Провадження № 1-кп/638/2091/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м.Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в підготовчому судовому засіданні, в процесі розгляду кримінального провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001484 від 25 вересня 2024 року, відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189 КК України, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Дзержинського районного суду міста Харкова знаходиться кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001484 від 25 вересня 2024 року, відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою з визначеним розміром застави. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, враховуючи той факт, що ОСОБА_7 вчинив умисний особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, що може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Також обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні та, враховуючи ту обставину, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, не має стабільного джерела доходу, тому з метою отримання заробітку шляхом зайняття злочинною (протиправною) діяльністю може вчинити нове кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги суспільну небезпеку протиправних дій ОСОБА_7 , слід прийти до висновку, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню вищезазначених ризиків з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , а з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання вказаним ризикам необхідно продовжити строк запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою з одночасним визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави для забезпечення виконання обов`язків, визначених кримінальним процесуальним кодексом України, у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400 грн.

Потерпілий ОСОБА_4 підтримав клопотання прокурора та зазначив, що ОСОБА_7 погрожував йому та його дівчині.

Захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, та зазначили, що ризики зазначені стороною обвинувачення недоведені та необґрунтовані, просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Крім того, просили суд змінити запобіжних захід на домашній арешт у нічний час або зменшити розмір застави до 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, посилаючись на те, що ОСОБА_7 хворіє на невиліковну хворобу -ВІЛ та він здійснює догляд за матір`ю ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку захисника.

Суд, розглянувши клопотання прокурора, вислухавши думку прокурора, захисників та обвинуваченого, встановив наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2024 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 25 листопада 2024 року, з визначенням застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400 грн.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Судом встановлено, що продовжує існувати ризики передбачені ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Так, ризик переховування обумовлений серед іншого і можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання, оскільки злочин, у якому обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна. Зазначені обставини самі по собі можуть спонукати обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Відтак, сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте разом з іншими обставинами повинна враховуватись слідчим суддею під час вирішення розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, за яке може бути призначено покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, суд вважає доведеним ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, з метою зміни їх показів та/або відмови давати покази у суді, вплинути у незаконний спосіб на інших осіб, які можуть мати відношення до даного кримінального провадження.

Разом з цим, суд зауважує, що стороною обвинувачення у ході судового засідання не доведений ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, враховуючи ту обставину, що обвинувачений раніше не притягався до кримінальної відповідальності.

За таких обставин, посилання захисника на недоведеності існування ризиків, суд вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від суду та вплив на потерпілого та свідків, які не допитані судом об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Посилання сторони захисту про наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 невиліковної хвороби ВІЛ, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, та суду не надано доказів того, що обвинувачений ОСОБА_7 не може отримали належного лікування в умовах слідчого ізолятора.

Посилання захисників на догляд обвинуваченого за матір?ю, та наявності постійного місця проживання на переконання суду, не є беззаперечними обставинами, які можуть свідчити про зменшення ризиків. Крім того, суду не надано доказів щодо встановлення догляду обвинуваченим ОСОБА_7 відносно своєї матері ОСОБА_8 відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» та Порядку організації надання соціальних послу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року №587.

Що стосується зменшення розміру застави, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 5 статті 182 КПК України визначений розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд враховує те, що на час розгляду клопотання про зменшення розміру застави призначено та проводиться підготовче судове засідання; продовжують існувати ризик незаконно впливати на потерпілого та свідків та ризик переховування від правосуддя, хоча вони істотно зменшились з плином часу у зв`язку із завершенням досудового розслідування. Проте, все ж таки їх наявність, дії до яких обвинувачений може вдатись, висунення обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину та тяжкість покарання, що загрожує, у своїй сукупності вказують на відсутність на даний час підстав для зменшення розміну застави.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини 5 статті 182 КПК України не передбачено визначення розміру застави обвинуваченому у вчиненні особливо тяжкого злочину у розмірі 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з огляду на наявні матеріали, суд вважає, що застосований ухвалою Київського районного суду м.Харкова до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід (застава) у розмірі до 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400 грн. є достатньою та необхідною мірою, яка гарантує виконання ним обов`язків, та не вступає в суперечність з гарантією, передбаченою п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт у нічний час, та зменшення розміру застави.

На підставі наведеного, керуючись ст. 314-316 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 18 січня 2025 року включно, залишивши застосований альтернативний запобіжний захід у вигляді застави з покладеними обов`язками, визначеними ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2024 року у справі № 953/8914/24, у розмір застави до 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400.00 грн.

Строк дії ухвали встановити до 18 січня 2024 року включно.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу та зменшення розміру застави відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду в термін 5 днів з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 21 листопада о 09 годині 15 хвилин.

Суддя ОСОБА_1