ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2429/24 Справа № 185/5620/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційну скаргу заступника керівника Сватівської окружної прокуратури Луганської області на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000011 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Невське, Кремінського району, Луганської області, громадянина України, який має середню-спеціальну освіту, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 7 ст. 111-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначено йому покарання у виді у виді позбавлення волі строком на 12 років, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 12 років, з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу залишено - тримання під вартою.

Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення по даному кримінальному провадженню з 02 лютого 2023 року по 13 травня 2024 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 14 травня 2024 року.

Вирішено питання щодо речових доказів, накладених арештів та щодо розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, 24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Луганська область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади рф та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону, а також порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які розцінені представниками влади і Збройних Сил рф як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам рф, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту рф на території України - в АДРЕСА_2 .

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та Збройних Сил рф вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців Збройних Сил рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим ім. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та російської федерації (далі - рф), створення і фінансування незаконних збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної недоторканості України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території рф службові особи Генерального штабу Збройних Сил рф (далі - ГШ ЗС рф), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб Збройних Сил рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося для досягнення військово-політичних цілей рф, що на думку співучасників були прямо пов`язані із необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АДРЕСА_2 та південно-східних регіонів України, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Вказаний план у повній мірі відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених у виступі начальника ГШ ЗС рф ОСОБА_9 перед Академією військових наук рф з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, яка у подальшому отримала назву «доктрина Герасимова», де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційним протиборством та воєнним заходам прихованого характеру.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами рф і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості рф на світовій арені, представники влади та Збройних Сил рф, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

Так, із грудня 2013 року за допомогою різних видів медіа-ресурсів рф здійснювалось викривлення подій Революції Гідності, вказувалося на хибність європейського вектору розвитку зовнішніх відносин України. При цьому шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення, компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян рф і місцевих мешканців південно-східних регіонів України щодо дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники радикально націоналістичних поглядів, учасники національно-визвольного руху середини XX століття (ОУН, УПА) - як прибічники та послідовники фашизму, пропагувалась їх неповноцінність за ознаками ідеологічних та політичних переконань.

Одночасно за допомогою засобів масової інформації здійснювалося спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України ( АДРЕСА_2 та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності, пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та Збройних Сил рф серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту рф (далі - ЧФ рф), що сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ Збройних Сил рф поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому її ведення проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати з території півострова Крим.

Також, представниками влади і Збройних Сил рф вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території держави.

У березні-квітні 2014 року в м. Луганськ та інших населених пунктах Луганської області розпочалася збройна агресія рф шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств рф, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Луганської області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Луганської області всупереч законодавству України 11 травня 2014 року проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акту про державну самостійність Луганської народної республіки», за результатами якого 12 травня 2014 року проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»).

З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ЛНР» представниками рф з числа своїх громадян та місцевого населення Луганської області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ЛНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Луганської області протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань рф, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, рф на території Луганської області так званої «ЛНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-УІІІ від 18 січня 2018 року, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17 березня 2015 року та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16 вересня 2014 року визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

19 лютого 2022 року керівництвом рф в умовах збройного конфлікту в порушення положень ст. 51 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ст. 23 Гаазької конвенції про закони та звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Загальної декларації про права людини, ст. 36 Конвенції про права дитини, Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ст. ст. 30, 30-1 Закону України «Про охорону дитинства» на тимчасово окупованій території Луганської області оголошено примусову загальну мобілізацію громадян України, які мешкають на тимчасово окупованій території Луганської області, в тому числі неповнолітніх, для участі у військових діях, спрямованих проти держави Україна.

У подальшому, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами рф та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року рф визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами, а 22 лютого 2022 року президент рф ОСОБА_10 направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил рф за межами рф, яке цього ж дня розглянуто та задоволено.

Усупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент рф ОСОБА_10 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС рф на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці Збройних сил рф, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався Указами Президента України (№ 133/2022 від 14 березня 2022 року, №259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, № 58/2023 від 06 лютого2023 року) із затвердженням відповідними Законами України.

Внаслідок ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, 01 березня 2022 року Красноріченська селищна територіальна громада (в яку входить АДРЕСА_1 захоплено збройними силами російської федерації спільно з незаконними збройними формуваннями так званої «ЛНР/ДНР». Фактично незаконне перебування військової техніки та представників Збройних сил російської федерації на території України підтверджує їх мету, пов`язану саме з участю у військовому вторгненні та відповідних бойових дій.

Вищевказані підрозділи Збройних сил рф, які в тому числі були задіяні у захопленні території Луганської області, зокрема с. Невське Сватівського району, в ході здійснення бойових дій використовували відповідні позначення у вигляді літер «Z», «V», «О», які зображувалися на вищевказаній техніці для ідентифікації підрозділів, сил та засобів окупаційних військ.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Згідно зазначеного переліку Красноріченська селищна територіальна громада Сватівського району Луганській області з 01 березня 2022 року перебуває під тимчасовою окупацією з боку рф та незаконного збройного формування, так званої «ЛНР», при цьому в середині жовтня 2022 року АДРЕСА_1 було деокуповано Збройними силами України та іншими військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, добровольчими формуваннями, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

На початку березня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася приблизно о 04 годині ранку 24 лютого 2022 року повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, усвідомлюючи російську агресію проти України, з метою переслідування своїх корисних інтересів, діючи добровільно почав здійснювати надання допомоги військовослужбовцям Збройних сил Російської Федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням т.зв. «ЛНР/ДНР» у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Так, в середині березня 2022 року, але не пізніше 17 квітня 2022 року, ОСОБА_8 добровільно здійснив розселення військовослужбовців Збройних сил російської федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням т.зв. «ЛНР/ДНР», які ведуть бойові дії проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та який належить останньому на праві приватної власності.

Разом з тим, наприкінці березня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_8 , перебуваючи на тимчасово окупованій території с. Макіївка Сватівського району Луганської області, прибув до ангару, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та який військовослужбовці Збройних сил російської федерації та контрольовані ними незаконні збройні формування т.зв. «ЛНР/ДНР», використовували як склад для зберігання боєприпасів для різних видів озброєння, що у свою чергу використовуються для ведення бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. В подальшому, ОСОБА_8 почав допомагати останнім здійснювати завантаження таких боєприпасів до автомобілю «КАМАЗ», помаранчевого кольору.

Крім того, в період часу з березня по вересень 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_8 перебуваючи на території власного домоволодіння, регулярно здійснював ремонт транспорту, який використовувався окупаційними військами Російської Федерації, зокрема легкових автомобілів та військової техніки типу «БТР».

Також, в період часу з березня по вересень 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_8 добровільно на автомобілі «ВАЗ 2108», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у нього в користуванні здійснював перевезення військовослужбовців Збройних сил російської федерації та контрольованих ними незаконних збройних формувань т.зв. «ЛНР/ДНР» по території Луганської та Донецької областей.

Поряд з тим, наприкінці серпня - початку вересня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_8 добровільно за допомогою тракторного засобу здійснював транспортування військової техніки - танку, який застряг неподалік буд. АДРЕСА_1 та який використовувався військовослужбовцями Збройних сил російської федерації та контрольованим ними незаконними збройними формуваннями т.зв. «ЛНР/ДНР» для ведення бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 7 ст. 111-1 КК України, як допомога військовослужбовцям Збройних сил російської федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження, мотивуючи такі вимоги тим, що під час судового провадження судом першої інстанції не було встановлено саме складу злочину у діях ОСОБА_8 , передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Захисник вказує, що свідки прямо не підтвердили під час судового слідства, що саме засуджений ОСОБА_8 добровільно приймав участь або добровільно надавав допомогу незаконним збройним чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території без застосуванням до нього засобів примусу з боку солдатів у вигляді воєнізованих формувань, сам засуджений пояснив у суді, що на його адресу відбувалися погрози з боку представників незаконних озброєних воєнізованих формувань якщо він відмовиться виконувати їхні накази, інші докази які прямо свідчили б про доведеність умислу, цілі, мотиву, об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінуємого злочину саме як колабораційна діяльність, на думку захисника, відсутні, а тому він вважає, що склад злочину саме за ч.7 ст. 111-1 КК України також відсутній.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить дослідити покази свідків, покази обвинуваченого та надані ним усні пояснення та скасувати вирок суду, а кримінальне провадження відносно нього - закрити.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений вказує на те, що стороною обвинувачення жодним належним доказом не доведена добровільність дій ОСОБА_8 в розселенні військових окупантів. За показами свідків вбачається, що окупаційні військові перебували в багатьох приміщеннях за власної ініціативи. При поселенні до обвинуваченого жоден свідок не перебував на місті подій і не міг судити про добровільність дій обвинуваченого, а тому із висновками суду першої інстанції щодо розселення окупаційних військ обвинувачений не погоджується.

Також, обвинувачений не погоджується із висновками суду про те, що наприкінці серпня - початку вересня 2022 року він витягував за допомогою трактора танк, оскільки це за законами фізики взагалі неможливо витягнути застряглий гусенечний танк за допомогою колісного транспорту вага якого в рази менша за ту вагу, яку потрібно витягнути. Свідки з приводу даних обставин плутались у своїх показах та зазначали суду першої інстанції різні час та місце, коли відбувались нібито дані події, що на думку обвинуваченого свідчить про недостовірність показів допитаних судом свідків.

Поміж іншого обвинувачений вказує, що жоден із свідків не бачив за яких обставин до транспортного засобу ОСОБА_8 потрапляли військові окупанти, а тому формулювання обвинувачення про добровільне перевезення військових ОСОБА_8 також вважає недоведеним, як і висновки суду першої інстанції про добровільне надання консультацій окупаційним військам щодо ремонту воєнної техніки.

Прокурор в апеляційній скарзі, не оскаржуюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок в частині призначеного покарання - скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 7 ст. 111-1 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 15 років, з конфіскацією всього належного йому майна, мотивуючи такі вимоги тим, що обраний судом першої інстанції розмір покарання через свою м`якість є явно несправедливим, невідповідним ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам справи, даним про особу обвинуваченого та таким, що не сприятиме досягненню обвинуваченим мети покарання.

20 вересня 2024 року за вх.№11-38918 від прокурора, в порядку ст. 403 КПК України, надійшли доповнення, відповідно зо змісту яких прокурор просить Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 02 лютого 2023 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку "один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі", мотивуючи такі вимоги тим, що суд першої інстанції в порушення вимог КПК України при ухваленні вироку постановив рахувати строк відбування покарання обвинуваченому з дня ухвалення вироку судом першої інстанції - 14 травня 2024 року, а не з моменту набрання даним вироком законної сили, тобто, місцевий суд почав відраховувати строк відбування покарання ОСОБА_11 з моменту ухвалення вироку, який фактично не набрав законної сили і в даний момент оскаржується в суді апеляційної інстанції.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник та обвинувачений свої апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора щодо призначення більш суворого покарання захисник та обвинувачений заперечували.

Прокурор підтримав свою апеляційну скаргу, наполягав на невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання через свою м`якість, ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого. Також, підтримав доповнення щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог ч. 5 ст. 72 КК України. Проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та обвинуваченого прокурор заперечував, вважав що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України знайшла своє обґрунтоване підтвердження в ході судового розгляду та дослідження судом наявних в матеріалах кримінального провадження письмових доказів.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_8 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, посилався на досліджені в ході судового провадження докази, серед яких зокрема:

- протокол огляду від 09 січня 2024 року, відповідно до якого об`єктом огляду є інтерактивна карта з інформацією про події широкомасштабного російського вторгнення в Україну «DeepStateMAP», зокрема щодо окупації території України, в мережі Інтернет, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході огляду вищевказаної інтерактивної карти у програмному забезпеченні - Інтернет - браузері «Opera» встановлено, що АДРЕСА_4 у період часу з 03 квітня 2022 року по 05 жовтня 2022 року перебували під окупацією рф / Т.1 а.к.п. 90-92/;

- протоколом огляду від 09 січня 2024 року відповідно до якого об`єктом огляду є інтерактивна карта з інформацією про події широкомасштабного російського вторгнення в Україну «liveuamap», зокрема щодо окупації території України, в мережі Інтернет, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , в ході огляду вищевказаної інтерактивної карти у програмному забезпеченні - Інтернет - браузері «Opera» встановлено, що згідно даної мапи АДРЕСА_4 у період часу з 27 березня 2022 року по 05 жовтня 2022 року перебували під окупацією рф / Т.1 а.к.п. 93-95/;

- протокол огляду від 26 січня 2023 року, відповідно до якого огляд проводився за участі свідка ОСОБА_12 . Об`єктом огляду є фотознімок (аватар) в мессенджері «Wats App» Інтернет за номером мобільного телефону НОМЕР_2 . Проведеним оглядом встановлено, що з метою перегляду вищевказаної публікації у програмному забезпеченні - Інтернет - браузері «Opera» у вкладниці пошуку введено на мессенджер «Wats App», посилання: ІНФОРМАЦІЯ_4 . У браузері відкрилась сторінка мессенджеру «Wats App», де введено номер мобільного телефону НОМЕР_2 та встановлено користувача з відповідним фотознімком автомобіля «ВАЗ 2108», голубого кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 . Свідок ОСОБА_12 заявив, що даним номером телефону користується ОСОБА_13 , мешканець с. Невське, Луганської області, а на фото належний йому автомобіль / Т.1 а.к.п. 96-97/;

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 16 березня 2023 року, відповідно до якого у приміщенні ПрАТ «ВФ Україна» за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, за участі володільця - представника ПрАТ «ВФ Україна» ОСОБА_14 , на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2023 року надано тимчасовий доступ до документів, інформація в електронному вигляді, а саме: диск DVD+R №ED-23-02822/ki від 02 березня 2023 року / Т.1 а.к.п. 99-101/;

- протокол огляду від 23 березня 2023 року, відповідно до якого предметом огляду є оптичний диск DVD-R, реєстр. № ED-23-02822/ki від 02 березня 2023 року, який вилучено в ПрАТ «ВФ Україна» під час проведення 16 березня 2023 року тимчасового доступу, в ході огляду якого встановлено, що на вказаному оптичному диску знаходиться файл, який містить відомості щодо вхідних та вихідних телефонних з`єднань абонентського телефонного номеру НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_8 /Т.1 а.к.п. 102-106/;

- реєстраційна картка транспортного засобу, відповідно до якої марка та модель: ВАЗ 2108, номер та серія знака: НОМЕР_1 , колір - синій, VIN НОМЕР_3 , власник - ОСОБА_15 /Т.1 а.к.п. 119/;

- висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 1102/23-27 від 20 квітня 2023 року, відповідно до якого за матеріалами відеозапису допиту з ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , експерт дійшов висновку, що ОСОБА_16 протягом допиту за її участю від 09.11.2023 року при самостійному викладені відомої їй інформації та при отриманні від неї пояснень, які ставились слідчим щодо досліджуваних подій та в частині узагальнення інформації щодо співпраці з російськими військовослужбовцями, особою яку ідентифікує, а саме ОСОБА_8 - не відчуває почуття тривоги, розгубленості, пригніченості та не знаходиться в стані психологічної напруги (стресу). Інформація, яка виявлена під час перегляду наданого відеозапису допиту від 09 січня 2023 року за участю свідка ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вказує на психологічну достовірність показів, про які вона повідомляла /Т.2 а.к.п. 88-93/;

- висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №1100/23-27 від 20 квітня 2023 року, відповідно до якого узагальнюючи результати відеозапису допиту від 25 січня 2023 року за участі ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 характеризується наявністю стійких проявів індивідуально-психологічних особливостей свідка: контактна, поводиться адекватно ситуації слідчої дії; співпрацює зі слідством, інтелектуальні процеси та когнітивні функції не порушені: мислення ясне, чітке, послідовне, пояснення надає без примусу і навідних запитань; говорить переконливо, без сумніву, не плутається в показах, логічно вибудовуючи і відтворюючи картину того, про що ставились питання та надавала тільки відому їй інформацію. Надає розгорнуті, детальні пояснення; виявляє помірну активність в жестикуляції, яка носить ілюстративний характер до мови; координація рухів не порушена, увага не розсіяна, зосереджена; переконана в тому про що повідомляє - мова лаконічна, виразна та рішуча. Повний порівняльний аналіз мовної та поведінкової діяльності

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 під час

перегляду представленого відеозапису допиту від 25 січня 2023 року, не виявив ознак, які сигналізують про ступінь недостовірності інформації, яка від неї надходить /Т.2 а.к.п. 95-100/;

- висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №1099/23-27 від 20 квітня 2023 року, відповідно до якого за матеріалами відеозапису допиту від 26 січня 2023 року за участю свідка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , задана кількість відкритих питань, що не мають активного випереджувального характеру, виключають несамостійність відповідей та стимулюють до змістовного розширення його повідомлень у відповідності з психологічною специфікою спілкування. Альтернативні питання за своїм змістом є уточнюючими, логічно та послідовно сформульовані вслід за попередніми повідомленнями ОСОБА_12 та не мали впливового характеру на процес реконструкції подій, а навпаки допомогали наблизитись до уточнюючого процесу реконструкцій подій. Кількість питань другорядного характеру є статистично середнім; частина основних питань вчинила вплив на інформативно-смисловий зміст пояснень, які давались безпосередньо ОСОБА_12 щодо досліджуваної ситуації. Комунікативна технологія допиту є психологічно згідною: стимулює активність комунікативної діяльності та не має ознак тиску на останнього /Т.2 а.к.п. 110-116/;

- висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №666/23-27 від 19 квітня 2023 року, відповідно до якого за матеріалами відеозапису допиту з ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уповноваженою особою задавались питання, що не мають активного випереджувального характеру, виключають несамостійність відповідей та стимулюють до змістовного розширення його повідомлень у відповідності з психологічною специфікою спілкування. Узагальнюючи результати, експерт дійшов висновку, що ОСОБА_18 протягом допиту за його участю від 02 лютого 2023 року при отриманні від нього пояснень, які ставились слідчим щодо досліджуваних подій та в частині узагальнення інформації щодо співпраці ОСОБА_8 з російськими військовослужбовцями - не відчуває почуття тривоги, розгубленості, пригніченості та не знаходиться в стані психологічної напруги (стресу) /Т.2 а.к.п. 118-124/;

- висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №1327/23-27 від 19 квітня 2023 року, відповідно до якого за матеріалами відеозапису допиту з ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уповноваженою особою задавались питання, що не мають активного випереджувального характеру, виключають несамостійність відповідей та стимулюють до змістовного розширення його повідомлень у відповідності з психологічною специфікою спілкування. Узагальнюючи результати, експерт дійшов висновку, що ОСОБА_19 протягом допиту за його участю від 08 березня 2023 року при отриманні від нього пояснень, які ставились слідчим щодо досліджуваних подій та в частині узагальнення інформації щодо відомої йому інформації відносно співпраці ОСОБА_8 з російськими військовослужбовцями - не відчуває почуття тривоги, розгубленості, пригніченості та не знаходиться в стані психологічної напруги (стресу). Побутовий понятійно-категоричний апарат достатній та містить достовірні поняття /Т.2 а.к.п. 126-132/;

- висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №665/23-27 від 18 квітня 2023 року, відповідно до якого за матеріалами відеозаписів слідчих дій, а саме допиту від 03 лютого 2023 року за участю підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задана кількість відкритих питань, що не мають активного випереджувального характеру, виключають несамостійність відповідей та стимулюють до змістовного розширення його повідомлень у відповідності з психологічною специфікою спілкування. Кількість питань другорядного характеру є статистично малим, так як ОСОБА_8 засвідчив свою відмову надавати покази на питання слідчого, що в свою чергу вчинило суттєвий вплив на об`єм та якість інформативно - смислового змісту його пояснень. Комунікативна діяльність ОСОБА_8 в ході його допиту, проведеного 03 лютого 2023 року із застосуванням відеозапису, характеризується наявністю стійких проявів індивідуально-психологічних особливостей: не схильність до співпраці, демонструє закритість, інформацію не надає, скориставшись правом не надавати покази відносно себе та відповідно до ст. 63 Конституції України; відгороджує себе від подій, з якими він повинен був обізнаний, що в свою чергу за експертною оцінкою є ознакою приховування достовірної інформації /Т.2 а.к.п. 134-139/.

А також на покази допитаних свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_18 та ОСОБА_16 .

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищенаведені докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_8 дійсно в період з березня 2022 року по вересень 2022 року добровільно надавав допомогу військовослужбовцям Збройних сил РФ у веденні бойових дій проти Збройних сил України, шляхом розселення військовослужбовців рф, надання їм допомоги щодо завантаження боєприпасів до автомобіля КАМАЗ, які в подальшому використовувались окупаційними військами рф проти України, ремонтування транспорту, який використовувався окупаційними військами рф та транспортування власним трактором військової техніки рф - танку, який застряг неподалік буд. АДРЕСА_1 , тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України, за ознаками допомоги військовослужбовцям Збройних сил російської федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Водночас сторона захисту та обвинувачений в апеляційних скаргах посилаються на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, зокрема, захисник та обвинувачений вказують, що жоден із допитаних судом першої інстанції свідків не міг знати напевно та повідомити суд про те, що розселення обвинуваченим військовослужбовців ЗСРФ, їх перевезення власним авто обвинуваченого із нанесенням літери «Z», як і саме нанесення такої символіки окупаційних військ рф відбулось ОСОБА_8 добровільно, оскільки як неодноразово вказував сам обвинувачений, військові рф йому погрожували зброєю та змушували до виконання поставлених завдань.

Додаткового обвинувачений в своїх доводах вказував на те, що не міг витягувати танк військовослужбовців рф, оскільки був звільнений з ферми ще в 2021 року, а тому не мав танку і об`єктивно не міг його витягувати, також, вказував, що вага танка значно більша від ваги трактора, що унеможливлює його буксування.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апеляційної скарги сторони захисту та обвинуваченого, оцінює їх критично, як обрану лінію захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, виходячи з наступного.

Об`єктом кримінальних правопорушень, передбачених ст. 111-1 КК України, є основи національної безпеки України.

Суб`єктивна сторона кримінальних правопорушень характеризується прямим або непрямим умислом.

Суб`єктом злочину, передбаченого ст. 111-1 КК України може бути лише громадянин України.

За ч. 7 ст. 111-1 КК України встановлена відповідальність за: добровільне зайняття посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території; добровільну участь в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території; добровільну участь в збройних формуваннях держави-агресора; надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

У ч. 7 ст. 111-1 КК України, законодавець встановлює ознаку добровільності щодо зайняття громадянином України посади або участі у незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях чи надання їм допомоги, тобто, у складі кримінального правопорушення за ч. 7 ст. 111-1 КК України важливе значення має саме добровільність, в цей же час, якщо особа здійснювала відповідні дії не добровільно, а під примусом (байдуже яким), то слід вважати, що склад даного кримінального правопорушення відсутній.

Фізичний чи психічний примус і крайня необхідність є обставинами, які за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 111-1 КК України, відповідно до ст. ст. 39 і 40 КК України, а саме внаслідок: фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками (йдеться про катування - в розумінні ст. 127 КК України, тобто спричинення сильного фізичного болю, побої, мучення тощо з певною метою); фізичного примусу, внаслідок якого вона могла керувати своїми діями, а також психічного примусу, за сукупності таких умов: такі дії цієї особи були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом правам її або інших осіб, або суспільним інтересам чи інтересам держави, цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами та при цьому не було спричинено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).

Перевіривши доводи сторони захисту та обвинуваченого в межах встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провдження на підставі досліджених письмових доказів та показів допитаних місцевим судом свідків, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_8 добровільно надавав допомогу військовослужбовцям Збройних сил РФ у веденні бойових дій проти Збройних сил України, шляхом розселення військовослужбовців рф, надання їм допомоги щодо завантаження боєприпасів до автомобіля КАМАЗ, які в подальшому використовувались окупаційними військами рф проти України, ремонтування транспорту, який використовувався окупаційними військами рф та транспортування власним трактором військової техніки рф - танку.

Зокрема, добровільність таких дій обвинуваченого підтверджується показами допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_16 .

Так, допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_20 показала суду першої інстанції, що бачила як ОСОБА_8 витягував трактором танк військовослужбовців рф, при цьому, зазначила, що впевнена в тому, що танк окупантів витягував саме ОСОБА_8 , оскільки він власноруч чіпляв від трактора до танка трос.

Факт витягування обвинуваченим танку військовослужбовців рф підтверджується і показами допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_25 , який показав, що бачив як ОСОБА_8 їхав трактором та витягував застряглий біля річки танк окупантів. При цьому, свідок також показав суду першої інстанції, що в обвинуваченого жили військовослужбовці рф і платили йому за це в російський рублях, які ОСОБА_8 особисто показував свідку, в обвинуваченого було десь 50-70 тисяч російський рублів на той момент. Бачив як обвинувачений возив окупантів до блокпосту.

Відповідно до показів допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_19 , вбачається, що свідки бачили як ОСОБА_8 на своєму власному авто ВАЗ 2108 світло-блакитного кольору перевозив військовослужбовців рф, при цьому, будучи за кермом із окупантами в салоні авто, обвинувачений вів себе жваво, а саме посміхався військовим. ОСОБА_21 показала, що окрім того бачила як обвинувачений при зустрічі із окупантами протягував їм руку як жест вітання із ними. ОСОБА_19 показав, що особисто бачив як обвинувачений допомагав військовим рф грузити боєприпаси зі складу в Камаз помаранчевого кольору, також, показав, що бачив, як ОСОБА_8 повно груженим причепом перевозив речі в сторону Луганська, на запитання свідка "що везеш?" відповідав "так треба, мене попросили".

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_16 показав суду, що обвинувачений працював на окупантів, постійно возив їх, військові рф одразу в нього поселились, платили йому за це кошти, бачив як ОСОБА_8 вивозив поранених військовослужбовців рф, при цьому мав "зелену картку ЛНР", яка надавала обвинуваченому пріоритет вільного пересування, про картку свідку відомо, оскільки обвинувачений особисто нею хвалився.

Правдивість показів допитаних судом першої інстанції свідків повністю підтверджується дослідженими судом першої інстанції висновками психологічної експертизи №1100/23-27 від 20 квітня 2023 року та №1327/23-27 від 19 квітня 2023 року, а також №1099/23-27 від 20 квітня 2023 року, №666/23-27 від 19 квітня 2023 року.

Таким чином, із вищенаведених показів вбачається в діях обвинуваченого саме добровільність на співпрацю із окупаційними військами рф і повна відсутність психологічного або фізичного примусу з боку останніх, зокрема, це вбачається із того, що обвинувачений в ході надання окупантам різного роду послуг поводив себе вільно, посміхався військовим рф, під час вітання із ними протягував їм руку, що свідчить про жест доброї волі та поваги з його боку, отримував від них грошові кошти у валюті російських рублів, мав пільги у виді "зеленої картки ЛНР", яка надавала останньому можливість вільно пересуватись містом та блокпостами. В свою чергу, на думку колегії суддів, людина до якої застосовують погрози вогнепальною зброєю, здійснюють психологічний тиск не буде себе так вільно поводити, оскільки перебуватиме в постійній напрузі та страху, натомість за обвинуваченим такого стану хвилювання при перебуванні поряд із окупантами не спостерігалось. Більш того, колегія суддів звертає увагу, що при наявності психологічного або психічного примусу людині, яку змушують до виконання певних завдань без її добровільної згоди не платитимуть кошти та не надаватимуть пільги на вільне пересування у виді "зеленої картки ЛНР". Додатково, колегія суддів звертає увагу, що на запитання свідка ОСОБА_19 "що везеш причепом" обвинувачений відповів "так треба, мене попросили", тобто, ОСОБА_8 будучи один без нагляду військових рф не повідомив свідку що його змусили або йому погрожують, а відповів, що його попросили, що свідчить про виконання прохання окупантів із власної волі та добровільної згоди. Іншим свідкам при особистому спілкуванні із ними, за відсутності окупантів, обвинувачений також ні разу не повідомив про погрози, фізичних та психологічний тиск з боку військових рф.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що його було звільнено з ферми у 2021 році, а тому він не міг витягувати танк трактором, то колегія суддів вважає їх повністю спростованими показами свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , а також, висновками психологічної експертизи №1100/23-27 від 20 квітня 2023 року та №1327/23-27 від 19 квітня 2023 року, які підтверджують правдивість показів даних свідків.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що позиція сторони захисту та обвинуваченого щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України під впливом погрози, тиску чи примусу, з боку окупантів не знайшло свого обгрунтованого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Тож, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону України, суд першої інстанції всебічно перевірив всі обставини кримінального провадження, обрану захисником та ОСОБА_8 лінію захисту та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, в тому числі щодо добровільності дій останнього при наданні допомоги військовим рф, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами та показами свідків, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування вироку суду - відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання через свою м`якість не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого, то колегія суддів відхиляє такі доводи, виходячи з наступного.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами ст. ст. 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти основ національної безпеки України та яке виразилось у допомозі військовослужбовцям Збройних сил російської федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та правильно врахував суспільну небезпеку вчиненого злочину.

Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, не одружений, не працює, врахував поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який вину у вчиненому так і не визнав, не розкаявся, вибачення не попросив, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставин, які обтяжують покарання - вчинення злочину в умовах воєнного стану та призначив ОСОБА_8 за ч. 7 ст. 111-1 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, з конфіскацією всього належного обвинуваченому майна, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення ОСОБА_26 та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, зокрема, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для збільшення покарання до максимальної межі санкції ч. 7 ст. 111-1 КК України, як про це вказує прокурор в апеляційній скарзі, наводячи лише норми кримінального процесуального та кримінального матеріального законодавства, не наводячи при цьому виключних підстав для призначення найсуворішого покарання за вчинення даного злочину. Тож, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є обґрунтованим, призначеним із дотриманням вимог кримінального законодавства України, а тому, відповідно - правильним. Підстав для зміни судового рішення в частині призначеного покарання обвинуваченому колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при вирішенні питання щодо зарахування у строк покарання попереднього ув`язнення на підставі ч.5 ст.72 КК, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про залік досудового тримання під вартою.

За змістом ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня 1993 року №3352-XII, з наступними змінами, попереднє ув`язнення відповідно до кримінально-процесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 532 КПК вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Однак зазначених вимог закону судом не дотримано з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_8 в межах кримінального провадження №0000011, за ч. 7 ст. 111-1 КК України, було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який до набрання вироку законної сили судом залишено без змін. Отже, термін дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою закінчується з дня ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Тому строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід обчислювати з дня набрання вироком законної сили та на підставі ч. 5 ст. 72 КК слід зарахувати обвинуваченому в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення період з 02 лютого 2023 року (день затримання) по 25 вересня 2024 року (по день ухвалення Дніпровським апеляційним судом вироку) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК апеляційний суд змінює вирок місцевого суду лише у випадках, коли при цьому не погіршується становище обвинуваченого, та скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у випадках, передбачених ч.1ст.420 КПК.

Вирішуючи питання щодо процесуального порядку усунення встановлених під час апеляційного розгляду порушень місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 428/6337/18, провадження № 51-3809 км 19), зокрема про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас із приписів ст.421 КПК України слідує, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Перелік випадків, коли апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції з ухваленням свого вироку, якщо це погіршує становище обвинуваченого, не є вичерпним.

Отже, на переконання колегії суддів, у даному провадженні визначення апеляційним судом початку обчислення строку відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: з дня набрання вироком законної сили, а також зарахування у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення на підставі ч.5 ст.72 КК, через призму ст.421 КПК, є тими «іншими випадками», які беззаперечно погіршують правове становище обвинуваченого, а тому в цьому випадку апеляційний суд повинен ухвалити вирок, про що слушно вказує прокурор у поданій апеляційній скарзі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 та ч.1 ст.413 КПК підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 7 ст. 111-1 КК України - скасуванню в частині обчислення початку строку відбування покарання та зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення.

А тому, керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, а також, положеннями ст. 615 (в редакції Закону №2201-IX від 14 квітня 2022 року) КПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Сватівської окружної прокуратури Луганської області - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 7 ст. 111-1 КК України в частині обчислення початку строку відбування покарання та зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахувати обвинуваченому ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк його попереднього ув'язнення з 02 лютого 2023 року по 25 вересня 2024 року, включно, - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 7 ст. 111-1 КК України - залишити без змін.

Копію вироку негайно вручити прокурору та ОСОБА_8 .

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4