справа № 631/931/22
провадження № 1-кп/631/35/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 липня 2024 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
з боку сторони обвинувачення:
прокурора ОСОБА_2
потерпілої ОСОБА_3
з боку сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
секретаря судового засідання ОСОБА_6
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця міста Харкова, громадянина України
(паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 14.05.2001 року
Валківським РВ УМВС України в Харківській області),
ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 ,
із середньою освітою, неодруженого, без утриманців, який не працює,
зареєстрований та проживає за адресом:
раніше судимого:
-15.02.2023 року Коломацьким районним судом Харківської області за частинами 3 і 4 статті 185, частиною 1 статті 357 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів частини 1 статті 70 цього ж кодексу, до позбавлення волі на строк 5 років 2 місяця;
-29.12.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів частини 4 статті 70 цього ж кодексу, до позбавлення волі на строк 5 років 4 місяця;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, -
ОСОБА_4 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтею 185 Кримінального кодексу України, 10 червня 2022 року близько 18 годин 00 хвилин, більш точного часу як у ході досудового розслідування, так і в суді встановити не виявилось за можливе, діючи в умовах воєнного стану, введеного по всій території України у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України згідно з Указом Президента № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України відповідно до пункту 31 частини 1 статті 85 Конституції України та згідно зі статтею 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 ,- раптово вирішив з корисливих мотивів вчинити таємне викрадення чужого майна з цього домоволодіння, що належало ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: велосипеду марки «Scott Tampico» синього з чорним кольорів, із сидінням білого кольору та з діаметром колеса - 24. Реалізуючи свій раптовий, злочинний, корисливий, прямий умисел, діючи з метою незаконного збагачення, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони ніким не помічені, діючи повторно та в умовах воєнного стану, у вказаний час та у вказаному місці, шляхом вільного доступу зайшов до сараю, який ніяк не зачинявся, звідки викрав вищевказаний велосипед, вартістю 5800,00 гривень. Скоївши крадіжку з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_7 матеріальний збиток на зазначену суму.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно знає потерпілу та її доньку, які у зв`язку із війною переїхали мешкати з міста Харків в село Федорівка, й на початку літа попрохали привезти велосипед з Харкова. 10.06.2022 року приблизно о 12 - 13 годині він дійсно привіз спортивний велосипед для дорослого, синього кольору, позаду наявне дитяче крісло. Точну назву марки велосипеда не пам`ятає, но не оспорює ту, що в казана в обвинувальному акті. Потім вони вживали спиртне з потерпілою у неї вдома, посварилися з яких-то дрібних причин, з яких саме пригадати не може, після чого він сів на велосипед та поїхав в місто Валки, повідомивши, що наступного дня його поверне. При цьому потерпіла попереджала його, що звернеться із заявою в поліцію, натомість він не узяв це до уваги. Наступного дня до нього додому приїхали поліціанти і він добровільно видав їм велосипед. Зазначив, що з вартістю викраденого повністю згоден та не оспорює її. Не заперечує, що велосипед знаходився у сараю, який зачинений не був. Вказав, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся та активно сприяв суду у розкритті цього злочину. Спочатку вину не визнавав як спосіб захисту від обвинувачення, оскільки мав хибну думку стосовно свої дії, оскільки потерпіла завжди до цього надавала йому велосипед для користування у власних справах, а тому він вважав, що дозвіл кожного разу не був потрібний. Зараз його позиція змінилась, він вірно розуміє, що відсутність дозволу та самовільне використання велосипеду є злочином, а тому повністю кається у вчиненому. Також бажає боронити нашу державу, хоче встати до лав Збройних Сил України, й просив врахувати таку його громадянську позицію під час ухвалення вироку.
Оцінюючи показання ОСОБА_4 , суд визнає їх послідовними, логічними, правдивими і достовірними, оскільки вони об`єктивно і доволі повно відображають фактичні обставини справи, пояснюють мотиви вчиненого, а також не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції у цьому.
Крім того, підстав для самообмови судом не виявлено.
Відтак, у зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним його фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, потерпілої, свідка ОСОБА_8 , а також письмовими доказами й документами, що характеризують особу ОСОБА_4 , а також тими, що впливають на доведеність обставин, які мають значення для кримінального провадження.
Окрім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі) та підтвердженням ним його фактичних обставин, його винуватість також доведена і іншими зібраними, наданими суду та дослідженими у судовому засіданні у повній відповідності до вимог чинного кримінального процесуального кодифікованого закону України доказами у їх сукупності.
Так, потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні показала, що зареєстрована в місті Харків, а фактично мешкає в селі Федорівка. 12.06.2022 року приблизно о 18 годині обвинувачений забрав її велосипед, який стояв в сараї, без її дозволу. В цей день вона бачила велосипед, вони із обвинуваченим культурно відпочивали, а ввечері велосипеда вже не було. Марку велосипеда вона не пам`ятає, проте він спортивний, синього кольору. Не оспорює назву, вказану в обвинувальному акті, бо поліціанти його оглядали та вірно все встановили. Сама вона на ньому жодного разу не їздила. Зауважила, що дозволу на користування велосипедом обвинуваченому 12.06.2022 року не надавала ані вона, ані її чоловік. Вказала, що на цей час будь-яких претензій до ОСОБА_4 не має, так як велосипед дійсно повернутий їй працівниками поліції.
Оцінюючи показання ОСОБА_10 , суд визнає їх послідовними, логічними, правдивими і достовірними, оскільки вони об`єктивно і доволі повно відображають фактичні обставини справи, пояснюють мотиви вчиненого, а також не викликають сумнівів щодо правильності розуміння нею змісту обставин інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції у цьому.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що 12.06.2022 року вони всією сім`єю разом із обвинуваченим культурно відпочивали, однак ввечері посварились, з яких саме причин, вона сказати не може, но щось незначне стало приводом сварки. ОСОБА_4 в серцях вирішив піти геть, для чого узяв велосипед. Вони йому телефонували, щоб той повернув велосипед, інакше повідомлять поліцію про вчинене, проте обвинувачений на вказане не звернув уваги. Зауважила, що ніхто з них не дозволяв ОСОБА_4 того дня користуватись велосипедом. Марку велосипеда назвати не змогла, натомість вказала, що це спортивний велосипед, синього кольору, із сидінням білого кольору. Вказала, що не заперечує щодо тої марки, яку зазначили у матеріалах справи, так як на цей час велосипед їх сім`ї повернутий.
Таким чином, потерпіла ОСОБА_9 , а також свідок ОСОБА_8 безпосередньо допитані у судовому засіданні надали логічні, послідовні та такі, що узгоджуються між собою та ґрунтуються на фактичних обставинах справи й матеріалах кримінального провадження показання. Доказів їх недостовірності не надано, усі вони отримані із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства України, а тому суд вважає за можливе покласти їх в основу судового рішення, що ухвалюється.
Незважаючи на повне визнання своєї винуватості у вчиненому обвинуваченим, його вина також доведена й наступними письмовими доказами, а саме:
?рапортом старшого інспектора чергового ЧЧ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_11 , складеним 12.06.2022 року на ім`я начальника ВП підполковника поліції ОСОБА_12 та зареєстрованим цього ж дня під № 915 в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України (Журналі єдиного обліку), донесено до відома керівника відділення про те, що в цей день о 19 годині 55 хвилин надійшло повідомлення про вчинення крадіжки спортивного велосипеда в АДРЕСА_2 біля Христа (а. с. 120 - 121);
?протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується), складеним 12.06.2022 року інспектором СРПП ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_13 , відповідно до якого ним із дотриманням вимог статей 60, 104, 214 Кримінального процесуального кодексу України прийнято усну заяву від ОСОБА_3 , попередженої про кримінальну відповідальність згідно зі статтею 383 Кримінального кодексу України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, щодо вжиття заходів до ОСОБА_4 , який 12.06.2022 року близько 18 годині 00 хвилин здійснив крадіжку велосипеду з території дачі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 122);
?протоколом огляду речей (із фототаблицею до нього), складеним 03.08.2022 року слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_14 у відповідності до вимог статей 104, 105, 106, 223, 237 Кримінального процесуального кодексу України зафіксований задовільний стан викраденого та добровільно повернутого ОСОБА_4 велосипеда (а. с. 140, 141 142);
?письмовою заявою ОСОБА_4 , написаною ним власноручно, щодо добровільної видачі згідно до статті 96 Кримінального процесуального кодексу України велосипеда марки «Scott Tampico» синього з чорним кольорів, спортивного типу, який 12.06.2022 року близько 19-ої години він викрав у своєї знайомої ОСОБА_15 , що мешкає в селі Федорівка (а. с. 131);
?протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, складеним 04.08.2022 року слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_14 , у відповідності до вимог статей 104, 223, 228, 231 Кримінального процесуального кодексу України в присутності двох понятих, за участю потерпілої ОСОБА_3 , під особистий короткий підпис попередженої про кримінальну відповідальність за статтею 385 Кримінального кодексу України, у якої попередньо з`ясовано питання щодо можливості впізнання нею особи, яка викрала належний їй спортивний велосипед й спитано про зовнішній вигляд та характерні ознаки цієї особи. Потерпіла спочатку повідомила, що дійсно зможе впізнати цю особу, а потім упевнено впізнала його на третьому фото за формою обличчя, формою носа, зачіскою. Відповідно до довідки до протоколу на фотознімку № 3 зображений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 146 147, 148);
?протоколом огляду місця події, складеним 13.06.2022 року начальником СД ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_16 , в присутності двох понятих та володільця домоволодіння, розташованого за адресом: будинок АДРЕСА_2 ,- із застосуванням технічних засобів у виді фотокамери, разом із фототаблицею до нього, яким зафіксовані обстановка, обставини та місце вчинення злочину (а. с. 124 125, 126 128);
?протоколом огляду місця події, складеним 12.06.2022 року начальником СД ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_16 , в присутності двох понятих та обвинуваченого,- із застосуванням технічних засобів у виді фотокамери, разом із фототаблицею до нього, яким зафіксовані зі слів ОСОБА_4 обстановка, обставини та місце вчинення злочину (а. с. 132 133, 134 135);
?протоколом проведення слідчого експерименту та фототаблицями до нього, складеним 13.09.2022 року слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_14 в присутності двох понятих та за участю підозрюваного ОСОБА_4 і потерпілої ОСОБА_3 зафіксовано як кожен з них самостійно розказав та на місці показав всі обставини (умови та обстановку) вчиненого ОСОБА_4 відносно майна потерпілої ОСОБА_3 кримінального правопорушення (а. с. 155 158, 159 160);
?копією державного акта на право приватної власності на землю, виданого 10.02.1999 року на підставі рішення 2 сесії 23 скликання Знам`янської сільської Ради народних депутатів від 21.07.1998 року, підтверджений факт належності ОСОБА_3 на праві приватної власності земельної ділянки, розташованої за адресом: АДРЕСА_2 (а. с. 129 130);
?відповідно до копії паспорта громадянина України (серії НОМЕР_3 ), виданого 17.04.2012 року Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, потерпіла ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Троїцьке Пристенського району Курської області Російської Федерації (а. с. 217).
Отже, на підставі цих документів суд робить висновок про те, що до участі у справі залучений належний потерпілий, якому злочином спричинено матеріальну шкоду.
?висновком експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 2097/22, складеного 12.08.2022 року судовим експертом ОСОБА_17 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, убачається, що ринкова вартість велосипеду марки «Scott Tampico» синього з чорним кольорів, із сидінням білого кольору та з діаметром НОМЕР_4 , у справному стані, з урахуванням зносу, станом на 12.06.2022 року складає 5800,00 гривень (а. с. 150 153);
Отже, за допомогою спеціальних знань доведено факт спричинення матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_7 12 червня 2022 року саме на суму 5800,00 гривень.
Оцінюючи наведений висновок експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає його вірними, мотивованим достатньо переконливо та таким, що не суперечать іншим доказам у справі, а тому суд вважає за можливе покласти його в основу судового рішення, що ухвалюється.
Також, оцінюючи вказаний висновок, суд вважає, що він відповідає вимогам, викладеним у статтях 101 і 102 Кримінального процесуального кодексу України, сторонами провадження під час судового розгляду справи під сумнів не ставився, клопотань про виклик експерта для дачі пояснень з приводу проведеного експертного дослідження ані від сторони захисту, ані від сторони обвинувачення не надходило, як не надходило і клопотання про призначення повторних чи додаткових експертиз.
Окрім того, з копії паспорта громадянина України (серії НОМЕР_1 ), виданого 14.05.2001 року Валківським РВ УМВС України в Харківській області, вбачається, що ОСОБА_4 дійсно народився 12.11.1984 року в місті Харкові (а. с. 163).
Як убачається з довідки про судимість, виданої станом на червень 2022 року, за даними ОСК ГУНП України в Харківській області обвинувачений є таким, що в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України вважається не судимим (а. с. 161 162).
Відповідно до інформації, наданої Валківською міською радою Богодухівського району Харківської області за підписом міського голови ОСОБА_18 , інформація щодо декларування/реєстрації місця проживання (перебування) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня. Письмових скарг на нього не надходило, адміністративні матеріали не розглядались (а. с. 165).
Відповідно до листа старшого інспектора Богодухівського районного сектору № 1 філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківській області майора внутрішньої служби ОСОБА_19 , ОСОБА_4 у них на обліку не перебуває, оскільки знятий на підставі ухвали Валківського районного суду Харківської області від 27.06.2019 року у зв`язку із закінченням строку виконання вироку (а. с. 167).
Згідно з даними, наданими начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 за вихідним № 825 від 09.08.2022 року, ОСОБА_4 на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 на всіх видах військового обліку не виявлено (а. с. 166).
Листом директора КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ВАЛКІВСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» ОСОБА_20 , зареєстрованим за вихідним № 209-ю від 05.08.2022 року, повідомлено, що обвинувачений не перебуває на диспансерному обліку ані у лікаря-нарколога, ані у лікаря-психіатра (а. с. 164).
З копії вироку Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленого 29.12.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/650/20 (провадження № 1-кп/631/19/23) вбачається, що ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, вчиненого у 2020 році, до 4 років 8 місяців позбавлення волі. В силу частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складення призначених покарань за вироком Коломацького районного суду Харківської області від 15 лютого 2023 року та за цим вироком, із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, остаточно призначено до відбування покарання у виді 5 років 4 місяців позбавлення волі, та згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 07 вересня 2022 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення (а. с. 224 235).
Отже, оцінюючи усі надані та безпосередньо досліджені судом письмові докази як з боку сторони обвинувачення, так і з боку сторони захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо та і у їх сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають буди поскладані в основу судового рішення, що ухвалюється.
Відтак, з усього вище наведеного суд робить обґрунтований висновок про те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується не вперше, проте вказаний злочин вчинив до першої судимості, неодружений, без офіційного місця реєстрації, натомість фактично мешкав до затримання за певною адресою, офіційно працевлаштований не був, суб`єктом господарської діяльності не є, допомогу по безробіттю не отримував, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, на будь-яку тяжку хворобу не хворіє, є осудним, сприяв розкриттю кримінального правопорушення та щиро кається у вчиненому. Окрім того, бажає боронити нашу державу та хоче стати до лав Збройних Сил України.
Дослідивши відповідно до вимог чинного кримінального процесуального законодавства України всі зібрані та надані сторонами кримінального провадження як з боку сторони обвинувачення, так і з боку сторони захисту докази, які безпосередньо досліджені судом шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої, свідка і оголошення повного змісту письмових доказів, суд оцінює їх усі з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо та і у їх сукупності, визнає такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають бути використані та покладенні в основу судового рішення, що ухвалюється, оскільки прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні та мають для нього значення.
Приходячи до такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів
Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та щодо відсутності процесуальної необхідності досліджувати їх усі в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи повністю доведеними.
Одночасно із цим суд зауважує, що частинами 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.
Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
Так, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Водночас, на підставі пункту 22 вищенаведеної постанови Пленуму, під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.
Також даний пункт роз`яснює, що поняття «інше приміщення» включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).
Крім того, наведений вище пункт обумовлює, що під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо. Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).
Натомість, приписом частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
Отже, частина 1 примітки до статті 185 цього ж кодифікованого закону України передбачає саме таку вказівку, оскільки читко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
Відтак, Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.
Одночасно із цим, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також, Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Окрім того, Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до Указу Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року, що затверджений Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
В подальшому, на підставі Указу Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 року, що затверджений Законом України № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
Згідно з Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року, що затверджений Законом України № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
У відповідності до Указу Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року, що затверджений Законом України № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
Крім того, Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023 року, що затверджений Законом України № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.
Також, Указом Президента України № 451/2023 від 26.07.2023 року, що затверджений Законом України № 3275-ІХ від 27.07.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.
Окрім цього, Указом Президента України № 734/2023 від 06.11.2023 року, що затверджений Законом України № 3429-ІХ від 08.11.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.
Згідно з Указом Президента України № 49/2024 від 05.02.2024 року, що затверджений Законом України № 3564-ІХ від 06.02.2024 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.
Зараз Указом Президента України № 271/2024 від 06.05.2024 року, що затверджений Законом України № 3684-ІХ від 08.05.2024 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.
Відтак, й на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_4 злочину, й на момент розгляду цього кримінального провадження судом, в Україні на підставі пункту 31 частини 1 статті 85 Конституції України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й продовжений, зокрема, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб воєнний стан.
Також, статтею 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» № 3721-XII від 16.12.1993 року (із змінами та доповненнями) визначено, що громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.
При цьому, абзацом 1 частини 1 статтею 26 вище вказаного Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (із змінами та доповненнями) унормовано, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Відтак, у відповідності до змісту статті 94 кримінального процесуального кодифікованого закону України, даючи оцінку усім дослідженим безпосередньо доказам у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин цього кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний із наданих доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що в межах цього кримінального провадження наявні усі перелічені вище умови задля можливості мовити про те, що з боку обвинуваченого було вчинено саме крадіжку.
Отже, з матеріалів цього кримінального провадження убачається, що досудове розслідування проведене із дотриманням приписів чинного Кримінального процесуального кодексу України, без порушень прав обвинуваченого, з урахуванням правозастосовної практики, встановленої касаційним кримінальним судом, а також із застосуванням практики Європейського суду з прав людини, тобто рішень від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та від 21.10.2011 року у справі «Коробов проти України», де суд зазначив, що при оцінці доказів, як правило, застосовується критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, витлумачивши як того вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченого, врахувавши всі фактичні обставини цього кримінального провадження, суд не знаходить підстав задля його виправдування від висунутого обвинувачення й доходить висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вчинення 12 червня 2022 року обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення - злочину проти власності, оскільки він дійсно своїми умисними діями як особа, яка раніше вчиняла злочин, передбачений статтею 185 Кримінального кодексу України, повторно вчинив крадіжку майна потерпілої ОСОБА_3 .
Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як крадіжка, поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинена повторно та в умовах воєнного стану, у зв`язку із чим обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.
Приходячи до такого, суд зауважує, що стороною обвинувачення дії ОСОБА_4 кваліфіковані за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.
Проте, у судовому засіданні з`ясовано та не оспорюється сторонами, що злочин стосовно майна ОСОБА_3 вчинено з сараю потерпілої, який з огляду на вище наведене вважається іншим приміщенням.
При цьому факт крадіжки з сараю, що на момент вчинення злочину зачинений не був, свідчить про наявність в діях обвинуваченого з огляду на приписи пункту 22 Постанови Пленуму Верховного № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» такої кваліфікаційної ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, що закидається ОСОБА_4 у провину, як проникнення (незаконне вторгнення до іншого приміщення без подолання перешкод).
Частиною 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межи висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне правопорушення.
Отже, вирок, що ухвалюється, має бути справедливим, а тому дії винного повинні відповідати саме тій конструкції кримінального закону, що обумовлює найширше їх відповідність правовій кваліфікації, визначеній Особливою частиною Кримінального кодексу України, а тому суд вважає за можливе та необхідне зазначити, що ОСОБА_4 вчинив саме крадіжку, поєднану з проникненням у інше приміщення, вчинену повторно, в умовах воєнного стану, що в решті решт не впливає на зміну кваліфікації його дій, визначених стороною обвинувачення за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.
Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд виходить з їх класифікації, особливостей та обставин його вчинення, й ураховуючи санкцію інкримінованої ОСОБА_4 частини 4 статті 185 Кримінального кодексу України та приписів частини 5 статті 12 цього ж кодифікованого закону, приходить до висновку, що обвинуваченими вчинений тяжкий злочин.
Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності притягується не вперше, проте вказаний злочин вчинив до першої судимості, тобто є таким, що на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, неодружений, без утриманців, без постійного місця реєстрації, суб`єктом господарської діяльності не є, допомогу по безробіттю не отримував, даних, що його характеризують сторонами кримінального провадження у процесуальний спосіб не надано, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, на будь-яку тяжку хворобу не хворіє, є осудним, у вчиненому щиро розкаявся та сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Окрім того, бажає боронити нашу державу та хоче стати до лав Збройних Сил України.
В силу імперативного припису пункту 2 частини 4 статті 314-1 кримінального процесуального кодифікованого закону України доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого ОСОБА_4 , не надавалось.
Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_4 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та зазначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті.
Аналогічна правова позиція викладена і у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), від якої до сих пір Верховний Суд не відступив, та яка роз`яснює, що наведені у частині 1 статті 66 Кримінального кодексу України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.
Також, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:
- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.
-та постанову Великої Палати Верховного суду, прийняту 03.07.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 288/1158/16-к (провадження № 13-28кс19),- щодо розуміння, що під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.
За викладених обставин, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Вирішуючи при призначенні покарання ОСОБА_4 питання щодо наявності обставин, які його обтяжують, суд керуються змістом статті 67 Кримінального кодексу України, в якій наведений перелік таких обставин, і приходить до висновку, про те, що в силу приписів пункту 6 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України суд вбачає як обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
Проте, вказана обставина хоча і знайшла своє підтвердження під час судового розгляду справи, визнана і не оспорена сторонами провадження, натомість не визначена такою у обвинувальному акті, а тому відповідно до змісту частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, суд не визнає її такою, що обтяжує покарання винному.
Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що покарання є заходом примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Одночасно з цим, Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, який, забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) зауважив, що у частині 2 статті 65 Кримінального кодексу України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий від покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
Зважаючи на таке суд, обговорюючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а також позицію захисту, яка прохала суворо не карати та погодилась із пропозицією прокурора, якої притрималась і потерпіла, бере до уваги одиничність епізоду його злочинної діяльності, факт, відсутності обставин, які обтяжують покарання винному, проте наявність таких, що її пом`якшують, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, мету, мотиви, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, відповідно до яких будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, зокрема, той факт, що наявна триваюча широкомасштабна збройна агресія Російської Федерації проти України, ведення активних бойових дій в місцях вчинення злочину, розгляду справи та мешкання обвинуваченого і його відверте бажання боронити нашу державу під час війни на передовій, брати участь у неї з боку нашої країни як її захисник необхідний фронту, а також вступити до лав Збройних Сил України.
Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому слід призначити покарання, обумовлене санкцією частини 4 статті 185 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 років 4 місяця, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенню, ухваленому 17.09.2009 року у справі «Скоппола проти Італії», де суд зауважив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Також, призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України, або застосування положень статті 69 чи 69-1 зазначеного кодексу, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.
Окрім того, ухвалюючи вирок, суд також не знаходить підстав для застосування приписів статей 96, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України з тих самих підстав.
Проте, суд бере до уваги, що ОСОБА_4 вчинив це кримінальне правопорушення у червні 2022 року, тобто до постановлення 15.02.2023 року Коломацьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили, яким його засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3 і 4 статті 185, частиною 1 статті 357, із застосуванням приписів статті 70 Кримінального кодексу України, до 5 років 2 місяців позбавлення волі. Строк попереднього ув`язнення відрахований з 07 вересня 2022 року.
Також, судом узято до уваги, що ОСОБА_4 вчинив це кримінальне правопорушення у червні 2022 року, тобто до постановлення 29.12.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили, яким його засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3 статті 185, із застосуванням приписів частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України, до 5 років 4 місяців позбавлення волі. Строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 07 вересня 2022 року.
Розв`язуючи питання щодо визначення правила призначення остаточного покарання в цьому випадку, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18),- в якій роз`яснено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, та:
а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю злочинів);
б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 Кримінального кодексу України (за сукупністю вироків).
Окрім того, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 25.06.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 511/37/16-к (провадження № 51-830 кмо 18),- в якій роз`яснено, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як статті 70, так і статті 71 Кримінального кодексу України: спочатку за правилами частини 1 статті 70 цього кодексу за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами частини 4 статі 70 Кримінального кодексу України, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків відповідно до частини 1 статті 71 цього Кодексу. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами частини 1 статті 71 вказаного Кодексу.
Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_4 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно із частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом часткового складення призначених покарань із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, й остаточно призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 років 6 місяців.
Приходячи до такого, суд ураховує позицію сторін кримінального провадження, які вважали за можливе призначити обвинуваченому остаточно покарання у виді позбавлення волі на певний строк, що дорівнює саме 5 років 6 місяців, та переконаний, що таке остаточне покарання відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для нього надмірного тягаря, не є свавільним й сприятиме ресоціалізації ОСОБА_4 .
Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання за правилами частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України, суд виходить з судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою обирати між альтернативами, кожна з яких є законною та інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності призначеного покарання тощо.
Цивільний позов в рамках цього кримінального провадження поданий не був.
Відповідно до пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази: велосипед марки «Scott Tampico» синього з чорним кольорів, із сидінням білого кольору та з діаметром колеса - 24, визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_14 03.08.2022 року та переданий на відповідальне зберігання під схорону розписку потерпілій (а. с. 143 144, 145),-підлягають поверненню власникові (законному володільцю).
Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Оскільки в рамках цього кримінального провадження було проведено експертне дослідження судовим експертом ОСОБА_17 , яка не є фахівцем державної спеціалізованої експертної установи, й стороною обвинувачення не доведений факт витрат держави на її роботу, підстав для стягнення на цей час з ОСОБА_4 витрат на залучення експерта при проведенні товарознавчої експертизи (висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 2097/22 від 12.08.2022 року) не має.
В рамках цього кримінального провадження заходи забезпечення не застосовувались.
Частиною 1 статті 131 Кримінального процесуального кодексу України унормовано, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до приписів статті 5 неодноразово вищезгаданої Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ніхто не може бути позбавлений свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.
В рішенні Європейського суду з прав людини, ухваленого 04.09.2015 року у справі «Руслан Яковенко проти України», констатовано, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою після засудження компетентним судом у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сила і його можна оскаржити.
Саме тому, суд не знаходить підстав задля обрання засудженому ОСОБА_4 міри запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, оскільки ОСОБА_4 фактично відбуває покарання у виді тримання під вартою за вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 29.12.2023 року, що набрав законної сили, а також з огляду на принцип диспозитивності процесу, так як жодна із сторін кримінального провадження про це не клопотала перед судом.
Обговорюючи питання щодо моменту, з якого слід обчислювати строк відбування ОСОБА_4 покарання за цим вироком, суд наголошує, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті (частина 5 статті 72 Кримінального кодексу України).
Зміст частини 1 статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» № 3352-XII від 30.06.1993 року (із змінами та доповненнями) мовить про те, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується до підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Відтак, суд застосовує положення частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України й обчислює строк відбуття покарання ОСОБА_4 з моменту його фактичного затримання, тобто з 07 вересня 2022 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.
Ухвалюючи вирок та формуючи усі наведені в ньому висновки, суд покладається на положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що вимагають від суду, який підпадає під її дію, бути безпристраснім, що включає у себе відсутність упередження або упередженості.
У рішеннях « ОСОБА_21 та Світлана Поліщук проти України» від 30.09.2010 року та у справі «Пантелеєнко проти України» від 29.06.2006 року Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що словосполучення «згідно із законом» по суті стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм. Фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб захід мав певне підґрунтя в національному праві.
Тобто відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, що відображує принцип, пов`язаний із належним відправленням правосуддя, в кожному рішенні судів та трибуналів повинні бути належним чином викладені аргументі, на яких вони базуються.
Отже, позиція сторони захисту та сторони обвинувачення була почута, їх зауваження заслухані та вивчені судом.
Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.
За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.
Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.
Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.
При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.
Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.
Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.
Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 5 (п`яти) років 4 (чотирьох) місяців позбавлення волі.
В силу частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складення призначених покарань за вироком Нововолазького районного суду Харківської області від 29 грудня 2023 року та за цим вироком, із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, остаточно призначити ОСОБА_4 до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його затримання, тобто з 07 вересня 2022 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення.
Речові докази: велосипед марки «Scott Tampico» синього з чорним кольорів, із сидінням білого кольору та з діаметром колеса - 24, визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_14 03.08.2022 року та переданий на відповідальне зберігання під схорону розписку потерпілій (а. с. 143 144, 145),- повернути власникові (законному володільцю).
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику, потерпілій та прокурору.
Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.
Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.
На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, з моменту вручення їй копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1