УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 554/3621/22

провадження № 51-3110 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2024 року,

встановив:

ВирокомОктябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого, визнано винуватим та засуджено за частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

Постановлено строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з 10 квітня 2023 року.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_5 строк його перебування під вартою в цьому кримінальному провадженні з 11 лютого 2022 року по 10 квітня 2023 року.

До набрання вироком законної сили, обраний щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

10 лютого 2022 року в період часу з 18:00 до 19:00 ОСОБА_5 перебував із сином ОСОБА_6 за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , де між ними виникла сварка. В ході цього ОСОБА_5 на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, взяв кухонного ножа та, тримаючи його в правій руці, підійшов до вхідних дверей кімнати, де перебував ОСОБА_6 , та зі значною силою завдав останньому удар в життєво-важливий орган - живіт. У результаті таких протиправних дій потерпілому ОСОБА_6 заподіяно тяжке тілесне ушкодження.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 задоволено частково, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2023 року щодо ОСОБА_5 змінено. Постановлено визнати показання у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 недопустимими доказами та виключено з мотивувальної частини вироку посилання на них як на доказ винуватості ОСОБА_5 .

В іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2023 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Верховний Суд ухвалою від 24 червня 2024 року касаційну скаргу захисника залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.

05 серпня 2024 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника, в якій вона ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень шляхом перекваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 з частини 1 статті 121 КК на статтю 128 КК, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

Обґрунтовує тим, що докази у цьому кримінальному провадженні є недостатніми для доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, поза розумним сумнівом, оскільки покази єдиного очевидця подій, а саме потерпілого ОСОБА_6 , були визнані апеляційним судом недопустимим доказом та виключено з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції посилання на них як на доказ винуватості засудженого.

Вказує на те, що за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин зі сторони ОСОБА_5 мало місце завдання потерпілому лише одного удару, після чого засуджений пішов до сусідів для того, щоб викликати карету швидкої допомоги. Зазначає, що не встановлено доказів, які б свідчили, що засуджений, завдаючи удару потерпілому в живіт, мав умисел заподіяти останньому тяжке тілесне ушкодження.

Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки способу та обставинам завдання удару, не взяв до уваги, що нанесений був лише один удар, а суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги всупереч вимогам статей 23, 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) належно не перевірив доводи апеляційної скарги, не дослідив та не надав оцінки всім доказам кримінального провадження.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПКпередбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

У касаційній скарзі захисник, серед іншого, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі статями 433, 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами.

Доводи касаційної скарги захисника щодо необхідності перекваліфікувати дії засудженого з частини 1 статті 121 КК на статтю 128 КК є безпідставними з огляду на таке.

Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Тобто, особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому, питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Зі змісту рішення місцевого суду вбачається, що в основу вироку судом покладено показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також такі письмові докази: протокол огляду від 10 лютого 2022 року та фототаблицю до нього; протокол огляду запису розмови з лінії «102» від 16 травня 2022 року, а саме повідомлення ОСОБА_9 про вчинення ОСОБА_5 неправомірних дій стосовно ОСОБА_6 ; висновок судової імунологічної експертизи № 14/82-С/22 від 23 лютого 2022 року; протокол слідчого експерименту від 22 лютого 2022 року з потерпілим ОСОБА_6 , де останній на місці показав механізм завдання йому ножового поранення в живіт; висновок судової медичної експертизи № 09-290/22 від 06 травня 2022 року, відповідно до якої на тілі ОСОБА_6 виявлено тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

При цьому, суд першої інстанції у своєму рішенні вважав неспроможними та такими, що суперечать доказам, дослідженим у судовому засіданні, показання обвинуваченого ОСОБА_5 у тій частині, що він діяв у стані необхідної оборони, захищаючи своє життя та здоров`я від неправомірного посягання на нього сина ОСОБА_6 .

Зокрема, районний суд, виходячи з проаналізованих доказів, не знайшов підтвердженим факт того, що дії потерпілого ОСОБА_6 могли бути пов`язані із посяганням на життя та здоров`я засудженого та в даній обстановці це потребувало негайних заходів для негайного відвернення чи припинення такого посягання. При цьому, суд першої інстанції вказав, що на підтвердження цього свідчать дані про те, що у засудженого не виявлено будь-яких тілесних ушкоджень, що спростовує його показання в тій частині, що він зазнав суспільно небезпечного посягання, яке б могло створювати реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю та життю від дій потерпілого.

Також суд зважив на те, що у ході допиту потерпілий ОСОБА_6 не підтвердив суду, що своїми діями створював загрозу для життя обвинуваченого, натомість пояснив, що особливого конфлікту у нього з батьком не було. Останній через зловживання алкоголем поводив себе агресивно, провокував конфлікти, намагався ввійти в його кімнату, а він перешкоджав йому в цьому, через що той несподівано завдав йому удар ножем у живіт. Він же не мав при собі ножа, неправомірних дій стосовно батька не чинив.

Одночасно суд першої інстанції наголосив, що не може залишатися поза увагою суду факт нанесення удару ножем у життєво важливий орган.

Отже, у своєму рішенні суд першої інстанції вважав, що сукупність обставин та умов, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, виключає кваліфікацію дій засудженого як умисне тяжке тілесне ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, оскільки його дії супроводжувалися цілеспрямованим завданням тілесного ушкодження в життєво важливий орган потерпілого, за відсутності суспільно небезпечного діяння, яке б загрожувало його життю або здоров`ю.

Таким чином, районний суд дійшов висновку, що у сукупності отриманих та проаналізованих доказів саме умисними діями ОСОБА_5 було спричинено умисне тяжке тілесне ушкодження, а тому його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, доведена повністю поза розумним сумнівом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, вважав за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання на показання свідка ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_6 як на докази винуватості ОСОБА_5 , оскільки вони є недопустимими. Зокрема, апеляційний суд у своєму рішенні встановив, що відповідно до технічного запису судового засідання під час допиту потерпілого він заявив про відмову давати показання щодо себе та свого батька на підставі статті 63 Конституції України, проте був допитаний. При цьому зміст наданих ним показань не відповідав їх змісту, наведеному в мотивувальній частині вироку. Також, суд апеляційної інстанції виявив істотні порушення кримінального процесуального закону під час допиту свідка.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на інших, належних та допустимих доказах, досліджених місцевим та цим судом, оцінених з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, апеляційний суд акцентував увагу на тому, що факт завдання засудженим удару ножем потерпілому у їх спільному помешканні, як і ступінь тяжкості спричинених тілесних ушкоджень, ніким із учасників провадження не оспорюється.

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, доводи захисника про необхідність кваліфікації дій підзахисного за статтею 128 КК є непереконливими. Так, апеляційний суд вважав, що, як правильно встановив суд першої інстанції, засуджений умисно завдав потерпілому із значною силою удар кухонним ножем в життєво важливий орган - живіт, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Такий висновок, на переконання суду апеляційної інстанції, підтверджується даними протоколу слідчого експерименту, проведеного з потерпілим, під час якого ОСОБА_6 на місці вчинення злочину показав, як батько біля дверей кімнати завдав йому один удар ножем в живіт.

Одночасно, апеляційний суд врахував, що судово-медичний експерт у висновку № 09-290/2022 встановив, що пояснення ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, які були отримані під час проведення судово-медичної експертизи в частині строку, локалізації та механізму утворення виявлених у нього тілесних ушкоджень у виді колото-різаного поранення живота, яке проникає до черевної порожнини без ушкодження внутрішніх органів в зоні раневого каналу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зважив на те, що доводи захисника про те, що завданий засудженим удар ножем носив рефлекторний характер під час захисту від нападу потерпілого, який також був з ножем, були належним чином перевірені місцевим судом і не знайшли свого підтвердження.

Зокрема, апеляційний суд зазначив, що під час огляду місця події в квартирі АДРЕСА_2 було виявлено лише один ніж, який і був знаряддям злочину. При цьому, у помешканні відсутні сліди боротьби, а змиви крові відібрані саме в тому місці, яке показав потерпілий як місце завдання йому удару ножем, а під час огляду у засудженого не виявлено жодних тілесних ушкоджень.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважав, що наведені обставини в сукупності з даними про кількість, характер та локалізацію утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що засуджений, без будь-якого попередження, умисно, з великою силою завдаючи удар ножем в життєво важливий орган - живіт потерпілого, вочевидь усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю ОСОБА_6 , і якщо навіть і не бажав, то свідомо припускав її настання.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також перевірених апеляційним судом, дії ОСОБА_5 за частиною 1 статті 121 КК кваліфіковано правильно, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, твердження захисника про відсутність у засудженого умислу

на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, які були предметом перевірки апеляційного суду, є необґрунтованими.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, її висновки про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3