Справа №576/3227/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1192/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Самовільне залишення військової частини або місця служби
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09.05.2024, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бондарівка Коростенського району Житомирської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій він просив вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09.05.2024, в частині призначено покарання, скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким просив ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 6 місяців арешту. В решті вирок суду захисник просив залишити без зміни.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України і призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу визначено не обирати.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначав, що обвинуваченому ОСОБА_8 можливо призначити як менш суворе покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України, так можливо і звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування цього покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Сторона захисту наголошувала, що ОСОБА_8 щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті злочину, має вік 58 років, є діючим військовим ЗСУ, неодноразово приймав участь у бойових діях щодо захисту територіальної цілісності України. Крім цього, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не одружений, має постійне місце проживання, характризується позитивно та вину у вчиненні злочину визнав.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2023 року № 37 солдат військової служби за мобілізацією ОСОБА_8 зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 і цього ж дня він був призначений на посаду кулеметника 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти вказаної військової частини.

Відповідно до положень п. 3 ч. 9 ст. 1, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу та початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації це день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), а для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_2 .

Відтак, з моменту прийняття на військову службу солдата ОСОБА_8 у військову частину НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Вимоги ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного громадянина України захищати Вітчизну, суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України.

Будучи військовослужбовцем, підсудний ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачають необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022, який затверджений Законом України №2102-ІХ на території України запроваджено режим воєнного стану, який діє і по теперішній час.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2023 року №184 солдату ОСОБА_8 надано відпустку на період з 03.07.2023 року по 02.08.2023 року.

Однак, 03.08.2023 ОСОБА_8 , являючись військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , в умовах воєнного стану, порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п.1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, після завершення 02.08.2023 відпустки, без поважних на те причин, не прибув до місця тимчасового розташування підрозділу на околицях АДРЕСА_2 , залишившись за місцем свого проживання в м. Київ, де займався особистими справами, ухиляючись від несення обов`язків військової служби. А 27.09.2023 ОСОБА_8 самостійно прибув до місця тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 та заявив про себе, як про військовослужбовця, який перебував поза межами місця служби.

Про дату, час і місце апеляційного розгляду справи як обвинувачений ОСОБА_8 так і його захисник ОСОБА_7 повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про вручення їм поштових відправлень (а.с. 150, 151), однак до Сумського апеляційного суду вони не з`явились та клопотань про відкладення судового засідання не заявили.

Тому, враховуючи те, що питання про погіршення становища особи в апеляційній скарзі не ставиться, з метою дотримання розумних строків апеляційного розгляду справи колегія суддів вважає за можливе провести її розгляд без участі її учасників, що узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечив, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги захисника колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту скарги захисника вирок суду в частині правильності встановлення фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 , а також в частині правильності правової кваліфікації його дій за ч. 5 ст. 407 КК України захисником під сумнів не ставиться та в апеляційному порядку не оскаржується.

Водночас, захисник просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, та ухвалити новий вирок яким просив обвинуваченому призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 6 місяців арешту. В іншій частині вирок суду захисник просив залишити без зміни.

Вивчивши матеріали кримінального провадження в межах заявлених апелянтом вимог колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суд повинен дотримуватися вимог кримінального закону і враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

Як слідує з матеріалів справи за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України ОСОБА_8 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, тобто в мінімальних межах визначених санкцією частини вказаної статті КК України.

При цьому, судом першої інстанції було враховано пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_8 обставину відсутність судимостей, відсутність обставин, які обтяжують покарання, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває та який негативно характеризується за місцем служби.

Тому, з урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе в умовах його ізоляції від суспільства на певний час, оскільки саме таке покарання буде справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

В апеляційній скарзі захисник просив врахувати колегію суддів, що обвинуваченому ОСОБА_8 можливо призначити як менш суворе покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України, так можливо і звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування цього покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, оскільки той щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті злочину, має вік 58 років, є діючим військовим ЗСУ, неодноразово приймав участь у бойових діях щодо захисту територіальної цілісності України. Крім цього, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не одружений, має постійне місце проживання, характризується позитивно та вину у вчиненні злочину визнав.

У відповідь на такі доводи сторони захисту колегія суддів увагу апелянта звертає на те, що ОСОБА_8 вироком суду першої інстанції визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, санкція частини статті якого предбачає для особи покарання у виді від 5 до 10 років позбавлення волі.

При цьому, відносно особи, яка вчинила злочин передбачений ст. 407 КК України, право суду застосувати ст. 69 або ж ст. 75 КК України, законодавець обмежив.

За таких обставин, колегія суддів в задоволенні вимог скарги захисника відмовляє, а вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09.05.2024 залишає без зміни, як такий, що узгоджується з положеннями ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09.05.2024, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4