ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2304/24 Справа № 208/7345/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

законний представник потерпілої ОСОБА_7

представник потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000775 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, маючого професійно-технічну освіту, офіційно не працевлаштований, мешкав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

27 лютого 2006 року Новомосковським міським судом Дніпропетровської області за ч.1 ст. 125, ч. 2 ст. 156, 70 КК України до 2 років 9 місяців позбавлення волі, звільнений 22 червня 2007 року на підставі ст. 81 КК України, умовно-достроково на 9 місяців 13 днів;

05 червня 2008 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 156, 71 КК України, остаточно до 3 роки 3 місяці 14 днів, звільнений 17 березня 2011 року по відбуттю терміну покарання;

08 листопада 2011 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 cт. 353, ч. 2 cт. 156, 70 КК України до 7 років позбавлення волі. За рішенням Дніпропетровського апеляційного суду від 16 лютого 2012 року, вирок змінено, призначено покарання за ч. 2 cт. 156, ч. 1 cт. 353, ч. 1 cт. 70 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 15 червня 2015 року на підставі ст. 81 КК України, умовно-достроково на 1 рік 6 місяців 4 дні;

24 березня 2016 року Новомосковським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 cт. 156, 71 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 26 серпня 2022 року по відбуттю строку покарання;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року ОСОБА_10 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 263 КК України - у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 6 ст. 152 КК України - у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч.1-2 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_10 до відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі.

Початок строку відбуття призначеного покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_10 , з 29 вересня 2022 року.

Ухвалено внести відомості щодо засудженого ОСОБА_10 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканності малолітньої особи.

Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково та стягнено з відповідача на користь ОСОБА_7 , в якості відшкодування моральної шкоди 250000,00 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_10 майнової шкоди - залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, Приблизно об 11:20 годині 27 вересня 2022 року, ОСОБА_10 перебував поблизу будинку АДРЕСА_2 , де побачив раніше незнайомих йому малолітніх ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_10 розуміючи, що ОСОБА_11 не досягла 14-ти річного віку, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із проникненням у тіло малолітньої дитини, пройшов разом з дітьми до квартири АДРЕСА_3 та назвався лікарем, тим самим ввів їх в оману та ввійшов до них в довіру.

Приблизно в період часу з 11:20 11:45 години 27 вересня 2022 року, ОСОБА_10 перебуваючи в приміщенні зазначеної квартири, нехтуючи присутністю малолітнього свідка ОСОБА_12 , користуючись малолітнім віком потерпілої ОСОБА_11 , завів останню до приміщення дитячої кімнати та наказав роздягнутися нібито для проведення огляду, після чого, розташував ОСОБА_13 на ліжку та почав здійснювати непристойні дотики до її тіла.

Від непристойних дій ОСОБА_10 , малолітня ОСОБА_11 злякалась, але в силу свого малолітства цим протиправним діям спротиву не чинила.

Продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, спрямованого на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із проникненням у тіло дитини з використанням предмету, приблизно об 11:45 годині перебуваючи у дитячій кімнаті зазначеної квартири, ОСОБА_10 розмістився біля малолітньої ОСОБА_11 та пальцями однієї руки проник до ротової порожнини малолітньої, таким чином обмеживши можливість останньої чинити опір його діям та кликати на допомогу. Після чого, ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що ОСОБА_11 є особою, яка не досягла чотирнадцяти років, бажаючи реалізувати свій злочинний намір, направлений на зґвалтування дитини, користуючись її віком, яка в силу свого малолітства не усвідомлювала характер вчинюваних із нею дій та була позбавлена можливості чинити опір, маючи при собі предмет, схожий на трубку для паління, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло ОСОБА_11 з використанням зазначеного вище предмету.

Внаслідок вчинених ОСОБА_10 протиправних дій, малолітній ОСОБА_11 , спричинені ушкодження у вигляді сполученої травми тіла з ушкодженням дівочої перетинки на 3,6,9 годинах, з ерозіями та множинними саднами слизової піхви, лінійним розривом заднього склепіння піхви, проникаючим до черевної порожнини, з наявним у черевній порожнині стороннім тілом - стороннє тіло циліндричної форми 12,0x1,5x1,5 см. (трубка для паління), з дефектом очеревини заднього склепіння піхви до 2 см., що супроводжувалось помірною кровотечею до черевної порожнини, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, по ознаці небезпеки для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

Після скоєння зазначеного кримінального правопорушення, ОСОБА_10 залишив місце злочину.

Крім того, ОСОБА_10 маючи умисел направлений на незаконне придбання та зберігання вибухових речовин, в порушення вимог «Положення про дозвільну систему», «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», при невстановлених слідством обставинах, діючи незаконно, без передбаченого законом дозволу та всупереч передбаченому законом порядку, придбав споряджений корпус осколкової оборонної ручної гранати Ф-1, та уніфікований запал ручних гранат дистанційної дії, типу УЗРГМ-2.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання вибухової речовини, ОСОБА_10 незаконно придбавши споряджений корпус осколкової оборонної ручної гранати Ф-1 та уніфікований запал ручних гранат дистанційної дії, типу УЗРГМ-2, в подальшому без передбаченого законом дозволу та всупереч передбаченому законом порядку, почав зберігати їх за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 .

В період часу 19:03 21:26 години 29 вересня 2022 року, в ході проведення за зазначеним вище місцем проживання ОСОБА_10 обшуку, співробітниками Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області виявлено та вилучено споряджений корпус осколкової оборонної ручної гранати Ф-1, який є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, а саме спорядженим корпусом ручної, осколкової, оборонної гранати Ф-1 промислового виготовлення, який відноситься до категорії вибухових речовин; запалом типу УЗРГМ-2, який відноситься до категорії пристроїв промислового виготовлення.

Споряджений корпус гранати Ф-1 та запал типу УЗРГМ-2 у зборі утворюють ручну оборонну, осколкову гранату Ф-1, яка відноситься до категорії боєприпасів та придатна для здійснення вибуху штатним способом.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі просить вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України в частині призначеного покарання змінити та призначити обвинуваченому за ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 70 КК України, остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. В іншій частині вирок суду захисник просить залишити без змін.

В обґрунтування свої вимог захисник посилається на те, що обране судом першої інстанції покарання у виді довічного позбавлення волі через свою суворість не відповідає обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, який від самого початку визнав вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся та активно допомагав слідству, намагався вчинити дії для допомоги потерпілій.

Окремо, сторона захисту вказує на те, що додатковому дослідженню підлягають посилання обвинуваченого на те, що перед вчиненням злочину він чує гул в голові та не може себе стримати, не може розібратися в своїй психіці, що свідчить про те, що більш детальному з`ясуванню підлягають обставини щодо того, чи міг обвинувачений в момент вчинення злочину усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, мотивуючи такі вимоги тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним та ухваленим із порушенням кримінального процесуального законодавства України. Зокрема, обвинувачений вказує, що при досудовому розслідуванні та судовому розгляді даного кримінального провадження було порушено право ОСОБА_10 на захист. Так, обвинувачений вказує, що під час його затримання співробітники поліції не пояснили йому причини затримання та не роз`яснили процесуальні права ОСОБА_10 як затриманої особи. Під час обрання ОСОБА_10 слідчим суддею запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 2 місяці, адвоката обвинуваченому на безоплатній основі надано не було. В момент вручення підозри захисника в обвинуваченого також не було. Оскільки ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, то участь захисника в даному кримінальному провадженні є обов`язковою, проте ані орган досудового розслідування, ані суд першої інстанції вимог КПК України щодо забезпечення захисника обвинуваченому не дотримались, що є грубим порушенням права останнього на захист та підставою для скасування судового рішення і призначення нового розгляду справи.

Позиції учасників судового провадження.

14 серпня 2024 року ОСОБА_10 безпосередньо в судовому засіданні, під звукозапис, в порядку ст. 403 КПК України, відмовився від раніше поданої ним апеляційної скарги на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року, яку колегія суддів приймає, а відтак апеляційна скарга обвинуваченого не є предметом даного апеляційного перегляду.

В подальшому колегія суддів у відповідності до ст. 404 КПК України здійснює апеляційне провадження лише в межах апеляційної скарги захисника обвинуваченого та доводів, викладених в ній.

Захисник обвинуваченого свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Наполягав на тому, що призначене судом першої інстанції покарання є занадто суворим, а також на тому, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки показам ОСОБА_10 з приводу того, що він невзмозі керувати був своїми діями в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_10 апеляційну скаргу свого захисника підтримав, просив її задовольнити.

Додатково, не зважаючи на відмову в порядку ст. 403 КПК України від своєї апеляційної скарги, обвинувачений в якості доводів незгоди із даним вироком зазначив, що судом першої інстанції дійсно не було надано оцінки тому, що він, хоча і розумів протиправність своїх дій та їх негативний характер і наслідки, проте чуючи гул в голові не міг керувати своїми протиправними діями по відношенню до малолітньої потерпілої. Вказував на те, що не згодний із висновком судової психіатричної експертизи та на те, що неодноразово тримався в закладі з наданні психіатричної допомоги. Виказував розкаювання щодо вчиненого по відношенню до потерпілої.

Також, обвинувачений вказував на те, що кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України він не вчинював, а бойові припаси йому були підкинуті співробітниками поліції з метою погіршення його становища та обтяження покарання в подальшому.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. Посилання обвинуваченого на неможливість керувати своїми діями та на те, що бойові припаси йому були підкинуті співробітниками поліції прокурор вважає надуманими, необґрунтованими та такими, що суперечать фактично встановленим судом першої інстанції обставинам кримінального провадження та дослідженим письмовим доказам.

Законний представник потерпілої та представник потерпілої підтримали позицію прокурора, заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, а також вважали необґрунтованими та безпідставними доводи обвинуваченого щодо незгоди із висновками судової психіатричної експертизи.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Положеннями ст. 411 КПК України передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Вирок підлягає скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_10 повний та неупереджений судовий розгляд, навівши у своєму рішенні обґрунтовані підстави, з яких суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України.

Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України посилався на дослідженні в ході судового провадження письмові докази, серед яких зокрема: протокол прийняття 27 вересня 2022 року заяви про злочин від ОСОБА_7 про прийняття заходів до невстановленої особи, яка 27 вересня 2022 року за адресою: АДРЕСА_4 , здійснила насильницькі дії відносно її малолітньої доньки ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; протокол огляду та вилучення оптичних дисків з камер відео спостереження по вулиці Глаголєва в м. Кам`янське, розташованої в ТЦ « АДРЕСА_5 , розташованої в магазині «Рестарт» по проспекту АДРЕСА_6 , розташованої в приміщенні ТОВ «АТБ-маркет № 346» по вулиці Г.Глаголєва в м. Кам`янське, рапорт працівника поліції, скріншоти відеозаписів; у відповідній частині протокол обшуку від 29 вересня 2022 року за місцем мешкання ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_1 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 жовтня 2022 року за участі малолітньої потерпілої ОСОБА_11 ; протокол від 13 жовтня 2022 року додаткового огляду вилученого у малолітньої потерпілої ОСОБА_11 одягу; протокол пред`явлення особи для впізнання від 30 вересня 2022 року за участі малолітнього свідка ОСОБА_12 ; протокол огляду місця події від 27 вересня 2022 року, яким зафіксована обстановка на місці вчинення кримінального правопорушення - приміщенні квартири АДРЕСА_3 ; свідоцтво про народження ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; протокол огляду предмету від 28 вересня 2022 року, згідно якого в лікарні КП «РМЦРЗ» ДОР» м. Дніпро, вилучено предмет схожий на частину трубки для паління, який перебував в черевній порожнині малолітньої ОСОБА_11 і вилучений у неї з тіла під час надання медичної допомоги; у відповідній частині протокол обшуку від 29 вересня 2022 року за місцем мешкання ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_1 ; протокол проведення слідчого експерименту від 14 жовтня 2022 року, разом із фототаблицями та відеозаписом до нього, за участі ОСОБА_10 , згідно якого останній знаходячись біля будинку АДРЕСА_7 , у присутності захисника пояснив про обставини переслідування ним малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , обставини проникнення до їх квартири та вчинення розпусних дій; у відповідній частині протокол обшуку від 29 вересня 2022 року разом з фото таблицею до слідчої дії за місцем мешкання ОСОБА_10 - будинку АДРЕСА_1 , згідно якого виявлено та вилучено предмет схожий на корпус гранати «Ф-1» з маркуванням «10789-76Т», запал типу УЗРГМ-2, з маркуванням «106-80 УЗРГМ-2 583», два фрагменти папілярних ліній - один з поверхні гранати «Ф-1», другий з поверхні запалу УЗРГМ-2, два змиви - один з поверхні гранати «Ф-1», другий з поверхні скоби запалу УЗРГМ-2.

А також, на покази законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_7 та на висновок судово-трасологічної експертизи №СЕ-19/104-22/31940-Д від 18 жовтня 2022 року, висновки судової імунологічної експертизи №591/1 від 04 листопада 2022 року, №2571 від 07 грудня 2022 року, №591/4 від 02 листопада 2022 року, №2496 від 07 грудня 2022 року, висновок судової медичної експертизи №10-С/23-Е від 26 жовтня 2022 року, висновки судової молекулярно-генетичної експертизи №1930 від 17 жовтня 2022 року та №2042 від 26 жовтня 2022 року, у відповідній частині висновок судово-трасологічної експертизи №СЕ-19/104-22/31940-Д від 18 жовтня 2022 року, висновок судової цитологічної експертизи №737/3 від 07 листопада 2022 року, висновки судової вибухово-технічної експертизи №СЕ-19/104-22/30562-ВТХ від 30 вересня 2022 року та №СЕ-19/104-22/32552-ВТХ від 14 жовтня 2022 року, висновок комісійної судово-психіатричної експертизи №520 від 31 жовтня 2022 року, щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_10 .

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_10 дійсно 27 вересня 2022 року, усвідомлюючи, що ОСОБА_11 є особою, яка не досягла чотирнадцяти років, бажаючи реалізувати свій злочинний намір, направлений на зґвалтування дитини, користуючись її віком, яка в силу свого малолітства не усвідомлювала характер вчинюваних із нею дій та була позбавлена можливості чинити опір, маючи при собі предмет, схожий на трубку для паління, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло ОСОБА_11 з використанням зазначеного вище предмету, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 152 КК України, за ознаками вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням предмету (зґвалтування), вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, що спричинили тяжкі наслідки, вчинені особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ч. 2 ст. 156 КК України, а також, до обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_10 реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання вибухової речовини, незаконно придбавши споряджений корпус осколкової оборонної ручної гранати Ф-1 та уніфікований запал ручних гранат дистанційної дії, типу УЗРГМ-2, в подальшому без передбаченого законом дозволу та всупереч передбаченому законом порядку, почав зберігати їх за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбаченеч. 1 ст. 263 КК України, за ознаками незаконного придбання та зберігання вибухової речовини та боєприпасів без передбаченого законом дозволу.

Водночас, не оскаржуючи встановлених судом першої інстанції обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України та не заперечуючи вини ОСОБА_10 у вчиненні даного кримінального правопорушення, сторона захисту в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції під час судового провадження не було надано належної оцінки показам обвинуваченого про те, що він хоча і усвідомлює протиправність та злочинність своїх дій сексуального характеру по відношенню до малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , проте, чуючи гул в голові, неспроможний ними керувати, як і не спроможний пояснити підстав, з який він так вчинив та які спонукали його до вчинення даного злочину.

Аналогічної позиції під час апеляційного провадження тримався і сам ОСОБА_10 , зокрема, в ході перегляду вироку, підтримуючи апеляційну скаргу свого захисника, обвинувачений наголошував на тому, що він не згодний із висновками судової психіатричної експертизи та вказував, що судом не було надано оцінку тому, що ОСОБА_10 неодноразово перебував у закладах з надання психіатричної допомоги, що він в момент вчинення злочину чув гул у голові та не міг пояснити чому так вчинив по відношенню до малолітньої потерпілої.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги сторони захисту та не приймає до уваги такі посилання обвинуваченого, висловлені ним в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та надуманими, які фактично є обраною лінією захисту, спрямованою на зменшення обраного судом першої інстанції розміру покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, виходячи з наступного.

Правова позиція Верховного Суду в рішенні від 09 грудня 2021 року у справі №487/4245/18, полягає в тому, що: «Визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо, та всієї доказової бази у сукупності. Водночас регламентований ст. 62 Конституції України та закріплений у ст. 17 КПК України принцип презумпції невинуватості звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Якщо обвинувачений посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. Показання обвинуваченого підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах кримінального провадження».

Так, в ході судового провадження судом першої інстанції, незважаючи на повне визнання вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, було досліджено весь обсяг зібраних органом досудового розслідування письмових доказів, в тому числі, судом першої інстанції було досліджено висновок комісійної судово-психіатричної експертизи №520 від 31 жовтня 2022 року (т.5 а.с. 194-198), відповідно до якого вбачається, що при її провадженні експертами досліджувались відомості, що стосуються психічного стану, анамнезу життя, анамнезу хвороби ОСОБА_10 .

Зокрема, комісією експертів було враховано, що в період 2002-2015 років ОСОБА_10 будучи п`ять разів засудженим по ст. 156 КК України, при провадженні досудового слідства у справах кожного разу проходив стаціонарні судово-психіатричні експертизи, визнавався осудним з діагнозом «емоційно нестійкий розлад особистості».

Також, цим експертним дослідженням встановлено, що ОСОБА_10 на хронічне психічне захворювання у період, що відноситься до інкримінованих йому діянь не страждав і в даний час не страждає. Виявляв раніше і виявляє в даний час «емоційно нестійкий розлад особистості».

Особистості психіки ОСОБА_10 виражені не настільки значною мірою і не позбавляли його можливості в період інкримінованих йому діянь усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Окрім того, при проведенні експертного дослідження психічного стану здоров`я обвинуваченого, лікарі дійшли висновку про те, що висловлювання ОСОБА_10 , що перед скоєнням правопорушення він чує «гул в голові», і тоді неспроможний себе стримати, що він «не може розібратися в своїй психіці», прагнення представити себе душевнохворим, не мають хворобливого характеру, а є симулятивними.

Під час інкримінованих йому діянь ОСОБА_10 міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Іспитований в теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_10 не потребує.

Тож, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи сторони захисту та обвинуваченого про наявність гулу в голові, який спонукав ОСОБА_10 до вчинення злочинних дій сексуального характеру по відношенню до малолітньої потерпілої ОСОБА_11 повністю спростовуються дослідженим судом першої інстанції висновком комісійної судово-психіатричної експертизи №520 від 31 жовтня 2022 року, і як було беззаперечно встановлено судовими експертами, посилання обвинуваченого на гул в голові в момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України не мають хворобливого характеру, який би свідчив про неможливість ОСОБА_10 керувати своїми діями, і як наслідок свідчив би про неосудність останнього, а фактично носять симулятивний характер, який, в свою чергу, колегія суддів оцінює як обраний обвинувачений спосіб захисту, оскільки обвинувачений особисто зацікавлений в результатах судового розгляду, розуміє наслідки вчиненого ним злочину, зокрема, розмір обраного судом першої інстанції найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі.

Посилання сторони захисту та обвинуваченого в ході апеляційного провадження на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що ОСОБА_10 неодноразово звертався до закладів з надання психіатричної допомоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до мотивувальної частини оскаржуваного вироку та дослідженого судом першої інстанції висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №520 від 31 жовтня 2022 року при з`ясування психічного стану здоров`я, як судовими експертами, так і судом в подальшому приймались до уваги та досліджувались ті обставини, що обвинувачений є особою раніше 4 рази судимою за вчинення аналогічних злочинів, передбачених ст. 156 КК України, і в кожному окремому випадку при досудовому розслідуванні судовими експертами досліджувався психічний стан здоров`я ОСОБА_10 і в ході даних експертних досліджень версія обвинуваченого щодо наявності хворобливого стану та неможливості усвідомлювати свої дії, керувати ними тощо, не знайшла свого обґрунтованого підтвердження.

В суді першої інстанції в ході судового провадження посилання ОСОБА_10 на гул в голові, неодноразові звернення до закладів з надання психіатричної допомоги та неможливість усвідомлення своїх дій і керування ними в момент вчинення злочину, також, були предметом ретельної перевірки суду і не знайшли свого обґрунтованого підтвердження з чим погоджується і колегія суддів.

Поміж іншого, незважаючи на те, що ОСОБА_10 відмовився від апеляційної скарги та визнав вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України, колегія суддів вважає за необхідне перевірити доводи обвинуваченого про те, що бойові припаси, знайдені під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_10 йому фактично підкинули співробітники поліції.

Так, судом першої інстанції в ході судового провадження було досліджено у відповідній частині протокол обшуку від 29 вересня 2022 року, разом із фототаблицями до нього, складений за місцем мешкання ОСОБА_10 , відповідно до змісту якого в будинку АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено предмет схожий на корпус гранати «Ф-1» з маркуванням «10789-76Т»; запал типу УЗРГМ-2, з маркуванням «106-80 УЗРГМ-2 583»; два фрагменти папілярних ліній - один з поверхні гранати «Ф-1», другий з поверхні запалу УЗРГМ-2; два змиви - один з поверхні гранати «Ф-1», другий з поверхні скоби запалу УЗРГМ-2.

Вказаний протокол був особисто, добровільно, підписаний ОСОБА_10 без будь-яких зауважень та заперечень щодо викладених в ньому обставин виявлення в нього бойових припасів та їх подальшого вилучення.

В установленому законом порядку ані на стадії досудового розслідування, ані на стадії судового провадження протокол обшуку від 29 вересня 2022 року за місцем мешкання ОСОБА_10 , відповідно до змісту якого в будинку АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено предмет схожий на корпус гранати «Ф-1» з маркуванням «10789-76Т»; запал типу УЗРГМ-2, з маркуванням «106-80 УЗРГМ-2 583» обвинуваченим та його захисником не оскаржувався.

Як вбачається із показів наданих ОСОБА_10 під час його допиту судом першої інстанції, обвинувачений показав суду та повністю визнав, що незадовго до вищенаведених подій, він під час збору металобрухту, перебираючи його вже в будинку по Польовому проїзду 3, з залізної труби вибивав ґрунт. Серед вибитого ґрунту, в великому синьому пакеті знайшов гранату з вкрученим запалом. Ще подумав: «Слава богу, що більше не бив по трубі, а то б накоїв…» Вирішивши, у подальшому гранату викинути, тимчасово, замотавши в той же пакет, сховав під шифером за будинком. Під час обшуку в буд. АДРЕСА_1 , працівники поліції, в присутності понятих, знайдену ним гранату з запалом знайшли та за допомогою викликаних саперів вилучили, упакували, опечатали.

Тобто, із показів обвинуваченого вбачається, що як при обшуку його дому співробітниками поліції, так і в ході судового провадження ОСОБА_10 підтверджував, що граната належить йому. Більше того, як було з`ясовано судом першої інстанції та як вбачається із встановлених обставин кримінального провадження, обвинувачений в ході проведення обшуку його домоволодіння наміру добровільно повідомляти про наявність в нього на зберіганні бойових припасів без відповідного дозволу не збирався, фактично граната була виявлена за допомогою залучених саперів, що повністю спростовує версію обвинуваченого про те, що гранату йому підкинули співробітники поліції.

Більш того, така версія обвинуваченого повністю спростовуються дослідженими судом першої інстанції висновком судово-трасологічної експертизи №СЕ-19/104-22/31940-Д від 18 жовтня 2022 року, згідно якого слід папілярного узору пальця руки розмірами 21x11 мм, вилучений з поверхні гранати 29 вересня 2022 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , залишений вказівним пальцем лівої руки ОСОБА_10 , а також, висновком судової цитологічної експертизи №737/3 від 07 листопада 2022 року, згідно якого на змивах з поверхні гранати (об`єкт №1) та з поверхні «УЗРГМ» (об`єкт №2) виявлено сліди поту, походження якого не виключено від ОСОБА_10 , що підтверджує факт зберігання даних бойових припасів без відповідного дозволу обвинуваченим за місцем свого проживання, тобто, підтверджує наявність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

А тому, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи ОСОБА_10 про те, що бойова граната знайдена в нього дома йому не належить та була підкинута співробітниками поліції в ході проведення обшуку на знайшла свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Більш того, колегія суддів оцінює критично такі посилання ОСОБА_10 і вважає їх спрямованими на введення суд апеляційної інстанції в оману та створення штучних підстав для подальшого складання касаційної скарги з метою оскарження фактично встановлених обставин кримінального провадження та створення умов не тільки для затягування розгляду справи, а й для відстрочки приведення вироку для виконання, і як наслідок направлення обвинуваченого до виправної установи для відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, враховуючи вище наведене, а також, те що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону України, суд першої інстанції всебічно перевірив як обставини кримінального провадження, так і обрану лінію захисту обвинуваченого та його захисником щодо неможливості усвідомлювати свої дії та керувати ними в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами та показами свідків, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження - не встановлені.

Щодо доводів сторони захисту про те, що розмір та вид обраного судом першої інстанції покарання є занадто суворим, невідповідним даним про особу обвинуваченого, який активно сприяв розкриттю злочину, визнав вину у вчинених злочинах та щиро розкаявся, то колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги захисника, виходячи з наступного.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами ст. ст. 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи та обираючи покарання ОСОБА_10 , з урахуванням принципу індивідуалізації покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як особливо тяжкий та тяжкий злочини, характери кримінальних правопорушень, які пов`язані із злочинами проти статевої свободи, статевої недоторканості та проти громадської безпеки, які виразились у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням предмету (зґвалтування), вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, що спричинили тяжкі наслідки, вчинені особою, яка раніше вчинила злочин передбачений, ч. 2 ст. 156 КК України, а також, у незаконному придбанні та зберіганні вибухової речовини та боєприпасів без передбаченого законом дозволу, та правильно врахував суспільну небезпеку вчинених злочинів.

Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_10 , який відповідно до довідки про судимості, будучи неповнолітнім, вперше був засуджений 07 жовтня 2002 року за вчинення аналогічного злочину проти статевої свободи та недоторканості, в подальшому не зробивши для себе належних висновків був ще чотири рази судимий за ч. 2 ст. 156 КК України до строкового покарання у виді позбавлення волі на значний строк, новий злочин проти малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , а також, злочин передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, обвинувачений вчинив через один місяць та один день, після звільнення з виправної установи, що свідчить про стійку девіантну поведінку обвинуваченого та підвищену небезпеку для оточуючого суспільства.

Зазначений аналіз судимостей ОСОБА_10 свідчить про те, що не зважаючи на використання певних засобів виправлення обвинуваченого, передбачених вітчизняним законодавством, як то застосування до нього амністії, на підставі ст. 81 КК України двічі звільнявся від відбування покарання, і обидва рази до спливу іспитового терміну вчиняв аналогічні злочини проти статевої свободи та недоторканості малолітньої особи, за які санкцією ч. 2 ст. 156 КК України і передбачена відповідальність, а відтак мета покарання - виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк, досягнута та закріплена при попередніх покараннях не була.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_10 судом враховано - рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення у присутності малолітньої дитини.

Обставинами, які зумовили суд першої інстанції призначити ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі й водночас вказували на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, став винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчинення злочину передбаченого ч. 6 ст. 152 КК України та ретельно проаналізовані судом дані про особу обвинуваченого, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Покарання у виді довічного позбавлення волі застосовується у тих виняткових випадках, коли застосування іншого виду покарання буде явно не співмірне із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

На думку колегії суддів саме визначене судом першої інстанції покарання у виді довічного позбавлення волі, повністю відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, встановленим обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для досягнення ОСОБА_10 мети покарання та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог захисника обвинуваченого щодо необхідності призначення ОСОБА_10 за ч. 6 ст. 152 КК України покарання у виді позбавлення волі із визначеним строком в 15 років.

Відхиляючи вимоги сторони захисту щодо зменшення розміру обраного судом першої інстанції покарання, колегія суддів приймає до уваги дані про особу обвинуваченого та обставини, які свідчать про високу небезпеку обвинуваченого для суспільства, особливо для малолітніх дітей, які в силу свого віку невзмозі протистояти злочинам обвинуваченого як фізично, так і морально, а тому є в зоні найбільшого ризику злочинних посягань на статеву свободу ОСОБА_10 .

Зокрема, суд апеляційної інстанції враховує рецидив вчинених ОСОБА_10 злочинів, наявність попередніх судимостей за ст. 152 КК України, за якими покарання у виді строкового позбавлення волі не призвело до досягнення обвинуваченим мети покарання, також, колегія суддів приймає до увагу поведінку обвинуваченого після вчинення злочину та його ставлення до своїх дій і їх наслідків, який хоча й визнає вину, проте на думку суду апеляційної інстанції, робить це формально, симулятивно прагнучи представити себе душевнохворим та виправдати в такий спосіб протиправність своїх дій.

Також, колегія суддів приймає до уваги цинічний спосіб, в який обвинуваченим було вчинено злочин, передбачений ч. 6 ст. 152 КК України, по відношенню до малолітньої ОСОБА_14 , а саме, те що ОСОБА_10 для досягнення своєї злочинної мети, скориставшись довірою малолітніх дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , представився лікарем, тобто, обрав роль особи, яка в силу своєї професії викликає довіру не тільки в дітей, а й в суспільства в цілому, оскільки мета будь-якого лікаря - це надання медичної допомоги, проник до квартири малолітньої потерпілої та реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на зґвалтування дитини, користуючись її віком, яка в силу свого малолітства не усвідомлювала характер вчинюваних із нею дій та була позбавлена можливості чинити опір, маючи при собі предмет, схожий на трубку для паління, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло ОСОБА_11 з використанням зазначеного вище предмету та залишенням його в черевній порожнині дитини, які, в свою чергу призвели до тяжких тілесних ушкоджень, кровотечі, небезпечних для життя малолітньої особи, призвели до оперативного втручання лікарів хірургів, а також призвели до сильної психологічної травми дитини, після чого мати малолітньої потерпілої з метою реабілітації та стабілізації психічного стану здоров`я дитини змушена була переїхати до іншого міста та повністю змінити оточуюче середовище.

Також, колегія суддів враховує думку законного представника малолітньої потерпілої, матері, яка просила залишити обвинуваченому найсуворіше покарання, зазначила, що вибачення останнього не приймаються, що він є суспільно небезпечним для оточуючих, злочин вчиняє не вперше. Додатково зазначила, що станом на сьогодні із її дитиною активно продовжують працювати психологи для відновлення психічного стану здоров`я дитини, її стабілізації, відновлення комунікації та повернення до нормального життя в оточуючому суспільстві.

Тож, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є обґрунтованим, призначеним із дотриманням вимог кримінального законодавства України, а тому, відповідно правильним. Підстав для зміни судового рішення в частині призначеного покарання обвинуваченому колегія суддів не вбачає.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4