КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4929/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001818, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року задоволено клопотання прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про арешт майна та накладено арешт з забороною користування, розпорядження та відчуження на майно, яке виявлене та вилучене під час обшуку, проведеного 09.06.2024 у гаражному приміщенні № НОМЕР_1 , що розташоване на території гаражно-автомобільного кооперативу «Фара» за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Краснопресненська (Захисників України), згідно переліку визначеному у резолютивній частині ухвали слідчого судді.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, власник майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій просить змінити ухвалу слідчого судді, виключивши з арештованого майна: автомобіль марки «Renault» модель «Kangoo» білого кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_3 ; свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серія НОМЕР_4 ; ключ від вказаного автомобіля, в іншій частині ухвалу слідчого судді - залишити без змін.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що ОСОБА_6 є добросовісним володільцем арештованого автомобіля, тому відсутні законні підстави для арешту майна ОСОБА_6 як третьої особи та відповідно арешт вважає незаконним.

Також апелянт зазначає, що зазначене майно не відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи адвоката ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав та просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

З урахуванням наведеного, оскільки повний текст ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва було проголошено 27.06.2024 року, а апеляційну скаргу подано до суду 01.07.2024, тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, у провадженні слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у місті Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001818 від 07.06.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що під час вчинення кримінального правопорушення, правопорушники використовували автомобіль марки «Renault» модель «Kangoo» білого кольору, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , оскільки його пресування було зафіксоване на відеокамери зовнішнього спостереження, які були розташовані поруч із місцем проживання потерпілої. Автомобіль «Renault» моделі «Kangoo» білого кольору, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , перебував у користуванні ОСОБА_9 , який також мав у користуванні гаражне приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване на території гаражно-автомобільного кооператива «Фара» за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Краснопресненська (Захисників України), та яке згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно на праві приватної власності належить ОСОБА_10

09.06.2024, в період часу з 09 год. 11 хв. до 10 год. 06 хв., в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, було проведено невідкладний обшук гаражного приміщення № НОМЕР_1 на території гаражно-автомобільного кооператива «Фара» за адресою: АДРЕСА_1 ), який належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває у користуванні ОСОБА_11 , також автомобіля, який в ньому виявлено. Також за наслідками проведення обшуку виявлено та вилучено: автомобіль марки «Renault» модель «Kangoo» білого кольору, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу, ключі від нього, мобільний телефон Ergo F181 Step ІМЕІ 1: НОМЕР_5 , ІМЕІ 2: НОМЕР_6 без сім-карти, змиви та мікрочастинки з різних частин автомобіля, стартовий пакету НОМЕР_7 НОМЕР_8 з сім-картою Vodafone з написом на тримачі « НОМЕР_9 » та написом на сім-карті « НОМЕР_10 » та стартовий пакет НОМЕР_7 НОМЕР_11 .

Постановою слідчого від 09.06.2024 вищевказані речі визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2024 надано дозвіл на проведення вищезазначеного обшуку.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14.06.2024 задоволено клопотання прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про арешт майна та накладено арешт з забороною користування, розпорядження та відчуження на майно, яке виявлене та вилучене під час обшуку, проведеного 09.06.2024 у гаражному приміщенні № НОМЕР_1 , що розташоване на території гаражно-автомобільного кооперативу «Фара» за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Краснопресненська (Захисників України), згідно переліку визначеному у резолютивній частині ухвали слідчого судді.

Задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя дійшов висновку про те, що на даній стадії досудового розслідування прокурором доведено, що майно, на арешті якого він наполягає, відповідає вимогам, визначеним у ч. 1 ст. 98, ч.1 ст.167 КПК України. Так, автомобіль є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Накладання арешту на свідоцтво і ключі пов`язано з метою забезпечення вимог щодо заборони використання та відчуження автомобіля.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, яке виявлене та вилучене під час обшуку, проведеного 09.06.2024, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Доводи апелянта на те, що ОСОБА_6 є добросовісним володільцем арештованого автомобіля, тому відсутні законні підстави для арешту майна ОСОБА_6 як третьої особи, не впливає на правильність висновків слідчого судді про наявність підстав для арешту майна, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, та не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст.170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Поновити ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________

ОСОБА_12