Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3959/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/681/24
Категорія ч.4 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000546 за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 травня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новогуйвинське Житомирського району та області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілого та визнання недопустимим доказу - показань свідка ОСОБА_11 під час судового розгляду. Зазначає, що матеріальна шкода у виді витрат на лікування в сумі 3 885 грн. не відшкодована, а тому у суду не було підстав для відмови у задоволення позову в цій частині. Вказує, що при визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що потерпілий ОСОБА_9 є інвалідом 1 групи та потребує стороннього догляду, тобто не міг захищатися від протиправних дій обвинуваченого, чим скористався останній, а також того, що після події 06.11.2022 року потерпілому було заподіяно легких тілесних ушкоджень та він проходив лікування. Вважає, що судом стягнуто занадто малий розмір відшкодування.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, закрити у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи. Повторно дослідити письмові докази, які містяться в матеріалах провадження та повторно допитати потерпілого і свідків, у зв`язку з невірною оцінкою вказаних доказів. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав допустимим доказом протокол слідчого експеримента за участю потерпілого, проведеного 10.11.2022 у присутності понятої ОСОБА_11 , яка була допитана під час судового розгляду і її показання визнанні судом недопустимим доказом. Звертає увагу на відсутність доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України. Вказує, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

В запереченні на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , яке надійшло від представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 йдеться про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника та залишення її без задоволення.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 20 травня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Початок строку відбування покарання встановлено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, в сумі 755 (сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 12 (дванадцять) копійок.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7200 грн. В решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, близько 15 години 06.11.2022 року ОСОБА_8 , будучи обізнаним про впровадження на території України воєнного стану, перебував поблизу місця свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де побачив свого знайомого ОСОБА_9 , та у нього виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення наручного годинника, що знаходився на лівій руці останнього, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в цей же день, час та місці, ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, достовірно знаючи, що в Україні введено воєнний стан, а також розуміючи, що за його діями можуть спостерігають інші особи, наніс один удар в область обличчя ОСОБА_9 , чим спричинив останньому ушкодження у вигляді синця та садна у виличній ділянці зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень та не є небезпечним для життя та здоров`я особи, подолавши таким чином волю потерпілого до опору, та зняв з руки наручний годинник марки «Касіо» вартістю 825 гривень, що належить ОСОБА_9 .

В подальшому, ОСОБА_8 , утримуючи викрадене майно при собі, місце скоєння злочину покинув, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 825 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги захисника та в заперечення апеляційної скарги представника потерпілого, пояснення потерпілого ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_10 в підтримання апеляційної скарги представника потерпілого та в заперечення апеляційної скарги сторони захисту, думку прокурора в часткове підтримання апеляційної скарги представника потерпілого в частині цивільного позову та в заперечення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , провівши часткове судове слідство, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали провадження в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого в умовах воєнного стану. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст. 186 КК України судом кваліфіковано вірно.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 заперечив свою причетність до вчинення даного злочину, а саме спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та заволодінні майном останнього - годинником. Пред`явлений до нього потерпілим цивільний позов також не визнав та показав, що 06.11.2022 року близько 15 години 00 хвилин перебував в с.Скоморохи, Житомирського району, погано себе почував, був хворий, спиртних напоїв не вживав, повертався з роботи та зустрів потерпілого. На обличчі потерпілого жодних тілесних ушкоджень не бачив. Говорив з потерпілим, вони покурили, в ході розмови потерпілий запропонував йому свій годинник, він мав при собі 200 грн., які віддав потерпілому за годинник, який потерпілий ОСОБА_9 самостійно зняв і передав йому. Жодних тілесних ушкоджень він потерпілому не спричиняв і конфліктів між ними не було, він пообіцяв пізніше передати потерпілому ще 200 грн. за годинник та пішов додому, випив ліки та ліг відпочивати, а через деякий час до нього приїхали працівники поліції.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 надав аналогічні покази.

Проте, вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показах потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що знає обвинуваченого, оскільки вони проживають в одному населеному пункті ( АДРЕСА_1 ) та у неприязних стосунках вони не перебувають, жодних конфліктів до події не мали. 06.11.2022 року він йшов від односельчанки ОСОБА_11 додому. На дорозі побачив машину, поруч з якою стояв обвинувачений, і з ним ще було двоє людей. На капоті авто стояли пляшки з пивом та горілкою. До нього (потерпілого) підійшов обвинувачений і попросив цигарку, інші двоє хлопців просто стояли поруч. Він пояснив, що не має цигарок, після чого ОСОБА_8 схопив його за куртку та почав шарпати, зламав застібку на куртці, повалив його на землю та наніс 2-3 удара кулаком правої руки йому в обличчя. Від ударів на обличчі під лівим оком та на голові утворились садна, йшла кров, потім утворився синець, він прикривався від ударів рукою. На руці був годинник, який обвинувачений наказав зняти, а отримавши відмову ОСОБА_8 самостійно зняв годинник з його руки і поклав його собі в кишеню. Він просив повернути годинник, але обвинувачений забрав його і пішов до авто. Він піднявся та пішов до ОСОБА_11 щоб умитись від крові, а потім пішов додому. В подальшому його мати викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Жодного тиску працівники поліції на нього не здійснювали. Він має 1 групу інвалідності, яку отримав внаслідок ДТП, та потребує постійного сторонього догляду, а тому його мати здійснює за ним такий догляд.

Заявлений цивільний позов підтримав, просив стягнути на його користь з обвинуваченого витрати на лікування у розмірі 3885,00 грн. та у відшкодування матеріальної шкоди 100 000 грн., а також витрати на правову допомогу. Обгрунтовуючи розмір моральної шкоди послався на те, що після вказаної події його стан здоров`я погіршився та він проходив лікування. ОСОБА_8 перед ним не вибачався, шкоду не відшкодував, тому при визначенні покарання, просив призначити покарання в межах санкції ч.4 ст.186 КК України.

Під час апеляційного розгляду потерпілий, будучи допитаний повторно за клопотанням сторони захисту, надав аналогічні показання;

- показах свідка ОСОБА_12 який показав, що проживає в АДРЕСА_3 , знає обвинуваченого. Точну дату події не пам`ятає, безпосереднім свідком події не був. В той день, почувши голосну розмову, вийшов на подвір`я будинку, побачив обвинуваченого та потерпілого, оглядовість обмежував кущ, бачив лише їх голови. Обвинувачений та потерпілий стояли поруч та спілкувались між собою, про що не чув, поруч стояла машина синього кольору. Вийшов на подвір`я, побачив, що це свої місцеві хлопці і повернувся назад додому, на дорогу не виходив, бачив їх з подвір`я на відстані 40 метрів. Ще на місці події був чоловік з бородою. Жодних тілесних ушкоджень на потерпілому не бачив, годинник на руці потерпілого теж не бачив. На вулицю з подвір`я вийшов вже коли приїхали працівники поліції, які відібрали у нього покази. Жодної бійки чи штовханини не бачив, про те, що між обвинуваченим та потерпілим відбулася бійка дізнався вже від працівників поліції;

- показах свідка ОСОБА_13 яка пояснила, що є рідною сестрою обвинуваченого, з братом має гарні відносини. Офіційно брат не працює, заробляє на життя підробітками. В день події зранку ОСОБА_8 поїхав на роботу, а вона була вдома, ближче до обіду з 14 до 15 год. він повернувся з роботи, в той час вона була на подвір`ї. З двору добре видно дорогу, тому вона бачила як ОСОБА_8 спілкувався з потерпілим ОСОБА_9 , вони стояли метрів за 10 від будинку, ще з ними був свідок ОСОБА_14 . Обвинувачений з потерпілим стояли до неї спиною, про що вони розмовляли вона не чула, але вони не кричали і ніхто нікого не бив. Поруч з будинком жодного авто не бачила. На дорозі ніхто алкогольних напоїв не вживав. Вона підійшла і забрала брата додому, у нього була температура, тому він прийняв ліки та заснув. Приблизно через годину приїхали працівники поліції, повідомили, що її брат ОСОБА_8 побив хлопця і забрав у нього годинник. Чула як потерпілий говорив, що самостійно зняв та віддав обвинуваченому годинник просто так, однак цього не бачила. Також повідомила, що бачила на лівій частині обличчя потерпілого подряпину.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується наступними письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження та були предметом дослідження в судовому засіданні:

- рапортом помічника чергового відділу поліції №1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_15 від 06.11.2022 року, яким зафіксовано отримання та реєстрація в ЄО під №11219 заяви ОСОБА_16 , про те, що 06.11.2022 року близько 15 години ОСОБА_17 наніс тілесні ушкодження та відкрито з руки викрав годинник марки «Касіо» у її сина ОСОБА_9 (т.1 а.п.155-156);

- рапортом помічника чергового відділу поліції №1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_15 від 06.11.2022, яким зафіксовано отримання та реєстрація в ЄО під №11226 заяви працівниці ТМО №1 Левандовської, яка повідомила, що до них звернувся ОСОБА_9 , якого побив маловідомий на ім`я ОСОБА_18 . Діагноз: садна, подряпина лівої щоки (т.1 а.п.157);

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 06.11.2022 року, згідно якого прийнято заяву від ОСОБА_16 про те, що 06.11.2022 року близько 15 години 30 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_17 наніс удар кулаком в обличчя ОСОБА_9 та відібрав наручний годинник марки «Касіо» (т.1 а.п.158);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06.11.2022 року, згідно якого в порядку ст.208 КПК України затримано ОСОБА_8 . Під час особистого обшуку останнього у нього виявлено та вилучено наручний годинник марки «Касіо» (т.1 а.п.173-176);

- протоколом огляду місця події від 06.11.2022 року, згідно якого оглянуто ділянку місцевості, за адресою: АДРЕСА_2 . Під час огляду слідів біологічного походження та іншої слідової інформації не виявлено (т.1 а.п.169-172);

- висновком експерта №1897 від 07.11.2022 року, згідно якого при судово-медичному обстеженні у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця та садна в виличній ділянці зліва. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 утворились від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким міг бути кулак тощо, не виключено в термін та за обставин, вказаних потерпілим та як зазначено в постанові про призначення судово-медичної експертизи, відносяться до легких тілесних ушкоджень (т.1 а.п.159);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 10.11.2022 року з фототаблицею, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 на статистові показав механізм спричинення йому тілесних ушкоджень та зняття годинника обвинуваченим з його руки (т.1 а.п.160-168);

- висновком експерта № СЕ-19/106-22/12178-ТВ від 11.11.2022 року, згідно якого ринкова вартість наданого на експертизу годинника наручного чоловічого торгівельної марки «Casio» модель «МТР-1222» станом на 06.11.2022 року становить 825,00 грн. (т.1 а.п.181-187);

Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України за обставин встановлених судом, доведена повністю.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та вважає, що вказані докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про невідповідність вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за обставин, встановлених судом.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідків, а також висновку судово-медичного експерта №1897 від 07.11.2022 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції надано оцінку вказаним показанням та письмовим доказам у вироку суду.

Суд першої інстанції надаючи оцінку вказаним доказам (показам потерпілого, свідків, письмовим доказам) дійшов висновку про те, що кожний вказаний доказ окремо та у сукупності узгоджуються між собою та доводять вину обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України. Більш того, під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_9 вказав на обвинуваченого ОСОБА_8 як на особу, яка вчинила відносно нього дане кримінальне правопорушення. Крім того, колегія суддів пересвідчилася в тому, що потерпілий в силу своїх фізичних вад, внаслідок інвалідності першої групи, не має можливості зняти самостійно з руки годинник.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що протокол слідчого експерименту від 10.11.2022 року з фототаблицею, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_9 , є недопустимим доказом, оскільки його було проведено за участі свідка ОСОБА_11 , покази якої судом першої інстанції визнано недопустимим доказом, що не оспорюється, колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання показів ОСОБА_11 наданих в якості свідка під час судового розгляду недопустимим доказом у розумінні ст. ст. 86, 87 КПК України, оскільки залучення свідка ОСОБА_11 до участі в слідчому експерименті в якості понятої, а потім її допит в судовому засіданні в якості свідка не з приводу проведення слідчого експеримента, а як свідка події, які остання бачила безпосередньо, є істотним порушенням вимог КПК України, а саме абз.4 ч.7 ст.223 КПК України.

Водночас, відповідно до абз.1 ч.7 ст.223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для проведення слідчого експерименту.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для визнання протоколу слідчого експерименту від 10.11.2022 року недопустимим доказом, оскільки ОСОБА_11 , яка була залучена до проведення слідчого експерименту в якості понятої, являється незаінтерисованою особою, а тому вказаний слідчий експеримент було проведено з дотримання вимог ст.240 КПК України, тобто він є допустимим доказом.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Крім того, судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працює, за місцем проживання характеризується з негативної сторони (т.1 а.с.191), на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (т.1 а.с.190), раніше не судимий в силу ст. 89 КК України (т.1 а.с.188), вибачився перед потерпілим, а також враховано думку потерпілого, який наполягав на призначенні покарання в межах санкції статті.

На підставі викладеного, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, оскільки вказані обставини враховані судом при призначенні покарання.

Наявність у ОСОБА_8 захворювання, яке б перешкоджало призначенню останньому покаранню у виді позбавлення волі, не підтверджується жодними доказами.

Інших доводів, які б вказували на необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 менш суворого покарання в апеляційній скарзі захисника не наведено. Більш того, за наявністю обтяжуючої обставини та відсутності обставин, якіб пом`якшували покарання обвинуваченого, з урахуванням фактичних обставин та особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому ч.4 ст.186 КК України.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_8 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів. Отже призначене ОСОБА_8 покарання відповідає меті покарання, передбаченої ч.2 ст.50 КК України.

Таким чином, колегія суддів колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За змістом ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, які були досліджені апеляційним судом у відповідності до ч.3 ст.404 КПК України, потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 у відшкодування матеріальної шкоду 3885,00 грн. витрат на лікування, у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., та витрат на правову допомогу в розмірі 7200 грн. (т.1 а.с.20-36, 213-216, 219).

Вирок суду в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 витрат на правову допомогу в розмірі 7200 грн. не оспорюється, а тому апеляційним судом не переглядається.

Висновок суду першої інстанції про те, що цивільний позов потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди на лікування в розмірі 3885,00 грн. не підлягає задоволенню з тих підстав, що мати обвинуваченого через декілька днів після події відшкодувала потерпілому 5000,00 грн. на лікування, колегія суддів вважає помилковим, оскільки матеріали провадження не містять жодних доказів про отримання потерпілим будь яких коштів на лікування. Під час апеляційного розгляду потерпілий та його представник підтвердили, що ніяких коштів на відшкодування шкоди у зв`язку з лікуванням потерпілий не отримував ні від обвинуваченого ОСОБА_8 , ні від його матері.

За таких обставин, рішення суду у вказаній частині не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Водночас, колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення позову потерпілого в частині відшкодування витрат на лікування останнього, оскільки не встановлено причинний зв`язок між спричиненими ОСОБА_8 тілесними ушкодженнями потерпілому у вигляді синця та садна у виличній ділянці зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, та проходженням потерпілим ОСОБА_9 в період з 12.12.2022 року по 23.12.2022 року курсу лікування.

Так, відповідно до виписки №8710 КП «Лікарня №1» ЖМР ОСОБА_9 06.11.2022 року звертався до чергового невролога, встановлено діагноз : садна, подряпини на лівої щоки. На момент огляду неврологічної патології не виявлено (а.п.26 т.1).

Згідно консультативних висновків та довідки ФАП с.Скоморохи КНП «АЗПСМ» Станишівської сільської ради №421 від 24.12.2024 року потерпілий ОСОБА_19 проходив лікування в умовах денного стаціонару у зв`язку з наслідками черепно-мозгової травми, яка мала місце у 2005 році, а не внаслідок отримання останнім синця та садна у виличній ділянці зліва, внаслідок неправомірних дій обвинуваченого (т.1 а.п.27-29, 33).

Окрім цього, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. також не відповідає вказаним вимогам закону.

Частиною 5 ст.128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як установлено ч.3 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Частково задовольняючи позов щодо відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого, суд першої інстанції врахував, що заподіяні обвинуваченим легкі тілесні ушкодження потерпілому беззаперечно спричинили останньому моральну шкоду

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції про доведеність факту завдання потерпілому моральної шкоди, проте, на думку колегії суддів, розмір відшкодування, який визначений судом першої інстанції, не відповідає ступеню моральних страждань потерпілого та незручностей, викликаних вимушеними змінами його укладу та способу життя, а також принципу розумності та співмірності.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у п.п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її суть, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, не врахував, як того вимагає закон (ст. 23 ЦК України), вимоги розумності, виваженості та справедливості, що і призвело до постановлення необґрунтованого рішення в частині вирішення цивільного позову.

Водночас, враховуючи вище наведені обставини в їх сукупності, спричинення потерпілому, який є інвалідом першої групи та не мав можливості захиститися від протиправних дій обвинуваченого, легких тілесних ушкоджень та відношення обвинуваченого до вчиненого, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги представника потерпілого у вказаній частині.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника потерпілого в цій частині та збільшення розміру моральної шкоди, з врахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди слід змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині вирішення цивільного позову.

Збільшити розмір стягнутої з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди, стягнувши з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди залишити без задоволення.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 в той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: