Номер провадження: 11-сс/813/1361/24
Справа № 511/2513/24 1-кс/511/591/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 28.06.2024 про арешт майна в к/п № 0000450 від 23.06.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п № 0000450, внесеного до ЄРДР 23.06.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України було задоволено клопотання слідчого СВ №2 СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_7 та було накладено арешт на мобільний телефон марки «Samsung galaxy J7 Neo» темного кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з картою мобільного оператора «Водафон» НОМЕР_3 , котрий належить ОСОБА_8 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження; мобільний телефон марки «TECПO» світло рожевого кольору, ІМЕІ-1: НОМЕР_4 , ІМЕІ-2: НОМЕР_5 , ІМЕІ-3: НОМЕР_6 з сім картою мобільного оператора «Київстар» номер телефону НОМЕР_7 , котрий належить ОСОБА_8 шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження; мобільний телефон марки «SAMSUNG Galaxy S21+5G» чорного кольору, ІМЕІ-1: НОМЕР_8 , ІМЕІ-2:, НОМЕР_9 , з сім картою мобільного оператора «Київстар» номер телефону НОМЕР_10 , котрий належить ОСОБА_9 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження ; мобільний телефон марки «iPhone 15 Pro» сірого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_11 , ІМЕІ2: НОМЕР_12 , з картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_13 , котрий належить ОСОБА_10 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження; мобільний телефон марки «Samsung galaxy А30», чорного кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_14 , ІМЕІ2: НОМЕР_15 , з картою мобільного оператора «Водафон» НОМЕР_16 , «Лайфсел» НОМЕР_17 який належить ОСОБА_11 шляхом заборони користування, розпорядження та відчудження; автомобіль марки «Ваз 21063», сірого кольору, шасі (рама) № НОМЕР_18 , р/н НОМЕР_19 , 1987 р.в., який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_20 належить ОСОБА_12 , мешканці АДРЕСА_1 , та яким користується ОСОБА_8 шляхом заборони відчуження.

Обґрунтовуючи прийняте рішення про арешт майна, слідчий суддя вказував на те, що тимчасового вилучене майно має ознаки речових доказів та може бути використане як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою представник власника майна ОСОБА_10 ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що, оскаржувана ухвала слідчого судді є необґрунтованою з огляду на такі обставини:

- 23.06.2024 ОСОБА_10 у приватних справах перебував біля автобусної зупинки «Парканівка» Роздільнянського р-ну Одеської обл. де до нього звернулися військовослужбовці ДПС України із вимогою пред`явити документи та після надання ним документів військовослужбовці заявили, що ОСОБА_10 має намір незаконно перетнути державний кордон, застосували до нього фізичну силу, одягли кайданки, побили та затримали без складання протоколу. Після застосування фізичної сили ОСОБА_10 повідомив пароль від телефону, після чого військовослужбовці ДПСУ України вивчили його зміст, однак нічого протиправного не виявили.

- військовослужбовці ДПС погрозами змусили ОСОБА_10 підписати пояснення та інші документи, передали мобільний телефон працівникам поліції, які погрозами змусили його підписати ряд документів, серед яких згода на накладення арешту. За даним фактом ОСОБА_10 подав відповідну заяву до ДБР.

- всупереч твердженням сторони обвинувачення слідчий не прибував для здійснення огляду місця події, ОСОБА_10 участі у ньому не брав, а його телефон безпідставно вилучений не працівниками поліції, а військовослужбовцями ДПСУ;

- вилучений у ОСОБА_10 мобільний телефон не є знаряддям злочину, не зберіг на собі його слідів, не містить жодних відомостей з приводу кримінального провадження, сам ОСОБА_10 не має у ньому жодного статусу;

- всупереч ст. 172 КПК України слідчим суддею не було здійснено виклику власника майна, окрім того, слідчий суддя не надав жодної оцінки тому факту, що заява ОСОБА_10 про розгляд клопотання за його відсутності була подана до суду не ним, а слідчим;

- вилучення мобільного телефону відбулося з порушенням ст. 168 КПК України;

За таких обставин, представник власника майна ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді від 28.06.2024 та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання в частині накладення арешту на мобільний телефон марки «iPhone 15 Pro» сірого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_11 , ІМЕІ2: НОМЕР_12 , з картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_13 , який належить ОСОБА_10 .

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити, натомість представник прокуратури до апеляційного суду не з`явився, при цьому надійшов лист від прокурора Роздільнянської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_13 , в якому він просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності та додатково повідомляє, що досудове розслідування зазначеного к/п завершено, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 332 КК України скеровано до Фрунзівського райсуду Одеської обл. та на 04.09.2024 призначене підготовче судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Так, як вбачається з матеріалів, які надані апеляційному суду, ВП №2 СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській обл. проводиться досудове розслідування к/п №0000450 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 23.06.2024 о 10 год. 26 хв. до ч/ч ВП №2 Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській обл. надійшло телефонне повідомлення від працівників прикордонної служби про те, що в ході проведення заходів щодо протидії незаконному переправленню осіб через державний кордон України, вздовж державного кордону України, біля показника 0440/05, в 20 м. від автобусної зупинки сполученням Парканівка-Павлівка (Захарівської ТГ) Роздільнянського р-ну Одеської обл. було зупинено чотирьох невстановлених чоловіків, один з яких, намагався незаконно переправити інших осіб через державний кордон України на територію Республіки Молдова (Придністров?я).

При виїзді СОГ на місце події було встановлено, що в 20 м. від автобусної зупинки сполученням «Парканівка» (Захарівської ТГ) Роздільнянського району Одеської обл. було зупинено автомобіль марки «Ваз 21063», сірого кольору, шасі (рама) № НОМЕР_21 , р/н НОМЕР_22 , під керуванням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому знаходилося троє пасажирів: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які мали намір незаконно перетнути державний кордон України поза встановленими пунктами пропуску.

23.06.2024 при проведені огляду місця події, а саме на ділянці дороги, яка розташована вздовж державного кордону України, біля показника 0440/05 в 200 м. від автобусної зупинки «Парканівка» (Захарівської ТГ) Роздільнянського р-ну Одеської області було виявлено та вилучено зокрема мобільний телефон, який належить ОСОБА_10 .

Метою накладення арешту на майно слідча визначила необхідність збереження речових доказів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відносно того, що матеріали, які долучені до клопотання слідчого не містять будь-яких доказів, які хоча б опосередковано вказували на можливу причетність ОСОБА_10 до вчинення інкримінованого злочину, апеляційний суд зауважує, що досудове розслідування вказаного провадження триває, вживаються заходи щодо встановлення всіх обставин кримінального провадження.

Окрім того, апеляційний суд зауважує, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Приписами до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Водночас, у відповідності до ст. 168 КПК України забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

При цьому, матеріали, які надані апеляційному суду, зокрема клопотання слідчого не містять будь-яких відомостей з приводу призначення експертиз по вилученому у ОСОБА_10 телефону.

У цьому контексті апеляційний суд враховує надані прокурором відомості з приводу того, що обвинувальний акт було скеровано до суду 21.08.2024, що очевидно свідчить про не призначення будь-яких експертиз зокрема мобільного телефону, який належить ОСОБА_10 ..

Також матеріали справи не містять відомостей, відносно того, що в процесі огляду мобільного телефону була виявлена інформація з приводу імовірного вчинення інкримінованого злочину.

Таким чином, з огляду на викладені обставини, апеляційний суд не вбачає підстав для подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки накладення арешту на майно не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Додатково апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу слідчого судді на допущені порушення в частині повідомлення власника майна про дату та час судового засідання. Так, в матеріалах, які надані апеляційному суду міститься нібито заява ОСОБА_10 про те, що він ознайомлений із датою розгляду клопотання слідчого та не заперечує проти накладення на майно, однак наголошує на тому, що зазначена заява жодним чином не ідентифікує особу її автора та не звільняє слідчого суддю він необхідності здійснити належний виклик учасників судового розгляду.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_10 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді від 28.06.2024 скасуванню в частині накладення арешту на мобільний телефон ОСОБА_10 .

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532, КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 28.06.2024 про арешт майна в к/п № 0000450 від 23.06.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України скасувати, в частині накладення арешту на мобільний телефон марки «iPhone 15 Pro» сірого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_11 , ІМЕІ2: НОМЕР_12 , з картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_13 , який належить ОСОБА_10 .

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ №2 СВ Роздільянського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_7 про накладення арешту на мобільний телефон марки «iPhone 15 Pro» сірого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_11 , ІМЕІ2: НОМЕР_12 , з картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_13 , який належить ОСОБА_10 .

В іншій частині ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4