Справа № 489/8569/24
Провадження № 1-кп/489/981/24
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

31 жовтня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши відкритому у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва матеріали кримінального провадження №0001108 від 09.09.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

30.10.2024 до Ленінського районного суду міста Миколаєва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001108 від 09.09.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Ухвалою суду від 30.10.2024 призначено підготовче судове засідання у вказаному кримінальному провадженні на 13.00 годину 31.10.2024.

В ході підготовчого судового засідання прокурор зазначив про підсудність вказаного кримінального провадження Ленінському районному суду міста Миколаєва, при цьому підтвердив, що в обвинувальному акті зазначено про те, що обвинувачений ОСОБА_6 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , розташовану по АДРЕСА_1 , тобто на території Центрального району м. Миколаєва, та в подальшому знаходився за місцем проживання по АДРЕСА_2 .

Обвинувачений вважав можливим розглядати вказане кримінальне провадження Ленінським районним судом міста Миколаєва.

Захисник обвинуваченого зазначив, що виходячи із місця вчинення кримінального правопорушення місцезнаходження військової частини, яку залишив обвинувачений, вказане провадження підсудне Центральному районному суду м. Миколаєва.

Також від прокурора надійшло клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, оскільки на даний час продовжує існувати передбачений ч. 1 ст. 177 КПК України ризик переховування обвинуваченого від суду, та застосування менш суворого запобіжного заходу за даною статтею обвинувачення неможливе.

Прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти клопотання прокурора, вважаючи можливим застосувати більш м`який запобіжний захід.

Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши додані до клопотання матеріали, суд дійшов таких висновків.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.10.2024 відносно ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у вигляді тримання до 01.11.2024 включно з можливістю внесення застави в сумі 60560 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

За такого, оскільки строк тримання обвинуваченого під вартою спливає 01.11.2024, тому суд безумовно зобов`язаний розглянути по суті заявлене прокурором клопотання щодо доцільності його продовження, натомість питання направлення за підсудністю кримінального провадження в порядку ст. 34 КПК України віднесене до повноважень судів апеляційної та касаційної інстанції і до прийняття ними відповідних рішень з цих питань суд, на розгляд якого прокурором поданий відповідний обвинувальний акт, зобов`язаний розглянути заявлене клопотання.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд бере до уваги ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке відносяться до тяжких злочинів, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, в якому він обвинувачується, його особу, необхідність уникнення визначених ст. 177 КПК України ризиків.

Відповідно до п. 36 Рішення ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.05.2010 (остаточне 20.08.2010), «суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Сам факт подання до суду обвинувального акту та те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні відповідного кримінального правопорушення є свідченням його обґрунтованості. При цьому, на даному етапі судового провадження суд не вирішує питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого в інкримінованому діянні, оскільки вказане питання буде вирішуватися судом в нарадчій кімнаті при ухваленні остаточного рішення у справі.

Судом встановлено, що на даний час продовжує існувати передбачений ст. 177 КПК України ризик переховуватися від суду, який існував при застосуванні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки останній обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Він має достатню обізнаність, щоб розуміти тяжкість злочину, в якому обвинувачується, та покарання за його вчинення. Також під час досудового розслідування обвинувачений переховувався від органу досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений у розшук постановою від 16.10.2024. Зазначені обставини вказують на те, що перебуваючи на волі, він може переховуватися від суду.

Суд враховує, що нових ризиків прокурор не навів, проте з часу застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не могли виникнути нові ризики, а вже існуючий ризик переховування від суду є суттєвим та таким, що не дає достатніх на даному етапі судового провадження підстав не продовжити застосований до нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Також суд враховує, що обвинувачений не працює та не має постійного джерела доходу, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки (не одружений, не має утриманців). Тому зазначені обставини вказують на те, що перебуваючи на волі, він може ухилятися від суду, що вказує на необхідність продовження йому запобіжного заходу.

Натомість, суд не погоджується з твердженням сторони захисту про можливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який з урахуванням положень ч. 8 ст. 176 КПК, відповідно до яких під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. 407 КК, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про необхідність продовження щодо обвинуваченого строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Вирішуючи питання щодо підсудності даного кримінального провадження Ленінському районному суду міста Миколаєва, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 КПК України, у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.

З пункту 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 вбачається, що «Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства України в поєднанні з практикою Європейського суду з прав людини вказує на те, що кримінальне провадження може здійснювати лише суд, до підсудності (юрисдикції) якого воно належить.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_3 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке полягало у тому, що він 08.04.2022, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, в умовах воєнного стану самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка розташована по АДРЕСА_1 , тобто в Центральному районі міста Миколаєва. Вказане свідчить про те, що місце вчинення інкримінованого особі діяння розташоване на території, яка знаходиться у межах територіальної юрисдикції Центрального районного суду міста Миколаєва

Не змінює вказаних висновків суду щодо місця вчинення кримінального правопорушення саме по АДРЕСА_1 той факт, що після самовільного залишення військової частини обвинуваченому інкримінується подальше перебування за місцем свого проживання по АДРЕСА_3 , оскільки об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, полягає саме у залишенні військовослужбовцем певної військової частини та місце його вчинення жодним чином не залежить від місця його подальшого знаходження після самовільного залишення військової частини.

Таким чином, вищезазначені обставини свідчать про те, що виходячи з місця вчинення інкримінованого обвинуваченому діяння, вказана справа не може бути розглянута Ленінським районним судом міста Миколаєва через її непідсудність вказаному суду, оскільки відноситься до територіальної юрисдикції (підсудності) Центрального районного суду міста Миколаєва.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 34 КПК України, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.

Згідно з ч. 2 ст. 34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Таким чином, оскільки у підготовчому судовому засіданні встановлено, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки непідсудне Ленінському районну суду міста Миколаєва, а належить до підсудності Центрального районного суду міста Миколаєва, тому суд, з врахуванням позиції захисника, доходить висновку про необхідність, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 34 КПК України, направити обвинувальний акт до Миколаївського апеляційного суду для вирішення питання про направлення кримінального провадження на розгляд іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 34, 314, 315, 370, 374 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів - до 29.12.2024 включно з можливістю звільнення під заставу в сумі 60560 грн, за умови внесення якої залишити чинними обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, які були покладені на нього ухвалою про застосування запобіжного заходу від 24.10.2024.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001108 від 09.09.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, направити до Миколаївського апеляційного суду для вирішення питання про направлення обвинувального акту з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції, а саме до Центрального районного суду міста Миколаєва.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення та в частині продовження строку запобіжного заходу може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Строк дії ухвали в частині продовження строку тримання під вартою до 29.12.2024 включно.

Суддя ОСОБА_1