Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4554/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/657/24
Категорія ст.537 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі судове провадження №295/4554/24 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 і діючої в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 06.06.2024,

в с т а н о в и в :

зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку та звільнення від подальшого відбування покарання.

Засуджений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням задовольнити його клопотання про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку Харківського обласного суду від 26.11.1996 року, ухваленим Верховним Судом України від 12.11.1996. При цьому, зазначає, що звернувся до суду з клопотанням про застосування правових положень ч.2 ст.6, п.4 ч.1 ст.48 КК України 1960 року, та відповідно звільнення його від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 28.05.1996, ухвалений Верховним Суду України від 12.11.1996 та змінами, внесеними ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.12.2017. Наголошує, що його позбавлення волі та його тримання в установі виконання покарань є порушенням його законних прав і свобод та фактично може бути прирівняне до катування, є порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та діючого законодавства України. Наголошує, що всупереч діючим нормам чинного кримінального процесуального законодавства прокурор у судовому засіданні жодним чином не аргументував свою правову позицію, не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували правові доводи засудженого ОСОБА_8 , що наперед визначені законодавством України. Звертає увагу, що вироком Харківського обласного суду від 28.05.1996 року він засуджений за п.п.а, з ст.93; ч.3 ст.142; ч.2 ст.215 КК України 1960 року до покарання у виді смертна кара (розстріл) та замінений Харківським обласним судом 29.06.2000 року на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1996 року вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 року залишено без змін. В державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» відбуває покарання з лютого 2002, станом на 20.03.2024 року термін знаходження в установі складає 22 роки. Ухвалою Боннського районного суду м.Житомира від 11.12.2017 вирок змінено, засудженому ОСОБА_8 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27.01.1994 по 29.06.2000 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 28.05.1996, після чого термін попереднього ув`язнення становить 12-ть років. Звертає увагу, що його термін попереднього ув`язнення становить 12-ть років позбавлення волі, що дорівнюється часовому періоду вчинення тяжкого правопорушення по справі, коли застосовується правові положення ч.2 ст.6, п.4 ч.1 ст.48 КК України 1960 року. Наголошує, що не звертався до суду першої з клопотанням про повторне слухання справи по суті і постановлення нового рішення. Звертає увагу, що саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст.537 КПК України звернувся до суду з клопотанням про застосування до нього правових положень ст.ст.6, 48 КК України 1960 року та норми ч.1 ст.58 Конституції України. Рахує, що на даний час без усяких законних підстав він, позбавлений волі та утримується під вартою у приміщеннях камерного типу у державній установі «Житомирській установі виконання покарань (№8)». Разом з тим, суд першої інстанції під час розгляду його клопотання на вищезазначені обставини уваги не звернув, не надав належної правової оцінки, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення суду.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 також просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням задовольнити клопотання її підзахисного про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку Харківського обласного суду від 26.11.1996 року, ухваленим Верховним Судом України від 12.11.1996. При цьому, наводить аналогічні підстави апеляційним доводам свого підзахисного, наголошуючи на неповноті судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження та істотним порушенням кримінального процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію засудженого та захисника в підтримку апеляційної скарги, доводи прокурора в її заперечення, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вважає апеляційний суд, зазначених вимог кримінального процесуального законодавства судом першої інстанції при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_8 - дотримано.

Так, як убачається з матеріалів судового провадження №295/4554/24 (а.п.19-20), ОСОБА_8 раніше судимий: 23.04.1992 Зміївським районним судом Харківської області за ст. ст. 81 ч.4, 81 ч. 3, 89 ч. 1, 42, 46-1 КК України до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки.

В подальшому, ОСОБА_8 засуджено 28.05.1996 Харківським обласним судом за ст.ст.215 ч. 2, 142 ч.3, 93 п. «а», «з», 42, 43 КК України до виключної міри покарання - смертної кари з конфіскацією всього його особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1996 вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 залишено без змін.

Ухвалою Харківського обласного суду від 29.06.2000 смертна кара замінена на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.12.2017, на підставі ст. 72 ч. 5 КК України, зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27.01.1994 по 29.06.2000 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирок набув чинності: 12.11.1996. Початок строку: 27.01.1994.

В державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» відбуває покарання з 05.02.2002.

Так, згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

В даному випадку, у відповідності до апеляційних вимог засудженого та його захисника, саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України КПК України сторона захисту просить звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Апеляційний суд звертає увагу, що така вимога сторони захисту є невідповідною процесуальному законодавству, відповідний суд першої інстанції може виключно вирішувати відповідні процесуальні питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання. Звільнення від відбування покарання в даному випадку об`єктивно виходить по-за процесуальні межі вирішення питань щодо сумнівів і протирічь, що виникають при виконанні вироку.

В свою чергу, фактично апеляційні доводи сторони захисту зводяться на необхідності застосування строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, тобто звільнення засудженого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.48 КК України (1960), в зв`язку з зарахуванням у строк покарання строку його попереднього ув`язнення з 27.01.1994 по 29.06.2000 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч.5 ст.72 КК України (ухвала Богунського районного суду м. Житомира від 11.12.2017).

В свою чергу, нормами ст.48 КК України (1960), передбачено умови звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, у тому числі: десять років з дня вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років. Питання про застосування давності до особи, що вчинила злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і замінюється позбавленням волі на певний строк.

Разом з цим, посилання сторони захисту на зарахування засудженому ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення у строк покарання за правилами ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 № 838-VIII) в період з 27.01.1994 по 29.06.2000, жодним чином не стосується зміни порядку обчислення або перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.48 КК України (1960). Такий процесуальних механізм відсутній.

Крім того, вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 відносно ОСОБА_8 за ст.ст.215 ч. 2, 142 ч.3, 93 п. «а», «з», 42, 43 КК України був звернутий до виконання в межах строків давності, передбачених ст.48 КК України (1960) і засуджений ОСОБА_8 в межах цих строків давності розпочав відбувати покарання у виді довічного позбавлення волі.

В даному випадку, апеляційний суд звертає увагу на процесуальну можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі та застосування строкового покарання у відповідності до ст.82 КК України після відбуття засудженим не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги засудженого у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 і адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 06.06.2024, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку та звільнення від подальшого відбування покарання, - без змін.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :