УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 754/15596/23

провадження № 51-4879ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000139 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 390-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03 листопада 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватим за ст. 390-1 КК та засуджено до покарання

у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання

з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він умисно ухилився від проходження програми для кривдників, тобто скоїв кримінальний проступок, передбачений ст. 390-1 КК, за наступних обставин.

Так, постановою Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року

у справі № 754/7308/22 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі

20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн, та направлено ОСОБА_4 до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району міста Києва для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк 3 місяці.

В подальшому ОСОБА_4 , будучи особою направленою судом для проходження корекційної програми для кривдників, з метою ухилення від її проходження умисно не з`явився до поштового відділення для отримання письмового повідомлення Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києва про необхідність проходження програми для кривдників.

05 січня 2023 року працівниками Деснянського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_4 під розписку вручено копію постанови суду у справі № 754/7308/22, роз`яснено

про необхідність проходження програми для кривдників за рішенням суду,

про необхідність явки до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району

м. Києва протягом 3 робочих днів для проходження програми для кривдників та попереджено про кримінальну відповідальність у разі ухилення від проходження вказаної програми.

Однак, ОСОБА_4 , отримавши постанову Деснянського районного суду

м. Києва, з метою ухилення від проходження програми для кривдників, маючи реальну можливість, усвідомлюючи наслідки ухилення від проходження зазначеної програми, без поважних причин не з`явився у вказаний строк до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києва, не уклав договір про реалізацію Типової програми для кривдників, тим самим умисно ухилився від проходження програми для кривдників, застосованої судом.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України

про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції під час постановлення ухвали не надав належу оцінку усім конкретним доводам прокурора у апеляційній скарзі про безпідставне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, чим допустив істотні порушення процесуального закону. Зокрема, зазначає, що поза увагою суду залишились доводи прокурора про те, що ОСОБА_5 не тільки не пройшов програму для кривдників, а й продовжив вчиняти домашнє насильство щодо свого батька, що підтверджують відповідні постанови у справах про адміністративні правопорушення. Стверджує, що суд не звернув уваги і на те, що ОСОБА_4 , будучи особою, яка неодноразово притягнута до відповідальності за домашнє насильство, фактично не має наміру змінювати свій спосіб життя та зухвало відмовився змінити свою насильницьку поведінку шляхом відмови від проходження корекційної програми. Вважає, що не призначення ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі створює у останнього та інших осіб уяву про можливість безкарно вчиняти насильницькі дії щодо членів родини, відмовлятись від корегування своєї поведінки. Також звертає увагу, що апеляційним судом одні й ті ж обставини враховано як для визначення виду і розміру покарання, так і для звільнення

від відбування покарання з випробуванням, що є істотним порушенням ст. 370 КПК, оскільки у рішенні не наведено належних і достатніх мотивів та підстав

для застосування положень ст. 75 КК.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи прокурора щодо безпідставного застосування до засудженого положень

ст. 75 КК та невідповідності оскарженої ухвали положенням ст. 419 КПК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, дані про особу винного, який раніше не судимий, офіційно непрацевлаштований, за місцем проживання характеризується негативно, на обліках у нарколога та психіатра

не перебуває, а також взяв до уваги відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності суд дійшов висновку

про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі

у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ст. 390-1 КК.

Також суд з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,

яке відноситься до категорії кримінальних проступків, обставин скоєного кримінального правопорушення, з огляду на дані про особу винного, наявність постійного місця проживання, дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю

за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання, а тому на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання

з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1

ст. 76 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої аналогічні доводам

у касаційній скарзі прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з постановленої ухвали, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також особу винного, який раніше не судимий, має середню технічну освіту, працює в магазині, має постійне місце проживання,

за місцем проживання характеризується негативно, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без відбування покарання, а тому висновки суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням визнала обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині - неспроможними.

Також колегія суддів апеляційного суду зазначила, що судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст. 75 КК, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався

під час її постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування безпідставності застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3