Дата документу 05.09.2024 Справа № 335/7239/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/866/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/7239/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Роботине Токмацького району Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 07 червня 2023 року приблизно о 21 годині, знаходячись біля зупинки громадського транспорту «ТЦ Україна» біля б. 147 по пр.Соборному в м.Запоріжжі , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно повторно в умовах воєнного стану, із корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс один удар кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_9 , що є насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та відкрито заволодів мобільним телефоном вартістю 3516 грн. 67 коп., який на праві власності належить ОСОБА_9 . Після чого, ОСОБА_8 покинув місце вчинення злочину з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 3516 грн. 67 коп.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати, оскільки інкримінованого йому злочину він не вчиняв. Крім того, зазначив, що досудове розслідування проведено з порушенням його прав, матеріали справи не відповідають вимогам КПК та офіційному документу. Стороною обвинувачення не надано жодного доказу, який би вказував на вчинення ним злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК.

Також обвинувачений просив повторно дослідити всі докази у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи винуватою у вироку, крім іншого, мають бути наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення достатньо викладено у вироку.

Визнавши ОСОБА_8 винуватим у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону та належним чином проаналізував зібрані в провадженні докази:

- покази потерпілого ОСОБА_9 , який суду зазначив, що 07.06.2023 року він зустрівся з ОСОБА_10 - обвинуваченим, якого бачив другий раз. Біля 21 години вони з ОСОБА_10 пішли за покинутий павільйон квітів біля ТРЦ Україна, спілкувалися. Увесь цей час вони слухали музику з його телефону, який був у руках у ОСОБА_10 , так як ОСОБА_10 перемикав треки. Коли допили алкоголь, ОСОБА_10 поклав телефон собі в карман, на що він йому сказав: «Що ти робиш, віддай мені телефон», але ОСОБА_10 нічого не відповів і вдарив його в обличчя та почав убігати, а він побіг за ним, біг та гукав йому «Стій!». ОСОБА_10 це чув, але потім він віддалився і побіг у бік Фестивальної;

- покази свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що знайомий з ОСОБА_10 , прізвища його не знає. Влітку 2023 року він зустрів ОСОБА_10 , який повідомив, що у нього проблеми з грошима, у нього є телефон, але немає документів, щоб телефон продати. ОСОБА_10 розблокував телефон, показав телефон Xiaomi в корпусі чорного кольору, він був не битий, нормальний телефон. Вони вдвох поїхали на ОСОБА_12 в ломбард Капітал де здали телефон, а гроші він віддав ОСОБА_10 ;

- данні, які містяться у Договорі про надання фінансового кредиту та застави № від 08.06.2023 року, відповідно до якого ПТ «Климчук і компанія «Ломбард Капітал» та ОСОБА_11 уклали договір фінансового кредиту та застави, сума кредиту 1900 грн. Предмет застави мобільний телефон марки «Xiaomi» модель «Redmi 9T», 4/ 64 Gb;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.06.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_9 впізнав на знімку ОСОБА_8 як особу, яка 07.06.2023 року нанесла йому один удар в обличчя та відкрито заволоділа його мобільним телефоном;

- протокол слідчого експерименту від 31.08.2023 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , відповідно до якого потерпілий показав місце та відтворив механізм викрадення у нього мобільного телефону, вказав як і куди саме обвинувачений наніс йому удар та зазначив про дії обвинуваченого після викрадення телефону.

З огляду на вищенаведені та інші докази в цьому кримінальному провадженні, досліджені та оцінені судом з дотриманням вимог ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, та сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку доказів для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

При цьому з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції ретельно перевірив версію подій, висунуту обвинуваченим, та обґрунтовано визнав її неспроможною і такою, що повністю спростовується наданими стороною обвинувачення доказами.

Так, суд обґрунтовано відкинув твердження обвинуваченого про те, що після того, як він вдарив потерпілого, останній втік, добровільно залишивши йому свій мобільний телефон. Адже такі твердження обвинуваченого повністю спростовуються показами потерпілого, який послідовно стверджував про те, що після того, як обвинувачений поклав телефон собі в карман, він сказав обвинуваченому віддати йому телефон, на що останній вдарив його в обличчя та почав убігати, а він побіг за ним.

Покази потерпілого впродовж всього кримінального провадження були послідовними, не містили істотних суперечностей та вони повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав ставити під сумнів покази потерпілого чи не довіряти їм.

Спростував суд першої інстанції і твердження обвинуваченого про те, що він мав намір повернути телефон потерпілому. Адже після відкритого заволодіння мобільним телефоном потерпілого обвинувачений не повернув його потерпілому, а навпаки за допомогою свідка ОСОБА_11 здав вказаний телефон до ломбарду, за що отримав грошові кошти, які йому передав ОСОБА_11 . Сам обвинувачений не заперечував тієї обставини, що він дійсно передав свідку ОСОБА_11 мобільний телефон потерпілого. Свідок ОСОБА_13 підтвердила факт укладення зі свідком ОСОБА_11 договору застави телефону, який напередодні було викрадено у потерпілого. Крім того, потерпілий зазначив, що жодному із його родичів не телефонували з приводу повернення його мобільного телефону.

Крім того, суд, виходячи із сукупності досліджених у справі доказів, встановив, що обвинувачений, отримавши від потерпілого мобільний телефон, поклав його до кишені власної куртки, що не заперечував і сам обвинувачений. Після чого, усвідомлюючи, що його дії з викрадення телефону викриті потерпілим, не припинив їх після висунення потерпілим вимоги повернути мобільний телефон, наніс потерпілому удар кулаком в обличчя та втік з місця події з мобільним телефоном потерпілого. Насильство до потерпілого (удар кулаком в обличчя) було застосовано обвинуваченим саме з метою заволодіння мобільним телефоном потерпілого. Адже обвинувачений, скориставшись тим, що потерпілий оговтується від нанесеного йому удару, втік з викраденим майном. При цьому обвинувачений безумовно усвідомлював те, що майно, яким він заволодів, є чужим для нього.

З урахуванням наведеного, вчинений обвинуваченим злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за ч.4 ст.186 КК.

При цьому спростовуючи твердження обвинуваченого, суд обґрунтовано визнав показання потерпілого та свідків послідовними й такими, що співпадають між собою, не містять істотних суперечностей та узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами. Натомість показання обвинуваченого суд визнав непідтвердженими й такими, що спростовуються наведеними у вироку доказами.

З огляду на викладене доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину не можна визнати прийнятними.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що досудове розслідування у даному провадженні проведено з порушенням його прав, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося за участю захисника і стороні захисту було надано можливість реалізувати свої справа. Даних про звернення ОСОБА_8 зі скаргами на дії органу досудового розслідування матеріали кримінального провадження не містять. Більш того, обвинувачений в апеляційній скарзі навіть не зазначив, які конкретно його права були порушені чи обмежені та в чому полягало таке порушення.

Доводам обвинуваченого про невідповідність матеріалів кримінального провадження вимогам КПК судом першої інстанції була надана відповідна оцінка. Зокрема суд виходив з того, що наявність в наданих стороною обвинувачення доказах деяких неточностей містить ознаки технічної описки. Між тим, такі неточності не є істотними та вони за жодних обставин не дають підстав вважати недопустимими чи неналежними надані стороною обвинувачення докази.

Також з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції перевірив усі заявлені стороною захисту доводи та навів у вироку докладні мотиви з яких виходив при їх спростуванні.

Отже наведені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оспорюваному судовому рішенні, і не ставлять під сумнів їх законність.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено у відповідності до вимог ст.65 КК і таке покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Що стосується клопотання обвинуваченого про повторне дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, то колегія суддів зазначає наступне.

Норми ч.3 ст.404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями.

Проте обвинувачений, заявляючи вимоги про повторне дослідження апеляційним судом доказів, не вказав на конкретні порушення, допущені районним судом при дослідженні окремих доказів чи на неповноту такого дослідження та не навів відповідного обґрунтування в цій частині.

Отже за відсутності аргументованих доводів обвинуваченого щодо необхідності дослідження доказів, колегія суддів не встановила достатніх підстав, передбачених ст.404 КПК, для повторного дослідження доказів, а відтак і підстав для задоволення відповідного клопотання обвинуваченого. При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4