Справа № 204/8663/24
Провадження № 1-в/204/1387/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2 ,

за участю

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі справу за клопотанням засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі п.5 ч.1 ст.80 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі на підставі п.5 ч.1 ст.80 КК України. Мотивуючи своє клопотання засуджений вказує, що обвинувальний вирок щодо нього в частині призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі не виконується у конституційний спосіб понад двадцять дев`ять років. Протягом вказаного строку він не ухилявся від відбування призначеного покарання і не вчинив нового злочину. Крім того, звертає увагу, що Європейський суд з прав людини зазначив, що засуджені, яким було обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право від самого початку знати, що вони повинні зробити для того, щоб питання про їхнє дострокове звільнення було розглянуто та мали перспективу звільнення. Враховуючи вказане, ОСОБА_5 , відповідно до п.5 ч.1 ст.80 КК України просив звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав вказане клопотання та просив його задовольнити.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання свого підзахисного та просив його звільнити.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання та зазначив, що обвинувальний вирок щодо ОСОБА_5 виконується, а тому підстави для застосування щодо нього положень ст.80 КК України відсутні.

Заслухавши пояснення засудженого, думку його захисника та прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.140, ст.17 ч.2 ст.140, ч.2 ст.142, п. «з» ст.93 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст.ст.42, 43 КК України засуджено до смертної кари розстрілу, з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 березня 1999 року вирок Дніпровського обласного суду від 30 грудня 1998 року, в частині призначеного ОСОБА_5 покарання залишено без змін.

Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №1-33/99 визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22 лютого 2000 року до ст.93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-ІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року покарання у виді смертної кари, призначене ОСОБА_5 , за вироком Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року, замінено на довічне позбавлення волі.

Статтею ст.51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 1) штраф; 2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; 3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 4) громадські роботи; 5) виправні роботи; 6) службові обмеження для військовослужбовців; 7) конфіскація майна; 7-1) пробаційний нагляд; 8) арешт; 9) обмеження волі; 10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; 11) позбавлення волі на певний строк; 12) довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

За змістом ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Частиною 6 статті 80 КК України давність не застосовується у разі засудження за катування, передбачене частиною третьою статті 127, злочини проти миру та безпеки людства, передбачені статтями 437-439 і частиною першою статті 442 цього Кодексу.

Виконання вироку це завершальна стадія кримінального процесу, в якій вирок суду, що набрав законної сили, звертається до виконання і безпосередньо реалізуються рішення суду (в тому числі й щодо призначеного покарання) та вирішуються питання, що виникають у зв`язку зі зверненням вироку до виконання і його виконанням.

Одним з принципів кримінального процесу є обов`язковість вироку, ухвали і постанови суду, згідно з якою вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов`язковість судового рішення є конституційним принципом правосуддя, що знайшов закріплення в п. 9 ст. 129 Конституції України. Статтею 382 КК України встановлена кримінальна відповідальність за невиконання судового рішення.

З аналізу вищевикладеного можна зробити висновок, що положення закону, що стосуються звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, застосовуються лише у випадках не звернення обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, до виконання з підстав, які не залежали від волі засудженої особи.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в Кримінальному кодексі України цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що невчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством.

З огляду на зміст заявленого клопотання та досліджені судом матеріали провадження та матеріали особової справи, слід зробити висновок про те, що строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_5 засуджений до довічного позбавлення волі, у даному випадку не починався і не закінчувався, оскільки встановлено, що вирок суду виконується, на виконання вироку суду ОСОБА_5 перебуває у місцях позбавлення волі, відбуваючи визначене судом кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Крім того, засуджений стверджує, що вирок стосовно нього в частині покарання не виконувався в конституційний спосіб більше 29 років, оскільки Європейський суд з прав людини зазначив, що засуджені, яким було обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право від самого початку знати, що вони повинні зробити для того, щоб питання про їхнє дострокове звільнення було розглянуто. На думку ОСОБА_5 , виконання призначеного покарання відбувалося без перспективи його звільнення.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року №223/2015.

Крім того, на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06 листопада 2022 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Таким чином, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Отже, суть заміни невідбутої частини покарання більш м`яким його видом полягає в тому, що засуджений повністю не звільняється від покарання, а йому лише замінюється один вид покарання (його невідбута частина) на інший. Тобто з моменту заміни особа відбуватиме вже новий вид покарання, призначений їй не вироком, а іншим рішенням суду.

Однак, ч. 1 ст. 80 КК України, яка регулює звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, визначає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строки визначені у пунктах з 1 по 5 ч. 1 ст. 80 КК України.

Засуджений необґрунтовано та безпідставно посилається на п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України і вважає, що на нього розповсюджується строк давності виконання обвинувального вироку у 15 років.

Адже ОСОБА_5 залишає поза увагою те, що він не є особою засудженою до строкового позбавлення волі, а є засудженим до окремого виду покарання довічного позбавлення волі, який статтею 51 КК України віднесено з позбавленням волі на певний строк до різних видів покарань.

Частина 1 ст. 80 КК України зі всіма пунктами до ОСОБА_5 взагалі не застосовується.

Як передбачено ч. 5 ст. 80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Вирішуючи вказане, а саме питання застосування давності до ОСОБА_5 як до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, суд зазначає, що у справі відсутні будь-які правові підстави стверджувати про закінчення строків давності виконання обвинувального вироку, а й правові підстави для початку перебігу будь-якого строку, або розгляду питання застосування інституту давності виконання обвинувального вироку.

Вирок щодо ОСОБА_5 виконується. Засуджений відбуває покарання на підставі вироку, що набрав законної сили.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку строк давності виконання обвинувального вироку суду застосуванню не підлягає, а доводи засудженого щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні останнім норми кримінального закону.

Відтак, твердження засудженого ОСОБА_5 , який на даний час відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, викладені ним у письмовому клопотанні є хибними, в зв`язку з чим суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення заявленого засудженим клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку.

Керуючись ст. 80 КК України, ст.ст.537, ст.539 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотанням засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі п.5 ч.1 ст.80 КК України залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, що утримується під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1