Справа № 442/733/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/586/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,-

з участю: прокурора ОСОБА_8

захисника-адвоката ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_7

встановила:

вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків за п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Запобіжний захід, обраний обвинуваченій ОСОБА_7 у виді нічного домашнього арешту - залишено до вступу вироку в законну силу.

Судом встановлено, що 10 грудня 2021 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном (грошовими коштами), під приводом зняття показників лічильника газу прийшла в господарство ОСОБА_10 , що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , де, з метою убезпечитись від ідентифікації своєї особи, одягнула на обличчя захисну маску, представилася працівницею газової служби та назвалася іменем ОСОБА_11 , тим самим ввівши в оману власника домоволодіння ОСОБА_10 , тобто незаконно увійшла в приміщення житлового будинку, здійснила фотографування показників лічильника, який встановлений в кухонній кімнаті, а після цього попросила ОСОБА_10 пригостити її чаєм, щоб тимчасово відволікти його увагу, вирішила вчинити розбійний напад.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_12 , в цей же час, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, переслідуючи корисливий мотив, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, що поєднано із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, скориставшись моментом коли ОСОБА_13 повернувся до неї спиною ставлячи на плиту черпак з водою, з підлоги в коридорі підняла дерев`яну колоду (поліно), взяла її обома руками за торці та вчинила напад на ОСОБА_10 , нанісши нею один удар в потиличну ділянку його голови, від якого той ледь втримався на ногах, розвернувся до ОСОБА_12 , схопив її за руки та став з нею боротись, однак не встояв на ногах і впав обличчям на підлогу. Тоді ОСОБА_12 , утримуючи двома руками цим же поліном нанесла ОСОБА_10 ще декілька ударів по потиличній ділянці голови та шиї, тим самим заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синців на шиї ззаду у верхній третині, на правій щоці, навколо обох очей, крововиливу в склері правого ока біля зовнішнього кута, садна на правій брові, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, та забійної рани лівої брови, забійної рани м`яких тканин чола, масивної підапоневротичної гематоми, двобічно плащевидної субдуральної гематоми правої гемісфери головного мозку, забою головного мозку легкого ступеню тяжкості, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Продовжуючи свої протиправні дії, поєднані єдиним злочинним умислом, ОСОБА_12 , переконавшись в тому, що ОСОБА_10 лежить на підлозі та не в змозі чинити опору, відчинила сидіння дерев`яної канапи, яка стояла в цій же кухонній кімнаті, виявила в ній поліетиленовий пакет із грошовими коштами у сумі 100200 гривень, забрала їх, а також зі столу мобільний телефон марки «Nomi» моделі «і244» imei: НОМЕР_1 вартістю 292 гривні, з якими вийшла з будинку, перед тим виключивши світло у будинку потерпілого з метою приховати факт вчиненого, та направилась до міста Дрогобича Львівської області, де з метою знищити докази вчинення нею кримінального правопорушення у невстановленому досудовим слідством місці викинула мобільний телефон ОСОБА_10 марки «Nomi» моделі «і244» та сім карту № НОМЕР_2 , якою користувалась та узгоджувала з потерпілим час зняття показника лічильника, а грошові кошти в подальшому заховала у гаражному приміщенні за місцем свого проживання, тобто умисно, проникнувши у житло, вчинивши напад, незаконно заволоділа грошовими коштами та мобільним телефоном, привласнила їх та розпорядилася ними на свій розсуд, тим самим завдала потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 100492 гривні.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинила напад на ОСОБА_10 з метою заволодіння грошовими коштами та мобільним телефоном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, із проникненням у житло, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 187 КК України - розбій.

На вирок суду прокурор Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок в частині застосування ст. 69 КК України та подальшого звільнення від відбування покарання з випробуванням, скасувати у зв`язку з неправильним застосовуванням закону про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість.

На підтримку доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не наведено у вироку вагомих підстав для застосування до обвинуваченої вимог ст.69 та ст.75 КК України. Апелянт зазначає, що ст.69 КК України застосовується у виняткових, виключних обставинах за наявності визначених у ній підстав в їх сукупності. Встановлення в судовому засіданні лише обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину при відсутності даних, які позитивно характеризують особу винної, тобто виключають підстави вважати, що призначення більш м`якого покарання здатне забезпечити виправлення обвинуваченої, не можуть слугувати підставою для застосування ст. 69 КК України, а в подальшому і ст. 75 КК України .

Підкреслює, що у мотивувальній частині вироку суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі, з врахуванням тяжкості злочину, повинен був зазначити обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині повинен був послатися на ч.1 ст. 69 КК України.

Стверджує, що покарання має на меті не тільки кару але і виправлення. При звільненні особи від відбування покарання у виді позбавлення волі та застосуванні ст. 75 КК України необхідно було зазначити вагомі підстави для цього.

Проте, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 370 КПК України та п.п.2, 9 постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо обов`язкової мотивації підстав для звільнення особи від відбування покарання з встановленням іспитового строку. Судом не враховано, що злочин за ч.3 ст. 187 КК України відноситься до проваджень публічного обвинувачення, тобто спрямоване на забезпечення публічних (суспільних) інтересів, які полягають у захисті не лише потерпілого, але і інших осіб від злочинних посягань та запобіганню злочинам. Відповідно позиція потерпілої сторони не може бути вирішальною, передусім має бути забезпечено не тільки виправлення засудженої але і запобігання вчинення нею чи будь ким іншим нових злочинів.

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи та просив подану апеляційну скаргу задоволити.

Обвинувачена та захисник заперечили апеляційні вимоги прокурора, як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація її дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно поданої апеляційної скарги прокурор не погоджується із рішенням місцевого суду про призначення ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно роз`яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», застосування ст.69 КК може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора про безпідставність застосування ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 187 КК України, колегія суддів визнає такі необґрунтованими.

Аналіз положень ст. 69 КК України вказує на те, що для застосування цієї норми закону є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Встановлені судом обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, з урахуванням характеру скоєного, знизити ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції з дотриманням зазначених вимог закону врахував наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Також суд врахував дані про особу ОСОБА_7 , яка вчинила кримінальне правопорушення вперше, визнала вину, відшкодувала шкоду, здійснює догляд за хворим свекром, має на утриманні двох малолітніх дітей 2014 та 2019 року народження та обставини і характер вчиненого кримінального правопорушення.

Отже, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст. 187 КК України, застосувавши положення ч.1 ст. 69 КК України.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора в цілому вбачається, що останній фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора щодо необґрунтованого застосування місцевим судом положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробування, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні обґрунтовані підстави для звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання з випробування на підставі ст. 75 КК України.

Врахувавши тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, виключно позитивну характеристику за місцем її проживання, думку потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинувачену, а також встановлені судом конкретні обставини події і обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції дійшов висновку, що її виправлення можливе без відбування покарання, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки, з чим погоджується і колегія суддів.

Окрім цього, у суді апеляційної інстанції обвинувачена повідомила, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2024 задоволено позов її колишнього чоловіка ОСОБА_14 та розірвано між ними шлюб. При цьому зазначила, що останній, ще з початку 2021 року проживає в іншій країні і з цього часу в неї на утриманні є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також зазначила, що вона опікується батьками пенсійного віку.

Колегія суддів також звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. В іншому випадку, суд, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Іншими словами, звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з покладенням на останню обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є її шансом на виправлення без ізоляції від суспільства.

При цьому, колегія суддів констатує, що ефективність покарання залежить не лише від його суворості.

Зауваження прокурора, що у резолютивній частині вироку немає покликання на ч.1 ст. 69 КК України є необгрунтованим, оскільки в результативній частині не зазначено саме частину 1, однак вказано ст. 69 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила :

апеляційну скаргу прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді