Справа № 464/6124/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1045/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

за апеляційною скаргою

17 жовтня 2024 року м. Львів

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_2 , вирішуючи питання відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні №0000084 від 11 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 201 КК України,

встановила:

вищевказаною ухвалою відмовлено у затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 30 серпня 2024 року між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 за участі захисника ОСОБА_5 , та повернуто кримінальне провадження для продовження досудового розслідування.

В апеляційній скарзі прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 порушує питання про перегляд ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2024 року в апеляційному порядку, вважаючи, що зазначене судове рішення є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, безпідставним поверненням обвинувального акту прокурору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що згідно з п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право, серед іншого: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України; повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Оскільки угода про визнання винуватості розглядалась у підготовчому судовому засіданні, то після вирішення питання, передбаченого п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд мав перейти до розгляду інших питань, у межах повноважень, передбачених ч. 3 ст. 314 КПК України, одним з яких є питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України. Вказує, що повідомив суд, що досудове розслідування у провадженні завершено і необхідності у його подальшому здійсненні немає, оскільки отримано достатньо доказів, якими прокурор буде обґрунтовувати пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення. Втім, суд, відмовивши в затвердженні угоди про визнання винуватості, не продовжив судовий розгляд у загальному порядку, а повернув кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування, яке вже було завершене.

На підставі викладеного, прокурор просить ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні №0000084 від 11 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 201 КК України, скасувати; обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000084 повернути в Сихівський районний суд м. Львова на новий розгляд у підготовчому судовому засіданні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, доходжу такого висновку.

Частина 1 ст. 24 КПК України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Водночас, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (п. 25 рішення Європейського суду з права людини у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та п. 65 рішення ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви №32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а, отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 2 ст. 19, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначені норми Конституції України беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції).

Відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

В той же час, приписами ч. 2 ст. 392 КПК України передбачено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Статтею 474 КПК України визначено загальний порядок судового провадження на підставі угоди.

Згідно з ч. 7 ст. 474 КПК України, якщо суд відмовляє у затвердженні угоди, у такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти одне з таких рішень: затвердити угоду або відмовити у затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування у порядку, передбаченому ст.ст. 468 - 475 цього Кодексу.

Крім того, у ч. 4 ст. 314 КПК України зазначено, які саме рішення прийняті судом під час підготовчого провадження у кримінальному провадженні підлягають оскарженню в апеляційному порядку. Зокрема, до таких рішень віднесено ухвалу про повернення обвинувального акту або ухвалу про повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Оскарженою ухвалою суду прийнято рішення про відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості та повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування, при цьому обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні не повертався прокурору з підстав невідповідності його змісту вимогам ст. 291 КПК України та відповідне рішення про повернення обвинувального акту прокурору з підстав, передбачених п. 3 ч. 3 ст. 314 цього Кодексу, не приймалось.

Із системного тлумачення положень ч. 2 ст. 392, п. 3 ч. 3, ч. 4 ст. 314 КПК України випливає, що ухвала про відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості та повернення прокурору кримінального провадження для продовження його досудового розслідування не входять до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені окремо в апеляційному порядку, тобто її оскарження в апеляційному порядку кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Такий висновок судді-доповідача узгоджується з правою позицією, викладеною в постанові колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 308/7233/23 (провадження № 51-1735ск 234).

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Отже, на думку судді-доповідача, ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2024 року оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, що є підставою для відмови прокурору у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 314, 392, 399 КПК України,

постановила:

відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні №0000084 від 11 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 201 КК України.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_2