Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

30 липня 2024 року м. Рівне

Справа № 556/2714/23

Провадження № 11-кп/4815/364/24

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 березня 2024 року у об`єднаному кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000177 від 01.06.2023 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 березня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України, і призначено йому покарання:

- за ч.1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік;

- за ч.2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна.

До набрання вироком законної сили обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з дня набрання цим вироком законної сили. До строку покарання ухвалено зарахувати час з дня фактичного затримання ОСОБА_6 , а саме з 25 липня 2023 року, по день набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави судові витрати на залучення експертів під час досудового розслідування для проведення судових експертиз в сумі 7648 грн. 00 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 за не встановлених обставин, місці та способі, у 2023 році, всупереч вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15.02.1995 року та «Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №589 від 03.06.2009, незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс», який незаконно зберігав по місцю свого проживання для його подальшого збуту, повторно незаконно збував зазначений вище наркотичний засіб, а також зберігав по місцю свого проживанння для особистого вживання, без мети збуту, зокрема, і при собі.

Так, 14.06.2023 року, приблизно о 13 год. 30 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 , переслідуючи корисливий мотив, завідомо знаючи, що операції з наркотичними засобами є незаконними, за попередньо отримані ним від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1000 грн., діючи умисно, незаконно, збув для останнього у паперовому згортку речовину рослинного походження зеленого кольору у подрібненому стані - «канабіс» масою (в перерахунку на висушену речовину) 35,209 г., який згідно таблиці №1 «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 №770, відноситься до категорії особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого є забороненим.

Крім того, 25.07.2023 року, приблизно о 10 год. 56 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 , переслідуючи корисливий мотив, завідомо знаючи, що операції з наркотичними засобами є незаконними, за попередньо отримані ним від ОСОБА_8 фошові кошти в сумі 1 000 гри., діючи умисно, незаконно, повторно, збув для останнього у паперовому згортку речовину рослинного походження зеленого кольору у подрібненому стані - «канабіс» масою (в перерахунку на висушену речовину ) 31,911 г., який згідно таблиці №1 «Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 770, відноситься до категорії особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого є забороненим.

Також ОСОБА_6 незаконно, без передбаченого законом дозволу, всупереч вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15.02.1995 року та «Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №589 від 03.06.2009, придбав за не встановлених обставин, місці та способу особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс», який в подальшому переніс до квартири по місцю проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , де останній в загальній масі 9,82 г. був виявлений та вилучений в ході проведення обшуку працівниками поліції.

25.07.2023, о 10 год. 57 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи на вулиці Котляревського неподалік магазину «Колобок», що в смт Володимирець Вараського району Рівненської області був затриманий працівникам поліції Відділення поліції №1 Вараського районного відділу поліції ГУ НП в Рівненській області в порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. Після цього, приблизно о 10 год. 59 хв. в ході обшуку затриманого ОСОБА_6 в правій кишені білих шортів останнього було виявлено та вилучене особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс», який останній незаконно зберігав при собі, відповідно до висновку експерта, загальною масою 38,724 г, обіг якого заборонено.

В поданій апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, доведеності вини, покликається на суворість призначеного ОСОБА_6 покарання.

Звертає увагу, що під час розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 розкаявся, визнав вину, є особою молодого віку, проходив службу в ЗСУ під час особливого періоду та демобілізований в запас за станом здоров`я за висновком ВЛК, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

Просить змінити вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 березня 2024 року відносно ОСОБА_6 та призначити покарання з врахуванням норм ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 307 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги, захисником в інтересах обвинуваченого фактичні обставини вчинення останнім інкримінованих йому кримінальних правопорушень, доведеність його вини не оспорюється. Доводи апеляційної скарги зводяться до суворості призначеного покарання обвинуваченому у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна і сторона захисту вважає наявність підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання за ч.2 ст. 307 КК України.

Відповідно висновок суду про доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту та за ч.2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту наркотичного засобу, а також незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу, вчинений повторно, та призначене судом першої інстанції покарання за ч.1 ст. 309 КК України, в апеляційній скарзі не оскаржується і апеляційною інстанцією вирок суду в цій частині не перевіряється.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та наявності підстав для застосування відносно останнього положень ст. 69 КК України з призначенням покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 307 КК України, є необгрунтованими.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання.

Так, згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення передбачені статтями 66, 67 КК України обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави і суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального закону щодо призначення покарання.

Так, при вирішенні питання щодо виду та міри покарання судом першої інстанції враховано характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно ст. 12 КК України відносяться до проступку та тяжкого злочину, відповідно, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проходив лікування в спеціалізованій лікарні від наслідків зловживання алкоголем, проходив службу в ЗСУ під час особливого періоду та демобілізований в запас за станом здоров`я за висновком ВЛК. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. За наведених обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 покарання, зокрема за ч.2 ст. 307 КК України, наближеного до мінімального, передбаченого санкцією зазначеної частини статті, з визначенням остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Що стосується доводів сторони захисту про наявність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України щодо призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 307 КК України, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Законодавець дав суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання на підставі ст.69 КК України.

При цьому, застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно зі ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, у передбачених законом випадках, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст.69 КК України можна зробити висновок, що призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, можливе з урахуванням особи винного лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Крім того, щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні злочину.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє підтвердження перед судом.

Однак, поведінка обвинуваченого у даному кримінальному провадженні не є переконливою про дійсну наявність його щирого каяття у вчиненому. З мотивувальної частини вироку, вбачається, що ОСОБА_6 в судовому засіданні свою вину не визнав, у судових дебатах та в останньому слові вказав, що частково визнає вину у вчиненому, однак в чому полягає таке часткове визнання не зазначив. Захисник в судовому засіданні апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції після дослідження доказів за результатами проведення НСРД визнав свою вину.При апеляційному перегляді оскаржуваного вироку ОСОБА_6 вказав, що вини не визнає, зазначивши, що визнає в тому, що взяв «пакунок», який йому приніс ОСОБА_9 , про що шкодує.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо молодого віку та проходження обвинуваченим служби в ЗСУ і його демобілізації враховані судом першої інстанції при призначенні покарання і на переконання колегії суддів, є обставинами, які характеризують ОСОБА_6 , як особу обвинуваченого, але аж ніяк не вважаються обставинами, які пом`якшують покарання в розумінні положень ст. 66 КК України.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_6 пом`якшуючих покарання обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним», а «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Таким чином на переконання колегії суддів, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на суспільну небезпеку даної категорії злочинів, яка полягає у поширенні та згубному впливі наркоманії і токсикоманії на здоров`я, свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації і навіть смерті.

З огляду на сукупність наведених фактів, на переконання колегії суддів, відсутні обставини, які б пом`якшували покарання та суттєво зменшили ступінь тяжкості вчиненого, відтак правових підстав для призначення покарання обвинуваченому на підставі ст. 69 КК України не вбачається, оскільки не сприятиме забезпеченню реалізації обгрунтованості приписів ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, виправлення засудженого є наслідком такого впливу покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі кримінального.

Колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, з врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим внаслідок суворості, на що покликається сторона захисту, колегія суддів не знаходить.

За таких обставин доказів на спростування висновків суду першої інстанції стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обгрунтованим і вмотивованим, відтак підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 березня 2024 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 307 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3