ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 682/748/24

Провадження № 11-кп/4820/598/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000006 від 02 січня 2024 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перемишль Славутського району Хмельницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працює, неодруженого, не має на утриманні неповнолітніх дітей та осіб похилого віку, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-16 жовтня 2015 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області за ч.3 ст.185 КК України, до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, якому 28 грудня 2017 року ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлено його для відбування покарання; 25 травня 2021 року звільненого з місць позбавлення волі на підставі ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року відповідно до ст.81 КК України умовно-достроково з невідбутим строком покарання 7 місяців 14 днів,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 ч.4, 126-1 КК України та призначено йому покарання :

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- за ст.126-1 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання 13 березня 2024 року, зараховано в строк відбування покарання строк перебування в умовах попереднього ув`язнення з 13 березня 2024 року до набрання вироком законної сили з розрахунку, передбаченого ч.5 ст.72 КК України, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено без зміни до набрання вироком законної сили тримання під вартою.

Судом вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат на проведення судової товарознавчої експертизи.

За вироком суду, ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим, востаннє 16 жовтня 2015 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, якому 28 грудня 2017 року ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлено його для відбування покарання, призначеного вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2015 року за ч.3 ст.185 КК України у виді 4 років позбавлення волі та якого звільнено 25 травня 2021 року з місць позбавлення волі на підставі ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року відповідно ст.81 КК України умовно-достроково, з невідбутим строком покарання 7 місяців 14 днів, маючи незняту та непогашену судимість, на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні кримінальні правопорушення (злочини).

10 грудня 2023 року близько 01 год 00 хв ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні квартири на АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна та особистого незаконного збагачення, розуміючи протиправний характер своїх дій, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, в умовах воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, Указом Президента України від 06 листопада 2023 року №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, тобто до 14 лютого 2024 року, з приміщення кухні вказаної квартири таємно, повторно викрав мобільний телефон марки "Realme С21-Y" моделі "RMX3263", 4/64 GB, вартістю 3 366,67 грн, який належить ОСОБА_8 , чим завдав потерпілому майнової шкоди на вказану суму.

Своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.4 ст.185 КК України.

Крім того, ОСОБА_7 у порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» безпричинно, умисно, систематично вчиняв психологічне насильство відносно своєї матері ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою він перебуває у сімейних відносинах, що призвело до психологічних страждань останньої та погіршення якості її життя, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта.

Так, ОСОБА_7 в період часу з 25 липня 2023 року по 08 січня 2024 року за місцем спільного проживання, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, систематично вчиняв психологічне насильство стосовно своєї матері ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим його тричі притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Так, 07 липня 2023 року близько 14 год 30 хв у АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_7 вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_9 , а саме: висловлювання на її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої.

Постановою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 170 грн.

27 жовтня 2023 року близько 20 год 00 хв у АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 повторно, протягом року вчинив відносно своєї матері ОСОБА_9 домашнє насильство психологічного характеру, що виражалось у висловлюванні лайливих слів та погроз фізичною розправою на словах на адресу ОСОБА_9 , внаслідок чого могло бути завдано шкоди психологічному здоров`ю ОСОБА_9 .

Постановою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

03 січня 2024 року о 08 год 00 хв гр. ОСОБА_7 за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство щодо своєї матері ОСОБА_9 , а саме: висловлювався на її адресу останньої нецензурною лайкою, погрожував їй фізичною розправою, пошкодженням майна, кидався речами та грюкав дверима, внаслідок чого завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілої та повторно вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Постановою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 січня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 діб.

Надалі ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на вчинення психологічного насильства відносно своєї матері ОСОБА_9 , 12 січня 2024 року близько 10 год 00 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин спровокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, вчинив відносно своєї матері ОСОБА_9 психологічне насильство, що полягало у висловлюванні на її адресу словами брутальної лайки, погрозах фізичною розправою та намаганні вчинити бійку, що призвело до психологічних страждань потерпілої ОСОБА_9 та погіршення якості її життя.

Отже, своїми умисними діями, що виразились у систематичному вчиненні психологічного насильства відносно особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвели до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, ОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ст.126-1 КК України, домашнє насильство.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просив вирок суду першої інстанції щодо нього змінити та призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Указував, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення.

Посилався на те, що судом першої інстанції не досліджено всіх обставин справи та призначено йому надто суворе покарання.

Зазначав, що викрадений телефон вже був у користуванні, а тому він оцінений з порушенням норм та, на його думку, за ціною нового телефону.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просив змінити вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року, визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, кримінальне провадження відносно нього в цій частині закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання. Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначити йому покарання 1 рік позбавлення волі.

На думку захисника, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а вирок ухвалений за неповного судового розгляду.

У ході судового розгляду вина у вчиненні кримінального правопорушення за ст.126-1 КК України доведена, ОСОБА_7 визнав свою вину.

Разом з тим, на думку сторони захисту, в ході судового слідства вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, не доведена.

Обвинувачений ОСОБА_7 не визнав свою вину у вчиненні крадіжки мобільного телефону, належного потерпілому ОСОБА_8 , зазначав, що не мав корисливого мотиву, а перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння переплутав телефон потерпілого зі своїм і забрав його, вважаючи його своїм мобільним телефоном, мобільний телефон знаходився вдома, обвинувачений добровільно видав його працівникам поліції 02 січня 2024 року, що свідчить про відсутність у нього умислу на таємне викрадення чужого майна.

На думку захисника, до показань свідка ОСОБА_10 треба віднестись критично, бо вказаний свідок давала різні показання під час досудового провадження та двічі в суді.

Отже, судом першої інстанції неповно проведено судове розслідування, залишились недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, не використано такої сукупності доказів, яка б не залишила місця сумнівам і обґрунтувала би зроблені висновки про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Ураховуючи зібрані докази в сукупності, у вироку суду не доведено достовірними, належними та допустимими доказами, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, в межах поданої апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості, правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.126-1 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Колегія суддів за наслідками розгляду кримінального провадження приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, та кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК України за наведених в вироку обставинах, підтверджена зібраними в справі та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_7 не визнав свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. Показав, що був у сусідів у гостях, зокрема, в них на кухні, де серед інших був і потерпілий ОСОБА_8 зі своєю дівчиною, всі вживали спиртні напої.

Коли прокинувся, то виявив у кишені мобільний телефон, поклав його до іншого телефона, який нещодавно знайшов, замотав у рушник, поклав до сараю і пішов спати. Коли прийшли працівники поліції, то він добровільно видав їм мобільний телефон. У нього не було наміру викрадати мобільний телефон потерпілого, бо в нього є свій мобільний телефон. Всі пояснення він писав зі слів поліцейських, які сказали, що він викрав мобільний телефон. Коли приходила сусідка ОСОБА_11 , то він не повідомив їй, що вже віддав телефон поліцейським. Мобільний телефон потерпілого ОСОБА_12 того вечора був на столі, на ньому грала музика, він без дозволу ОСОБА_11 перемикав музику. Надалі, будучи в нетверезому стані міг переплутати мобільний телефон потерпілого зі своїм і забрати його, проте не мав корисливого мотиву.

Незважаючи на невизнання вини, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, підтверджена такими доказами у кримінальному провадженні:

- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка повідомила суду першої інстанції, що познайомилася з потерпілим ОСОБА_8 і його дівчиною ОСОБА_13 , запросила їх до себе додому, до квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Вони відпочивали на кухні, прийшов їх сусід ОСОБА_14 , попросив сигарету і вживав з ними спиртні напої. Мобільний телефон ОСОБА_8 був на столі, на ньому була ввімкнена музика. Вона не бачила як ОСОБА_14 викрав мобільний телефон. Її чоловік спав у кімнаті, вона виходила теж з кухні, в якийсь момент ОСОБА_14 залишався на кухні сам. Наступного дня ОСОБА_15 повідомив, що в нього викрадено мобільний телефон та сумочку із документами. Вони шукали мобільний телефон у себе в квартирі, не знайшли, потім вона пішла до ОСОБА_16 і запитала, чи не брав він мобільний телефон ОСОБА_17 , на що він повідомив, що не брав його і в нього є свій мобільний телефон. Тоді потерпілий ОСОБА_8 звернувся до поліції і через декілька днів вона дізналася, що обвинувачений ОСОБА_7 викрав мобільний телефон у ОСОБА_8

- показаннями свідка ОСОБА_18 , який повідомив суду першої інстанції, що був удома за адресою: АДРЕСА_2 , дивився телевізор, потім заснув. Близько 23 год 00 хв почув розмову в кухні, вийшов. За столом сиділи його дружина ОСОБА_11 , потерпілий ОСОБА_19 з дівчиною і сусід ОСОБА_14 , вживали спиртні напої, спілкувалися. На столі були телефони, на мобільному телефоні потерпілого ОСОБА_17 грала музика. У ОСОБА_20 не було мобільного телефона, він не бачив, щоб той ним користувався того вечора. Коли ОСОБА_21 йшов від них, він (свідок) був у кімнаті, як ОСОБА_21 викрав мобільний телефон потерпілого не бачив, але наступного дня ОСОБА_19 звернувся до них і повідомив про викрадення в нього мобільного телефона. Вони почали його шукати в кухні, квартирі і не знайшли. Також вони телефонували на номер потерпілого ОСОБА_12 , але виклик не йшов. Дружина запитувала ОСОБА_22 щодо мобільного телефону потерпілого, але він повідомив, що нічого не пам`ятає і не брав його.

Крім наведеного, винуватість ОСОБА_7 за вказаним кримінальним правопорушенням підтверджена письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом:

- відомостями з протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 02 січня 2024 року, з якої видно, що ОСОБА_8 повідомив про крадіжку його мобільного телефону «REALME C21Y моделі RMX 3263» 10 грудня 2023 року близько 01 год 00 хв у м. Славута у приміщенні кімнати кухні житлового будинку на АДРЕСА_3 ;

- відомостями із заяви ОСОБА_7 від 02 січня 2024 року, з якої вбачається, що ОСОБА_7 добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон марки «REALME C21Y моделі RMX 3263», який 10 грудня 2023 року він викрав із кімнати кухні будинку на АДРЕСА_2 ;

- відомостями з протоколу огляду та добровільної видачі від 02 січня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_7 добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон марки «REALME C21Y моделі RMX 3263», який 10 грудня 2023 року близько 01 год 00 хв він викрав із кімнати кухні квартири на АДРЕСА_2 , та не бажав зберігати при собі;

- постановою про визнання речовим доказом від 02 січня 2024 року, відповідно до якого мобільний телефон марки «REALME C21-Y» моделі «RMX 3263» визнано речовим доказом та передано на зберігання потерпілому ОСОБА_8 ;

- висновком судової товарознавчої експертизи № СЕ -19/123-24/138-ТВ від 04 січня 2024 року, відповідно до якого ринкова вартість наданого на дослідження мобільного телефона марки «REALME C21-Y» моделі «RMX 3263», 4/64 Gb станом на 10 грудня 2023 року могла становити 3 366,67 грн.

Наведені показання свідків, потерпілого, та зазначені письмові докази суд обґрунтовано поклав в основу вироку, дав їм оцінку та правильно визнав їх належними, допустимими та достовірними, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у провадженні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про критичність показань обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнав свою вину у вчиненні крадіжки мобільного телефона, що належав потерпілому ОСОБА_8 , та зазначав, що не мав корисливого мотиву, а перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння переплутав телефон потерпілого зі своїм і забрав його, вважаючи його своїм мобільним телефоном, оскільки подія кримінального правопорушення мала місце 10 грудня 2023 року, мобільний телефон обвинувачений добровільно видав працівникам поліції 02 січня 2024 року, до цього ним не вживалися заходи щодо відшукання власника телефона і повернення його, що свідчить про наявність в обвинуваченого умислу на таємне викрадення чужого майна.

До того ж свідок ОСОБА_18 повідомив під час допиту, що вони розшукували мобільний телефон потерпілого, телефонували на його номер, але телефон був вимкнений.

При цьому свідок ОСОБА_10 зазначила в судовому засіданні суду першої інстанції, що наступного дня після викрадення мобільного телефону, приходила до ОСОБА_7 і просила повернути мобільний телефон ОСОБА_8 , але він вказав, що він його не брав, тим самим приховав факт викрадення мобільного телефона. Також вона зазначила, що не бачила в ОСОБА_7 мобільного телефона, схожого із телефоном потерпілого.

З огляду на викладене, слід визнати необґрунтованими посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на недоведеність стороною обвинувачення вчинення крадіжки мобільного телефону обвинуваченим ОСОБА_7 , бо в своїй заяві потерпілий не вказував, що саме ОСОБА_7 викрав його мобільний телефон, відсутні докази належності мобільного телефону потерпілому ОСОБА_8 , в обвинуваченого був відсутній корисливий мотив, оскільки за той час, поки мобільний телефон перебував у нього, він мав можливість сховати, продати його чи в інший спосіб розпорядитися ним, проте, добровільно видав його працівникам поліції.

Окрім того, не заслуговують на увагу посилання обвинуваченого та його захисника на те, що висновок судово-товарознавчої експертизи є недопустимим доказом, оскільки експертом не враховано, що мобільний телефон мав механічні пошкодження, в нього була відсутня інформація щодо справності мобільного телефона, судом першої інстанції не оглядався мобільний телефон потерпілого ОСОБА_8 .

Указані твердження спростовані доказами, зібраними під час досудового розслідування і дослідженими судом першої інстанції, тому є безґрунтовними.

Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції надала показання про те, що 10 грудня 2023 року під час розпивання спиртних напоїв на кухні в її квартирі були присутні потерпілий ОСОБА_8 зі своєю дівчиною, вона та обвинувачений ОСОБА_7 , до них виходив також її співмешканець ОСОБА_18 , інших сторонніх осіб не було. В якийсь момент ОСОБА_7 залишався на кухні один, мобільний телефон ОСОБА_8 був на столі біля ОСОБА_7 , на ньому грала музика, чого не заперечував ОСОБА_7 ; мобільний телефон опинився у ОСОБА_7 , який з 10 грудня 2023 року до 02 січня 2024 року безпідставно зберігав у себе, не повідомив про це свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 , які розшукували мобільний телефон.

Наведене свідчить про усвідомлення обвинуваченим ОСОБА_7 протиправного заволодіння чужим майном та зберігання чужого майна без достатніх для цього підстав та про умисел обвинуваченого на таємне викрадення чужого майна.

Так, після добровільної видачі ОСОБА_7 мобільного телефону працівникам поліції, він був оглянутий працівниками поліції, про що свідчить протокол огляду від 02 січня 2024 року та визнаний речовим доказом, про його несправність в протоколі огляду не зазначалося.

До того ж, судово-товарознавча експертиза проводилася за наявності наданого на дослідження мобільного телефона, вилученого в обвинуваченого ОСОБА_7 і стан мобільного телефона був описаний судовим експертом, судовий експерт не звертався до слідчого із клопотаннями про надання йому додаткової інформації щодо стану наданого на дослідження мобільного телефона, яка була необхідна для проведення експертизи, а тому немає сумнівів щодо допустимості вказаного доказу (висновку судової товарознавчої експертизи) та достовірності висновку щодо ринкової вартості наданого на дослідження мобільного телефона.

Законом України «Про судову експертизу» визначено поняття судової експертизи як дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового слідства чи суду.

Судова експертиза визначається як дослідження, що проводиться відповідно до кримінального процесуального закону особою, яка володіє спеціальними знаннями у науці, техніці, ремеслі з метою встановлення обставин (фактичних даних), що мають значення у справі.

У даному кримінальному провадженні метою проведення зазначених експертиз було встановлення ринкової вартості наданого на дослідження мобільного телефона.

Натомість захисником та обвинуваченим не надано жодних доказів про несправність мобільного телефону та іншу вартість мобільного телефона, аналогічної марки та моделі, що спростовували б вказаний висновок судового експерта.

Тому доводи сторони захисту в цій частині не заслуговують на увагу.

Щодо доказів належності мобільного телефона потерпілому ОСОБА_8 , то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що потерпілий ОСОБА_8 під час отримання мобільного телефону від працівників поліції вказав про належність йому зазначеного мобільного телефона, що відображено в заяві, вказана обставина під час досудового розслідування обвинуваченим ОСОБА_7 не ставилася під сумнів та не спростована під час судового розгляду.

Водночас потерпілому ОСОБА_8 забезпечувалась можливість участі у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції в належний та передбачений законодавством спосіб, чим він не скористався.

Колегія суддів апеляційного суду оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_7 про непричетність до вказаного кримінального правопорушення, як намагання уникнути кримінальної відповідальності і відхиляє їх, бо вони суперечать сукупності об`єктивних, досліджених доказів, покладених судом першої інстанції в основу доведеності його вини.

Судом досліджені усі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження.

Ці та інші наведені у вироку суду першої інстанції докази переконливо свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Такі висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_7 належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження, на що є посилання в апеляційних скаргах, не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відсутність у матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, є безпідставними, оскільки досліджені судом першої інстанції докази визнані належними та допустимими, тобто, висновки суду зроблені на належних та допустимих доказах.

Окрім того, вищенаведені докази підтверджують існування фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, є достовірними і в своїй сукупності вказують на те, що саме обвинувачений ОСОБА_7 таємно викрав чуже майно, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Тому, на думку колегії суддів, у кримінальному провадженні надані відповіді на всі доводи поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Положеннями ст.65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, в межах санкцій статей, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, судом ураховані фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, характер дій обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, дані про його особу, відсутність пом`якшуючих покарання обставини, та обставин, що обтяжують покарання, а саме рецидив злочину, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Судом першої інстанції обґрунтовано призначено покарання відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

З досудової доповіді від 02 квітня 2024 року випливає, що ОСОБА_7 не зможе виправитися без ізоляції від суспільства, має високий ризик вчинення повторного правопорушення, високий ризик небезпеки для суспільства, зокрема, для окремих осіб. На думку уповноваженого органу з питань пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку ОСОБА_7 з метою виправлення та запобігання вчиненню ним повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Узято до уваги посилання в письмовій заяві потерпілого ОСОБА_8 щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із урахуванням розсуду суду.

Також належним чином ураховано особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, судимість не погашена, повторно вчинив крадіжку в умовах воєнного стану, а також кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, вину свою визнав частково, майнова шкода потерпілому ОСОБА_8 була відшкодована під час досудового розслідування шляхом повернення потерпілому викраденого мобільного телефона завдяки діяльності правоохоронних органів, тому колегія суддів вважає справедливим призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.4 ст.185 ст.126-1, ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів та неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, у виді позбавлення волі.

Отже, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог ст.ст.65-67 КК України.

Підстав для пом`якшення покарання, на що звертає увагу обвинувачений ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає, з огляду на непогашену судимість обвинуваченого та схильність до вчинення корисливих злочинів.

З урахуванням наведеного, підстав для зміни чи скасування вироку, в межах апеляційних скарг немає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3