-к залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляції через Ладижинський міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя