Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3104/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/478/24
Категорія ч.3 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №278/3104/17 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та діючого в його інтересах - адвоката ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16.02.2024 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обраховано з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 300000 грн. моральної шкоди.

У решті позову відмовити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_9 та ПАТ «СК «Універсальна» 57650 грн. матеріальної шкоди та 300000 грн моральної шкоди, залишено без розгляду та роз`яснено, що потерпілий має право звернутися з цивільним позовом у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов прокурора задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави в особі Комунальної установи «Центральна районна лікарня» 1933 грн. 91 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_11 .

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 17458 грн. 26 коп. витрат на залучення експертів під час проведення експертиз.

Арешт, накладений ухвалами Тернопільського міськрайонного суду від 15.09.2017 скасовано та повернути вказані транспортні засоби, які знаходяться на території майданчика Житомирської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурс», власникам або законним володільцям.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 28 листопада 2014 року близько 21 години ОСОБА_9 керуючи технічно справним автомобілем «Renault Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_1 з двома пасажирами та рухаючись зі швидкістю 60 км/год на 7 км автодороги «Житомир-Сквира» зі сторони м. Сквира у напрямку м. Житомира навпроти кафе «Тераса», що знаходиться по вул. Шевченка, №126 у с. Станишівка, Житомирського району, в межах лівої смуги свого транспортного потоку, в порушення вимог пунктів 2.3 б), д) 11.2, 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, під час керування автомобілем не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб у разі її зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, завдавати шкоди життю та здоров`ю громадян, втратив контроль над керованістю транспортним засобом, у зв`язку з чим допустив виникнення заносу автомобіля, у процесі якого перетнув горизонтальну дорожню розмітку 1.3 «Подвійна суцільна лінія», яку перетинати заборонено, та, порушуючи вимоги п.п. 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України, на дорозі з двостороннім рухом, яка має по дві смуги для руху у кожному напрямку, виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем «Mercedes-Benz 190», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 з одним пасажиром у салоні.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Mercedes-Benz 190» ОСОБА_12 та його пасажир ОСОБА_13 від отриманих сполучних травм тіла, з ушкодженням кісток та внутрішніх органів, що ускладнилась внутрішньою кровотечею та розвитком шоку загинули на місці пригоди, а пасажирці автомобіля «Renault Scenic» ОСОБА_11 спричинено середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому медіальної кісточки правого гомілково-ступеневого суглоба та легкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани правої брови, субкон`юнктивального крововиливу правого ока.

Отже, стороною обвинувачення дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також заподіяло потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Адвокат ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.3 КК України закрити.

При цьому, зазначає, що суд не спростував доводи обвинуваченого про те, що ДТП сталось не з його провини. Так, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що після 20 години разом з двома колегами ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на автомобілі «Renault сепіс» виїхав з с. Глибочиця і направлявся додому у смт Новогуйвинське. Ішов мокрий сніг, дорога була покрита укоченим снігом, місцями була ожеледиця. Вся траса була у вибоїнах, а тому він їхав зі швидкістю 60-70 км/год і максимально намагався їх об`їжджати, що було важко зробити, бо вуличного (штучного) освітлення не було. Поблизу кафе «Тераса» почув хлопок-вибух під передньою частиною автомобіля. Можливо цей звук виник внаслідок розриву колеса, через його потрапляння у яму, після чого автомобіль став некерований, а саме кермо перестало обертатись, тому інтуїтивно намагався скерувати автомобіль праворуч, щоб їхати на узбіччя. У цей момент відбувся удар переднім правим колесом об бордюр. Внаслідок удару ОСОБА_15 , яка сиділа на передньому пасажирському сидінні, викинуло з автомобіля. Стверджувати, що автомобіль повернув праворуч саме внаслідок його дій, не може. Надалі автомобіль почало розкручувати та він опинився на зустрічній смузі, де побачив світло фар зустрічного автомобіля з яким відбулось зіткнення, внаслідок чого він втратив свідомість. Коли прийшов до тями, то сам вийшов з автомобіля, в цей час його пасажирки непритомні лежали на узбіччі навпроти кафе. Біля бордюру лежали частини колеса його автомобіля. Під час слідчого експерименту розповідав, що автомобіль відразу занесло на зустрічну смугу, бо тоді не пам`ятав чітко всі обставини ДТП. Те, що спочатку автомобіль вдарився правим боком об бордюр, пригадав згодом. Показання ОСОБА_9 узгоджуються із показаннями, які він надавав під час слідчого експерименту від 15.05.2015 року, а саме що його автомобіль рухався у лівій смузі руху на відстані 1,1 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки у напрямку до м. Житомира зі швидкістю 60 км/год з увімкненим ближнім світлом фар. Зустрічний автомобіль «Mercedes Benz 190» рухався у лівій смузі руху зі сторони м. Житомира на відстані 0,8 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки. Окрім того, обвинувачений вказав, що коли відбувся хлопок- вибух з лівого боку автомобіля та раптова втрата його керованості, то відстань до зустрічного автомобіля становила 151,7 м. Також встановлено, що видимість дороги сягала понад 100 м (а.к. п. 123-127 т.6).

У ході слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_11 від 15.04.2015, остання відтворила на місці обставини ДТП та вказала, що автомобіль обвинуваченого рухався у лівій смузі руху на відстані 1 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки у напрямку до м. Житомира зі швидкістю 60 км/год з увімкненим ближнім світлом фар. Зустрічний автомобіль «Mercedes Benz 190» рухався у лівій смузі руху зі сторони м. Житомира на відстані 0,9 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки з увімкненим ближнім світлом фар. У момент коли пролунав хлопок з лівого боку автомобіля, відстань до зустрічного автомобіля була 162,4 м (а.к.п. 128- 131 т.6).

Свідок ОСОБА_16 під час своїх показань в суді першої інстанції підтвердила показання обвинуваченого та пояснила, що перед заносом автомобіля праворуч, вона відчула хлопок у передній лівій частині автомобіля, схожий на вибух шини.

Згідно висновку експерта №3/842 від 27.02.2015 встановлено, що внаслідок знищення термічною дією відкритого полум`я багатьох вузлів та деталей. Також внаслідок загорання автомобіля не можливо встановити будь-які характерні ознаки раптової відмови або технічної несправності систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху і могли б знаходитися у причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та даної ДТП (а.к.п.74- 87 т.6).

Відповідно до протоколу від 12.04.2014 було вилучено шини транспортного засобу Renault д/н НОМЕР_3 . Так, зазначено, що права шина має боковий поріз 32*32 та прокол протекторної частини.

Як зазначено в експертизі слідів, які б свідчили про розгерметизацію лівого переднього колеса не виявлено.

Однак, відповідно до протоколу огляду місця події від 28.11.2014 та додатків до протоколу зображення №19 та №20 саме передня права шина переднього колеса знаходиться на значній відстані від місця зіткнення, разом із маточиною та диском автомобіля.

Посилаючись на наведене, вважає, що пояснення свідків даної події та обвинуваченого в ході судового слідства не перевірялися, належним чином, щодо пошкодження стійки з маточиною фрагментами диску та шиною правого переднього колеса внаслідок чого автомобіль був не контрольований.

Крім того, під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, стороною захисту заявлено клопотання про призначення інженерно-транспортну експертизу за експертною спеціальністю 10.3 «Дослідження деталей транспортних засобів» з метою встановлення внаслідок чого сталося руйнування стійки з маточиною фрагментами диску та шиною правого переднього колеса RENAULT р/н НОМЕР_1 (зіткнення із транспортним засобом чи із бордюром) та коли відносно моменту ДТП сталося руйнування досліджуваної стійки з маточиною фрагментами диску та шиною правого переднього колеса RENAULT р/н НОМЕР_1 , однак, судом безпідставно було відмовлено в зазначеному клопотання. Натомість перебравши на себе функцію експерта суд називає, очевидним факт, що у автомобіля «Renault Scenic» не могло бути розгерметизації лівого колеса до ДТП, бо за правилами фізики, а саме закону механіки (кінематики), яка вивчає силу тертя, ковзання й кочення, він аж ніяк не потрапив би у занос праворуч та не вдарився об бордюр, оскільки у такому разі його б винесло у лівий бік на зустрічну смугу. Аналогічно, у разі розгерметизації правого переднього колеса, автомобіль за законами фізично-механічних процесів занесло б у правий бік, до бордюру. Разом з цим, такі висновки, потребують спеціальних знань, а тому не можуть встановлюватись лише на припущеннях суду або на власних знаннях законів фізики.

Звертає увагу і на те, що автомобілі RENAULT р/н НОМЕР_1 та автомобіль «Mercedes Bens 190» р.н. НОМЕР_2 перебували на штрафмайданку поліції 3 роки без законних на то підстав з порушенням порядку зберігання речових доказів. При цьому з транспортними засобами було проведено ряд експертиз: судово - технічна експертиза №3/841 від 19.01.2015; №3/842 від 27.01.2015; транспортно - трасологічна експертиза №3/840 від 20.02.2015, комплексна судово технічна та транспортно - трасологічна експертиза №3/217 від 24.04.2015. З огляду на зазначене, а також на визнану судовому інстанціями доктрину «плоди отруйного дерева» всі вилучені під час огляду місця подій шини, речові докази не можуть бути покладені в основу вироку на доведення вини її підзахисного.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 також просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а своїм рішенням призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог п.6) ч.3. ст.314 та ч.1 ст.314-1 КПК України в підготовчому провадженні не виніс відповідну ухвалу щодо складання досудової доповіді з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання, як і не прийняв до уваги те, що нижня межа санкції ч.3 ст. 286 КК України передбачає покарання від 5 років позбавлення волі, що прямо підпадає під вимоги ч.2 ст.314-1 КПК України. Також, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України суд не взяв до уваги докази, які істотно повинні були вплинути на його висновки, а саме: дані слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_17 , на місці ДТП показав, що коли почув зовні з лівого боку автомобіля звук, що нагадує хлопок-вибух, то наступила раптова втрата його керованості, причиною зміни траєкторії руху його автомобіля був саме розрив, як тоді вважав - лівого переднього колеса автомобіля, яким керував. Під час судового слідства, враховуючи покази свідків та потерпілої ОСОБА_11 він не виключав, що це могло статись і з правим колесом мого автомобіля. Звертає увагу, що вказані вище його показання також підтвердила в ході слідчого експерименту та в залі суду потерпіла ОСОБА_11 , підтверджуються вони і висновком експерта №3/286 від 08.06.2015, за яким з технічної точки зору в причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки та виникненням даної ДТП, виходячи з показів обвинуваченого ОСОБА_9 , може бути технічна несправність, яка призвела до втрати керованості автомобілем та його виїзду на зустрічну смугу руху. Звертає увагу, що експерт ОСОБА_18 у судовому засіданні підтвердив, що автомобілі та шини він не досліджував. Свідок ОСОБА_16 під час своїх показань в суді першої інстанції підтвердила показання обвинуваченого та пояснила, що перед заносом автомобіля праворуч, вона відчула хлопок у передній частині автомобіля, схожий на вибух шини. Вказує, що в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції посилається на покази експерта ОСОБА_19 , який підтвердив: «що пошкодження передньої правої частини автомобіля «Renault Scenic» відбулося саме внаслідок зіткнення транспортних засобів, а не внаслідок удару об бордюр», однак, є незрозумілим, якою методикою експерт встановив вказані обставини без дослідження правих коліс ОСОБА_9 автомобіля. Крім того, в порушення п.3 ч.1 ст.411 КПК України суд за наявності суперечливих доказів, не зазначив, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші, судом невмотивовано було відмовлено в заявленому клопотанні про призначення інженерно-транспортної експертизи та комісійної судово-медичну експертизи. Вважає, що надані докази стороною обвинувачення в суді першої інстанції не спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_16 про те, що зміні траєкторії руху автомобіля міг передувати раптовий розрив колеса.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , яка просила задовольнити подані апеляційні скарги, заперечення прокурора ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 щодо задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає з таких підстав.

Пунктом 7 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, розумні строки розгляду справи судом.

Стаття 7 КПК України визначає, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких віднесено, зокрема, розумність строків.

Згідно зі статтею 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Подібна норма закріплена у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Така норма спрямована, зокрема, на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. Відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Розумність строків у кримінальному провадженні визначається, зокрема, у статті 28 КПК України. Частиною першою вказаної статті КПК України встановлено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Розумним слід вважати строк, який є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного, без невиправданих зволікань, судового захисту, водночас оцінка розумності судового провадження визначається із врахуванням сукупності об`єктивних обставин, пов`язаних із розглядом справи судом.

Згідно із частиною другою статті 28 КПК України проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд.

Частиною третьою статті 28 КПК України встановлено, що критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є, зокрема, поведінка учасників кримінального провадження.

За частиною другою статті 113 КПК України будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Частиною 1 ст.405 КПК України встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Частиною першою статті 318 КПК України встановлено, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Відповідно до ч.4 ст.401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Згідно вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Водночас, як убачається з наявних матеріалів, кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 неодноразово призначалось до апеляційного розгляду, однак у зв`язку із багаточисленними клопотаннями сторони захисту розгляд справи відкладався.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що апеляційний розгляд кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 було призначено на 02 липня 2024 року, про що у встановленому законом порядку повідомлено учасників кримінального провадження (а.п.23-40 т.8).

Судове засідання призначене на 02.07.2024 року за клопотанням захисника ОСОБА_7 у зв`язку із перебуванням останньої у щорічній відпустці (а.п.42-44 т.8) та за клопотанням захисника ОСОБА_20 у зв`язку із необхідністю участі у вказаний день в іншому суді в інтересах іншої особи (а.п.46 т.8) було відкладено на 12.09.2024 року (а.п.51 т.8). Крім того, у вказаній заяві захисник ОСОБА_20 просив не призначати апеляційний розгляд даного провадження раніше до 16 серпня поточного року у зв`язку з раніше спланованою відпусткою.

При цьому від самого обвинуваченого ОСОБА_9 будь-яких заяв, клопотань не надходило, в судове засідання 02.07.2024 року обвинувачений будучи належним чином повідомлений про судовий розгляд не з`явився (а.п.25, 30, 51 т.8).

Судове засідання 12.09.2024 року також не відбулося за клопотанням сторони захисту у зв`язку із перебуванням обвинуваченого ОСОБА_9 на стаціонарному лікуванні (а.п.80-83,85-87 т.8). Захисник ОСОБА_20 будучи належним чином повідомлений про апеляційний розгляд в судове засідання не з`явився (а.п.54 т.8). Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого КП Житомирської міської ради «Лікарня №1» від 12.09.2024 року, ОСОБА_9 поступив у стаціонар 11.09.2024 року із діагнозом остеохондроз попереково-крижового відділу хребта, стадія загострення (а.п.82 т.8).

Колегія суддів зауважує, що обвинувачений ОСОБА_9 про дату та час даного судового засідання був повідомлений особисто, що підтверджується відповідною телефонограмою (а.п.54 т.8), рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.п.58 т.8).

Наступне судове засідання апеляційним судом призначено на 26.09.2024 року, про що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений був повідомлений належним чином (а.п.92 т.8 телефонограма).

Апеляційний суд 19.09.2024 року зробив запит до КП «Лікарня №1» щодо стану здоров`я ОСОБА_9 та можливості безпосередньої його участі 26.09.2024 року в судовому розгляду даного провадження (а.п.95 т.8), відповіді у визначений судом строк з лікарні не надійшло.

З аналогічних причин апеляційний розгляд 26.09.2024 року не відбувся за клопотанням захисника ОСОБА_7 (а.п.100-103 т.8) у зв`язку із продовженням перебування обвинуваченого ОСОБА_9 на стаціонарному лікуванні з тим самим діагнозом (а.п.102 т.8). Захисник ОСОБА_20 в судове засідання 26.09.2024 року не з`явився, причини неявки апеляційний суд не повідомив (а.п.104-105 т.8).

08.10.2024 року надійшло повторне клопотання захисника ОСОБА_7 про відкладення судового розгляду, оскільки станом на 08.10.2024 року обвинувачений ОСОБА_9 , який належним чином повідомлений про судовий розгляд (а.п.107 т.8), перебуває на стаціонарному лікуванні (а.п.127-129 т.8).

Згідно довідки від 08.10.2024 року завідувача неврологічного відділення лікуючого лікаря ОСОБА_21 . ОСОБА_9 знаходиться на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КНП «ЖБОЛ» НСР с.Станишівка з 07.10.2024 року із діагнозом розповсюджений остеохондроз хребта, хронічний прогредієнтний тип перебігу ст.загострення, протрузії, гіпертонічна хвороба (а.п.129 т.8).

В дане судове засідання, окрім обвинуваченого, також не з`явилися захисник ОСОБА_7 (повідомлена про судовий розгляд особисто в попередньому судовому засіданні а.п.104-105 т.8) та ОСОБА_20 (повідомлений телефонограмою а.п.107 т.8), про причини неявки апеляційний суд не повідомили (а.п.131-132 т.8).

Апеляційній суд 09.10.2024 року повторно звернувся до КНП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» НСР щодо дійсності перебування ОСОБА_9 на стаціонарному лікуванні у даному лікувальному закладі та можливості останнього брати безпосередню участь у апеляційному розгляді кримінального провадження щодо нього (а.п.137 т.8).

Згідно відповіді в.о.генерального директора ОСОБА_22 №1514 від 09.10.2024 року, ОСОБА_9 дійсно госпіталізований 07.10.2024 року і з діагнозом, зазначеним у вищевказаній довідці лікаря ОСОБА_21 та перебуває на стаціонарному лікуванні на час подання відповіді, однак діагноз пацієнта не перешкоджає йому рухатись і пересуватись (а.п.139 т.8).

Попри це, апеляційний розгляд за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 10.10.2024 року не відбувся (а.п.151-152 т.8), будь-яких клопотань, заяв, повідомлень від обвинуваченого та захисника ОСОБА_20 не надійшло, в той же час і обвинувачений ОСОБА_9 і його захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_20 знали про судовий розгляд у зазначену дату та час, що підтверджується матеріалами провадження (а.п.133 т.8). При цьому, захисник ОСОБА_20 телефонним зв`язком повідомив про закінчення строку договору про правову допомогу для захисту прав та інтересів обвинуваченого.

Наступне судове засідання призначено до розгляду 17.10.2024 року, учасників судового провадження повідомлено про судовий розгляд згідно вимог ст.135 КПК України (а.п.153, 155 т.8). Обвинувачений ОСОБА_9 подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання через ускладнення хвороби та суворий ліжковий режим, перебування на стаціонарному лікуванні та не можливістю пересуватися та сприймати судовий процес, одночасно вказуючи про бажання взяти участь в розгляді поданої ним апеляційної скарги та надати пояснення (а.п.174 т.8). Із вказаної причини подано клопотання захисником ОСОБА_7 , яка прибула у судове засідання у визначену дату та час (а.п.176-178 т.8) та захисником ОСОБА_20 , який окрім хвороби обвинуваченого, вказав на неможливість прибути у судове засідання через високий тиск (а.п.181 т.8).

Захисником ОСОБА_7 до клопотання про відкладення судового розгляду додано відповідь №1568 від 17.10.2024 року на адвокатський запит, згідно якої в.о. генерального директора ОСОБА_23 . КНП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» НСР знаходиться на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з 15.10.2024 року, при даній патології призначено суворий ліжковий режим, відвідувати судові засідання ОСОБА_9 не може, сприймати усвідомлено судовий процес, приймати участь у судовому процесі не може, так як приймає заспокійливі та седативні препарати (а.п.185 т.8).

У зв`язку із викладеним апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 17.10.2024 року знову ж таки не відбувся (а.п.186 т.8).

При цьому, оцінуючи вказану відповідь в.о. головному лікаря, колегія суддів констатує, що із неї не зрозуміло з яким діагнозом перебуває обвинувачений ОСОБА_9 на лікуванні в хірургічному відділенні, хто лікуючий лікар, як співвідноситься лікування в хірургічному відділенні із призначенням лише заспокійливих та седативних препаратів, які саме заспокійливі та седативні препарати призначені обвинуваченому, яким чином вони вливають на його здатність приймати участь в судовому засіданні та сприймати судовий процес, керуючись якими протоколами, нормами в.о. головного лікаря прийшов до таких висновків, з урахуванням чого у суду апеляційної інстанції наявні обґрунтовані сумніві щодо дійсного хворобливого стану здоров`я обвинуваченого та направлено відповідний черговий запит 25.10.2024 року щодо надання чіткої та об`єктивної інформації про перебування ОСОБА_9 у даному медичному закладі на лікуванні із зазначенням дійсної можливості безпосередньої участі останнього 04.11.2024 року в судовому розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції (а.п.207 т.8).

В подальшому вказані обґрунтовані сумніви підтвердилися, доказів неможливості брати участь ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції лікувальним закладом не надано, як і не підтверджено неможливості сприймати судовий процес через приймання заспокійливих та седативних препаратів, відповіді на постановлені судом питання не висвітлено, водночас відповідаючи на вищезазначений запит апеляційного суду вже інший в.о. генерального директора ОСОБА_24 надав інформацію щодо того, що ОСОБА_9 поступив у їх лікувальний заклад 31.10.2024 року на оперативне лікування по самозверненню з діагнозом: поліп жовчного міхура, в анемнезі гострий тромбофлебіт венозної системи правої нижньої кінцівки, водночас враховуючи що лікар по УЗД судин нижніх кінцівок відсутній в КНП «ЖБОЛ» НСР обстеження ОСОБА_9 провести неможливо, а тому він виписаний на амбулаторне лікування для обстеження (а.п.221 т.8).

Тобто, аналізуючи вищенаведену інформацію, колегія суддів констатує що у ОСОБА_9 , який з дотриманням вимог ст.135 КПК України був повідомлений про кожне судове засідання, будь-яких перешкод через стан здоров`я чи з інших поважних причин брати участь безпосередньо в суді апеляційної інстанції або через відеоконференцзв`язок, про що було роз`яснено колегією суддів обвинуваченому ОСОБА_9 , у обвинуваченого не було станом на 17 жовтня 2024 року.

Наступі судові засідання визначені за погодженням із прокурором та захисником ОСОБА_7 в залі суду та судовий розгляд 17.10.2024 року відкладено на 04.11.2024 року із резервною датою на 07.11.2024 року (а.п.186-188 т.8), про що були повідомлені учасники кримінального провадження, в тому числі обвинувачений ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_20 . Крім того, секретарем судового засідання засобами телефонного зв`язку обвинуваченого було попереджено, що у разі неявки в наступні судові засідання, то розгляд справи буде проведено у його відсутність (а.п.190-190а т.8).

Незважаючи на викладене обвинувачений ОСОБА_9 в судове засідання 04.11.2024 року не з`явився, особисто від нього на адресу апеляційного суду не надходило клопотань про неможливість його участі у судовому засіданні, причини неявки до апеляційного суду не повідомлено (а.п.233-234 т.8).

При цьому, захисник ОСОБА_20 за увесь період апеляційного провадження вперше прибув до апеляційного суду та заявив клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із хворобою обвинуваченого (а.п.228 т.8), захисник ОСОБА_7 подала клопотання про відкладення судового засідання 04.11.2024 року у зв`язку із перебуванням її на лікуванні з ознаками ГРВІ.

Згідно відповіді в.о.генарального директора КНП «ЖБОЛ» НСР ОСОБА_25 №1693 від 04.11.2024 року, ОСОБА_9 поступив в ургентному порядку в хірургічне відділення каретою ШМД о 09 год 00 хв зі скаргами на біль, дискомфорт вверху живота, загальна нудота, блювата, що не приносить полегшення, хворіє 1день з 02 год ночі 02.11.2024 року після зловживання в харчуванні жирної їжі із встановленням попереднього діагнозу: хронічний панкреатит в ст.загострення?, виразкова хвороба ДПК? виражений больовий синдром, у зв`язку з вираженим больовим синдромом, скаргами відвідувати судові засідання не може (а.п.2 т.9).

Судове засідання, яке мало відбутися 07.11.2024 року також з аналогічних причин не відбулося, захисник ОСОБА_7 клопотала про відкладення даного судового засідання у зв`язку із тим, що обвинувачений ОСОБА_9 поступив в хірургічне відділення в КНП Житомирська багатопрофільна опорна лікарня Новогуйвинської селищної ради і станом на 06.11.2024 року у ОСОБА_9 скарги на виражений біль вверху живота, нудота, періодична блювата, загальна слабкість (а.п.4-6, 8-10 т.9).

В подальшому обвинувачений ОСОБА_9 на неодноразові телефонні дзвінки не відповідав, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, фактично створивши такі умови за яких апеляційний суд позбавлений можливості повідомити останнього про дату і час апеляційного розгляду (а саме про останні судові засіданні 14.11.2024 року та 21.11.2024 року (а.п.237 т.8, а.п.13, 15, 43, 44, 49, 51, 52 т.9).

При цьому, 14.11.2024 року в суд апеляційної інстанції з`явилася зі сторони захисту лише захисник ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_20 заявив клопотання про відкладення судового розгляду через хворобу обвинуваченого та перебуванням його у відпустці з проханням не призначати судові засіданні раніше 02.12.2024 року, незважаючи на те, що про судовий розгляд 14.11.2024 року було узгоджено в попередньому судовому засіданні, в тому числі із захисником ОСОБА_20 (а.п.10-11, 26 т.9). Водночас захисник ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції заявила клопотання про відкладення судового розгляду з тих самих підстав, що були вказані у попередньому клопотанні захисника ОСОБА_7 про відкладення. При цьому згідно довідки з лікарні №1757 від 14.11.2024 року у ОСОБА_9 13.11.2024 року з`явився біль в ділянці пупка та після дообстеження встановлено діагноз: гострий апендицит, операція 13.11.2024 року, загальний стан середньої тяжкості, пересуватися та виходити за межі лікувального закладу заборонено у зв`язку із проведеним оперативним лікуванням (а.п.30-35 т.9).

Аналізуючи всі вищезазначені відповіді, довідки із лікувальних закладів, в яких перебував обвинувачений, спостерігаючи за його поведінкою, апеляційний суд звертає увагу на те, що стороною захисту заявлялись клопотання про відкладення апеляційного розгляду, посилаючись на стан здоров`я обвинуваченого (остеохондроз, протрузії, гіпертонічна хвороба, далі дігноз не виписаний, далі поліп жовчного міхура, в анемнезі гострий тромбофлебіт венозної системи правої нижньої кінцівки, далі попередній діагноз: хронічний панкреатит в ст.загострення, виразкова хвороба ДПК, і останній діагноз гострий апендицит), при цьому як свідчать надані медичною установою довідки, обвинувачений звертався за медичною допомогою спочатку у КП Житомирської міської ради «Лікарня №1», потім з тим самим діагнозом в КНП «ЖБОЛ» НСР с.Станишівка, і в подальшому з іншими скаргами на здоров`я в цей самий лікувальний заклад, тільки в різні відділення (неврологічне, хірургічне), і, як правило, його звернення за медичною допомогою співпадали саме з датами судових засідань, як і його виписки з лікарні, після того, як вже судове засідання апеляційним судом було відкладено.

Колегія суддів зауважує, що апеляційним судом неодноразово роз`яснювалась можливість проведення відеоконференції із захисником ОСОБА_20 , обвинуваченим та можливості щодо викладення письмових пояснень обвинуваченим ОСОБА_9 , щоб забезпечити їх участь в подальших судових засіданнях та можливість провести апеляційний розгляд за поданими апеляційними скаргами (а.п.35 т.9). Однак, на адресу апеляційного суду ні письмові пояснення обвинуваченого, ні клопотання захисника ОСОБА_20 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надійшли.

На підставі викладеного, апеляційним судом визнано не поважною причину неявка до суду захисника ОСОБА_20 14.11.2024 року, більше того, захисник ОСОБА_20 вже раніше перебував у відпустці у період з 02 липня та просив не призначати судові засідання до 16 серпня поточного року, у зв`язку з чим розгляд провадження у даний період призначено не було.

Отже, важливо зауважити, що судове засідання 14 листопада 2024 року також не відбулося вже в дев`ятий раз за клопотаннями сторони захисту з моменту призначення справи до апеляційного розгляду.

Оцінюючи таку поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 щодо участі його в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачений недобросовісно користується своїми процесуальними правами, зокрема зловживає своїм правом бути повідомленим про час та місце розгляду провадження в апеляційному суді, за власної волі позбавив себе можливості реалізувати свої процесуальні права, та розцінює його поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_9 на неодноразові телефонні дзвінки не відповідав, апеляційний суд вживав заходів для повідомлення останнього про апеляційний розгляд 14.11.2024 року та 21.11.2014 року, що підтверджується відповідними довідками про доставку смс повідомлень у додаток Viber обвинуваченому ОСОБА_9 , згідно якою його повідомлено про виклик до суду в даному кримінальному провадженні на 14.11.2024 року на 09 год 05 хв та 21.11.2024 року о 09 год 10 хв із роз`ясненням наслідків неприбуття до суду апеляційної інстанції згідно положень ст.138 КПК України, які були доставлені обвинуваченому 07.11.2024 року о 16 год 10 хв та 14.11.2024 року о 12 год 06 хв відповідно (а.п.14, 39 т.9).

Крім того, ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14.11.2024 року надано доручення РУП ГУНП в Житомирській області про повідомлення обвинуваченого ОСОБА_9 , який перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» НСР про те, що наступне судове засідання призначено на 21.11.2024 року о 09 год 10 хв. Згідно відповіді РУП ГУНП в Житомирській області виконати дану ухвалу не представилось можливим, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 перебуває на стаціонарному лікуванні КНП «ЖБОЛ» НСР у важкому стані (а.п.35, 53-60 а т.9).

Одночасно Житомирським апеляційним судом 15.11.2024 року зобов`язано Генерального директора КНП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» НСР або його заступників ознайомити обвинуваченого ОСОБА_9 про наступне судове засідання 21.11.2024 року об 09 год 10 хв, звернути увагу обвинуваченого на необхідність дотримання обвинуваченим відповідних процесуальних обов`язків, розумних строків розгляду кримінального провадження, можливості участі в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, у тому числі із застосуванням власних технічних засобів, наслідки неявки в наступне судове засідання (а.п.46 т.9).

Відповідь на вказане доручення від КНП «ЖБОЛ» НСР станом на день апеляційного розгляду на адресу апеляційного суду не надійшла, в той же час адміністрація вказаного лікувального закладу надала відповідь на запит адвоката від 19.11.2024 року, згідно яким пацієнту ОСОБА_9 проводиться консервативне лікування з перев`язкою 2 рази на добу, пацієнт знаходиться на ліжковому режимі, користуватися мобільним телефоном в палаті заборонено, пересувається лише на лежачій каталці в перев`язочний кабінет, загальний стан пацієнта тяжкий, пересуватись та відвідувати судові засідання та приймати участь в них досить складно через важкість загального стану.

Разом з тим, надаючи оцінку усім медичним документам про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 , які були надані стороною захисту, апеляційний суд, у зв`язку з вище викладеними зауваженнями, має обґрунтовані сумніви щодо тяжкості хворобливого стану обвинуваченого. При цьому, звертається увага, що в будь-якому випадку ОСОБА_9 не може бути позбавлений можливості користуватися мобільним телефоном, а вказівка на те, що користуватись в палаті мобільним телефоном заборонено жодними доказами не підтверджено та в своїй сукупності вказує, що дії адміністрації лікарні спрямовані на сприяння обвинуваченому в створенні штучних умов для видимості поважних причин неявки ним до суду чи належного отримання повідомлення про виклик до суду.

Що стосується участі захисника ОСОБА_20 в апеляційному розгляді колегія суддів звертає увагу, що телефонограмами підтверджується неодноразові дзвінки секретарем судового засідання захиснику ОСОБА_20 , який відключив свій мобільний телефон, оскільки його абонент знаходився постійно не в мережі (а.п.43, 44, 49, 50, 51, 52 т.9). В той же час захиснику ОСОБА_20 було направлено голосове повідомлення на автовідповідач про судове засідання 21.11.2024 року (а.п.51 т.9).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ні обвинувачений ОСОБА_9 , ні його захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , посилаючись на хворобливий стан обвинуваченого як підставу неодноразового відкладення судових засідань не звернулись до суду апеляційної інстанції з клопотанням в порядку ст.335 КПК України про зупинення судового провадження. Обвинувачений ОСОБА_9 як стверджує захисник ОСОБА_7 на її телефонні дзвінки не відповідає, при цьому сам обвинувачений з відповідними заявами про відкладення судового розгляду провадження 14.11.2024 та 21.11.2024 до апеляційного суду не звертався.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розумність тривалості судового провадження оцінюється

у світлі обставин справи та з огляду на такі критерії, як правова та фактична складність справи; поведінка заявника, інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (до прикладу, рішення у справах «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року, «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року та інші).

У рішенні від 6 вересня 2007 року у справі «Цихановський проти України» (заява № 3572/03) ЄСПЛ, визнаючи порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через надмірну тривалість судового провадження (чотири роки три місяці в суді однієї інстанції), яка не відповідає вимозі «розумного строку», зазначені вище висновки повторив та, врахувавши, що відкладення судових засідань у справі було зумовлено як поведінкою позивача (заявник), так і відповідача, зауважив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні (пункт 23). Подібні висновки викладено в рішенні ЄСПЛ від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (заява № 36655/02). У цій справі, визнавши, що заявниця (позивач) безсумнівно була відповідальною за низку затримок у розгляді справи, ЄСПЛ вказав, що національні органи теж значною мірою вплинули на затягування провадження. «Це, зокрема, стосується нездатності державних органів ефективно протидіяти перепонам, які умисно створював відповідач для руху справи. ... Суд зазначає, що навіть, якщо це правда, що заявниця ніколи не заперечувала проти продовження чи перенесення, яке було на вимогу відповідача чи ним спричинено, це не звільняло суди від того, щоб дотримуватися вимоги розумного строку відповідно до статті 6 параграфа 1, оскільки обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні органи (див. Mitchell and Holloway v. the United Kingdom, № 44808/98, параграф 56, рішення від 17 грудня 2002 року)».

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Шульга проти України» (заява

№ 16652/04) заявниця скаржилася на тривалість судового провадження, яка була несумісною з вимогою «розумного строку», закріпленою у пункті 1

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (майже чотири роки у судах трьох інстанцій); Уряд зазначав, що причиною тривалого розгляду касаційної скарги заявниці було перенавантаження Верховного Суду України. У рішенні від 2 грудня 2010 року у цій справі ЄСПЛ, визнаючи порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, вказав, що основна затримка

у провадженні мала місце у зв`язку із тим, що касаційна скарга заявниці не була розглянута в належний строк, та нагадав, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (пункт 28). У рішенні від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України» (заява № 26976/06) ЄСПЛ вказав на «відсутність сумлінності стосовно розгляду касаційної скарги заявника, який тривав один рік та вісім місяців, у той час як організація судового провадження таким чином, щоб воно було без затримок та ефективним, є функцією національних судів» (пункт 26).

У постанові від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків. Строки розгляду справи не можуть вважатися розумними, якщо їх порушено серед іншого, зокрема через безпідставне задоволення необґрунтованих клопотань учасників процесу, що спричинило відкладення розгляду справи на тривалий час, відкладення справи через її неналежну підготовку до судового розгляду, невжиття заходів щодо недопущення недобросовісної поведінки учасників справи тощо, оскільки наведені причини свідчать про низький рівень організації судочинства та безвідповідальне ставлення до виконання своїх обов`язків.

Не може бути визнаним розумним строк розгляду справи, якщо він зумовлений відкладенням судових засідань у зв`язку із систематичним неприбуттям до суду учасників судового провадження за відсутності поважних причин для цього (неповідомлення про їх наявність).

Недотримання строків розгляду справ судом порушує засади здійснення судочинства, гарантовані законами та Конституцією України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Строки, встановлені процесуальним законом, є обов`язковими як для учасників судових процесів, так і для судів, їх дотримання є одним із завдань судочинства.

Відповідно до статті 49 КК України у разі у вчинення тяжкого злочину особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років. Отже, тривалість кримінального провадження, як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового провадження, має важливе значення для настання кримінальної відповідальності особи за вчинення злочину, оскільки сплив строку давності виключає настання визначеної законом відповідальності за вчинення кримінально-караного діяння.

Колегія суддів, врахувавши вищенаведене та взявши до уваги практику ЄСПЛ, з метою дотримання критерію розумності строку розгляду справи в суді апеляційної інстанції оцінює сукупність всіх обставин цієї справи, зокрема тривалість судового розгляду суді апеляційної інстанції, своєчасність призначення головуючим судових засідань щодо судового розгляду кримінального провадження, часові інтервали між ними, причини, що зумовили відкладення судових засідань, їх об`єктивність, поважність та обґрунтованість, визнає процесуальну поведінку сторони захисту, зокрема обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_20 , які усвідомлювали що 28.11.2024 року сплине строк давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, недобросовісною та спрямованою виключно на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.

Крім того, необхідно зауважити, що ч.1 ст.52 КПК України визначено, що участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів та у випадках, визначених ч.2 вказаної статті.

Згідно із матеріалами справи ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, що передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Отже, участь захисників обвинуваченого під час судового розгляду цього кримінального провадження не була обов`язковою. При цьому апеляційний розгляд проведено у присутності захисника ОСОБА_7 , якою було подано апеляційну скаргу, а тому було забезпечено реалізацію права на захист обвинуваченого в повній мірі. Колегія суддів також враховує що доводи апеляційної скарги обвинуваченого фактично аналогічні доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Відповідаючи за перебіг судового розгляду, послідовність і порядок вчинення процесуальних дій, здійснення всіма учасниками кримінального провадження наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків задля виконання завдань кримінального судочинства, колегія суддів зауважує, що на стадії апеляційного розгляду даного кримінального провадження, на якій це провадження перебувало із 26 березня 2024 року (а.п.17 т.8), основною його складністю для суду був не обсяг матеріалів, які підлягали дослідженню, чи процесуальних дій, які необхідно було вчинити суду, а саме неналежна процесуальна поведінка обвинуваченого та його захисника ОСОБА_20 .

Важливо зауважити, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець; подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany), а у іншому своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.401, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний суд, з урахуванням думки учасників судового провадження, а також з огляду на конкретні обставини справи, невідворотності наслідків у вигляді смерті двох людей, що настали в результаті даної дорожньо-транспортною пригоди, позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранню, звертали увагу суду на неналежну процесуальну поведінку обвинуваченого протягом усього судового та апеляційного розгляду, зловживання ОСОБА_9 та його захисниками своїми процесуальним правами з метою уникнення відповідальності за скоєне (а.п.69, 71-75 т.9), апеляційний суд дійшов обґрунтованого переконання, що ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_20 зловживають своїми процесуальними правами щодо відкладення апеляційного розгляду кримінального провадження, а їхні дії спрямовані на навмисне затягування апеляційного розгляду з метою закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та вважає за можливе здійснити розгляд поданих апеляційних скарг на вирок суду у відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_20 , участь яких не є обов`язковою, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України та не викликають у суду сумнівів.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив усі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 28 листопада 2014 року близько 21 години сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох водіїв транспортних засобів, під час якої водій ОСОБА_9 керуючи автомобілем «Renault Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_1 з двома пасажирами та рухаючись зі швидкістю 60 км/год на 7 км автодороги «Житомир-Сквира» зі сторони м.Сквира у напрямку м. Житомира навпроти кафе «Тераса», що знаходиться по вул. Шевченка, №126 у с. Станишівка, Житомирського району, виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем «Mercedes-Benz 190», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 з одним пасажиром у салоні.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Mercedes-Benz 190» ОСОБА_12 та його пасажир ОСОБА_13 від отриманих сполучних травм тіла, з ушкодженням кісток та внутрішніх органів, що ускладнилась внутрішньою кровотечею та розвитком шоку загинули на місці пригоди, а пасажирці автомобіля «Renault Scenic» ОСОБА_11 спричинено середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому медіальної кісточки правого гомілково-ступеневого суглоба та легкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани правої брови, субкон`юнктивального крововиливу правого ока, що не оспорюється самим обвинуваченим та його захисником в поданій апеляційній скарзі та підтверджується, зокрема, висновками судово-медичних експертиз №252 від 23.02.2015 року (а.п.56-57 т.6), №1138 від 28.01.2015 року (а.п.46-48 т.6) та №1139 від 10.02.2015 року (а.п.49-51 т.6), а також іншими доказами, наданими прокурором та наведеними судом у вироку.

В той же час, як убачається зі змісту поданих апеляційних скарг, стороною захисту ставиться під сумнів доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_9 у вказаній ДТП та її наслідках, при цьому позиція сторони захисту зводиться до того, що причиною ДТП є технічна несправність (розгерметизація лівого (правого) переднього колеса), яка призвела до втрати керованості транспортного засобу та його виїзду в стані ожеледиці на зустрічну смугу.

Дослідивши фактичні обставини справи та доводи сторін, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає позицію сторони захисту хибною, а наведені ними доводи щодо не доведення належними й допустимими доказами наявності у діях обвинуваченого всіх ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Диспозиція ст.286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч.1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, місцевий суд зробив на підставі аналізу показань обвинуваченого, потерпілого та свідків.

Зокрема, як убачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_9 в суді першої інстанції заперечив свою винуватість у цій дорожньо-транспортній пригоді та пояснив, що після 20 години разом з двома колегами ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на автомобілі «Renault Scenic» виїхав з с.Глибочиця і направлявся додому у смт Новогуйвинське. Ішов мокрий сніг, дорога була покрита укоченим снігом, місцями була ожеледиця. Вся траса була у вибоїнах, а тому він їхав зі швидкістю 60-70 км/год і максимально намагався їх об`їжджати, що було важко зробити, бо вуличного (штучного) освітлення не було. Поблизу кафе «Тераса» почув хлопок-вибух під передньою частиною автомобіля. Можливо цей звук виник внаслідок розриву колеса, через його потрапляння у яму, після чого автомобіль став некерований, а саме кермо перестало повертатись, тому інтуїтивно намагався скерувати автомобіль праворуч, щоб виїхати на узбіччя. У цей момент відбувся удар переднім правим колесом об бордюр. Внаслідок удару ОСОБА_15 , яка сиділа на передньому пасажирському сидінні, викинуло з автомобіля. Стверджувати, що автомобіль повернув праворуч саме внаслідок його дій, не може. Надалі автомобіль почало розкручувати та він опинився на зустрічній смузі, де побачив світло фар зустрічного автомобіля з яким відбулось зіткнення, внаслідок чого він втратив свідомість. Коли прийшов до тями, то сам вийшов з автомобіля, в цей час його пасажирки непритомні лежали на узбіччі навпроти кафе. Біля бордюру лежали частини колеса його автомобіля. Під час слідчого експерименту розповідав, що автомобіль відразу занесло на зустрічну смугу, бо тоді не пам`ятав чітко всі обставини ДТП. Те, що спочатку автомобіль вдарився правим боком об бордюр, пригадав згодом. Потерпіла ОСОБА_11 не була пристебнута паском безпеки. Його автомобіль рухався по крайній правій смузі на відстані 1-2 метри від узбіччя, ліве колесо їхало по лінії, яка розділяє смуги в одному напрямку.

Потерпіла ОСОБА_11 в суді першої інстанції надала показання, що у листопаді 2014 році після 20 години на автомобілі ОСОБА_26 поверталась з роботи. На дорозі була ожеледиця, траса не освітлювалась, тому вона міцно трималась за ручку. У с.Станишівка їхали повільно, бо вся дорога була у вибоїнах. Чи виїжджав обвинувачений на зустрічну смугу для того, щоб об`їхати вибоїни не бачила, оскільки розмовляла з колегою ОСОБА_27 , яка сиділа на задньому сидінні посередині. Пам`ятає, що за триста метрів побачила зустрічний автомобіль після чого отямилась коли лежала на дорозі, на своїй смузі руху. Де у цей час знаходився автомобіль ОСОБА_9 не бачила. Моменту зіткнення транспортних засобів вона не пам`ятає. Коли автомобіль попадав у ями, то чула гучні звуки від коліс. Чи була пристебнута паском безпеки не пам`ятає. Будь-яких претензій до обвинуваченого не має.

Потерпіла ОСОБА_10 в суді повідомила, що очевидцем аварії не була, тому обставини за яких вона сталась їй не відомі. Після події обвинувачений запропонував зустрітись і під час зустрічі він та його сім`я поводили себе зухвало, каяття чи переживання з приводу ДТП в його діях не було. Грошову компенсацію за заподіяну своїми діями шкоду обвинувачений не відшкодував, а тому наполягала на суворості покарання.

Потерпілий ОСОБА_8 надав показання, що також очевидцем подій не був. Після смерті сестри ОСОБА_28 він утримує двоє її дітей. На початку слідства обвинувачений відшкодував якусь суму грошей, яку саме не пам`ятає.

З показань свідка ОСОБА_16 слідує, що вона їхала в автомобілі разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_11 зі швидкістю 50-60 км/год. Вона сиділа на задньому сидінні за пасажиром, на передньому пасажирському сидінні знаходилась ОСОБА_29 мокрий сніг і був приморозок. Дорога була дуже слизька. Вони тримались більше правої смуги ближче до узбіччя. У с.Станишівка навпроти кафе «Тераса» вона почула попереду автомобіля хлопок подібний до вибуху, після чого автомобіль почало заносити, розвертати вправо та він вдарився об бордюр, а вона втратила свідомість, можливо від удару об підголівник переднього пасажирського сидіння. Прийшла до тями вже у лікарні, де їй повідомили, що сталось ДТП. У який момент вона вилетіла з автомобіля не пам`ятає. Паском безпеки пристебнута не була. У момент хлопка на дорогу не дивилась, чи їхав зустрічний транспорт не знає.

Свідок ОСОБА_30 пояснив, що 28.11.2014 перебував на весіллі у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Ішов сніг, на дорозі була ожеледиця. Ввечері він вийшов на вулицю до свого автомобіля та почув на дорозі тріск, коли обернувся, то побачив зіткнення автомобілів, внаслідок чого в одного з них відлетіло переднє право колесо, яке було ціле та накачане. Також внаслідок ДТП з автомобіля у якого відірвалось колесо вилетіло дві жінки. Він витягнув з цього автомобіля водія та десь через п`ять хвилин після цього даний автомобіль загорівся. Працівники кафе викликали швидку та поліцію. Чи освітлювалось місце ДТП, не пам`ятає. Звуків, які характерні при вибуху шини, він не чув. Разом з тим свідок пояснив, що автомобіль обвинуваченого до аварії їхав з великою швидкістю, після чого вдарився об бордюр, від чого у нього відірвалось колесо, а потім цей автомобіль викинуло на зустрічну смугу й відбулась згадана ДТП. Але на запитання прокурора свідок категорично відповів, що спочатку почув звук (тріск), але самого моменту зіткнення не бачив. Коли на вказаний звук обернувся, то бачив лише наслідки аварії, а саме відірване колесо та жінок які випали з автомобіля.

Свідки ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 та ОСОБА_37 безпосередніми свідками згаданої дорожньо-транспортної пригоди не були, а лише бачили її наслідки, а саме два автомобілі, які знаходились на одній смузі руху у напрямку смт Попільня, один з яких горів.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції урахував фактичні дані, які містять:

- протокол огляду місця події від 28.11.2014 року зі схемою, з яких убачається, що згадана ДТП сталася на 7 км автодороги «Житомир-Сквира» у межах с. Станишівка, де виявлені транспортні засоби «Renault Scenic» та «Mercedes Benz 190». Проїзна частина має по дві смуги руху у кожному напрямку, частково вкрита снігом. На схемі зображено місце осипу скла, розлив рідини, уламки та розташування згаданих автомобілів після їх зіткнення, а також місце, де знаходились покришка, передня права стійка з маточиною та уламок переднього правого колеса автомобіля «Renault Scenic». Також, під час ОМП на автомобілі «Renault Scenic» виявлені та зафіксовані пошкодження в передньо-правій та правій боковій частинах, також зафіксовано, що автомобіль пошкоджено вогнем. У автомобіля «Mercedes Benz 190» пошкоджена передня ліва частина (а.п.8-13 т.6);

- протокол огляду транспортного засобу від 28.11.2014 року, згідно якого у «Renault Scenic» встановлені пошкодження у виді деформації капота, переднього правого крила, передньої та задньої правих дверей, а також відсутність передньої правої стійки, сам автомобіль пошкоджено вогнем. У автомобіля «Mercedes Benz 190» деформований капот, кришка радіатора, переднє ліве крило, передні праві двері, розбитий передній бампер (а.п.14-26 т.6);

- протокол огляду місця події від 12.10.2016 року, в ході проведення якого оглянуто автомобіль «Renault Scenic» та вилучено диск і шину переднього лівого колеса (а.п.152-162 т.6);

- протокол додаткового огляду транспортного засобу від 12.04.2017 року, в ході проведення якого деталізовані пошкодження правої передньої та бокової частин автомобіля «Renault Scenic», пошкодження внаслідок пожежі кузова та салону. Окрім іншого встановлено, що відсутня передня права стійка разом з маточиною та гальмівним диском, а також зафіксований розлом зовнішньої боковини литого диска заднього правого колеса, внаслідок чого воно знаходиться у розгерметизованому стані. Шина колеса, що знаходиться в автомобілі, має пошкодження у виді порізу боковини розміром 32х32 мм, висота протектора 5 мм. Також на цій шині мається наскрізний прокол протекторної частини (а.п.35-45 т.6);

- висновок експерта №3/840 від 20.02.2015 року, яким встановлено, що первинний контакт відбувся між передньою частиною «Mercedes Benz 190» та правою боковою частиною «Renault Scenic» з послідовним входом у контакт всіх частин та деталей транспортних засобів при загальному русі автомобілів у попутно перехресних напрямках. Місце зіткнення автомобілів знаходиться на смузі руху автомобіля «Mercedes Benz 190» на початку концентрації осипу скла, пластмасових уламків на відстані 19,6 м від кута кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на лінії, що поділяє смуги руху у напрямку м. Сквира (а.п.89-109 т.6);

- картка виклику швидкої медичної допомоги №819 від 28.11.2014 року, якою підтверджується що 28.11.2014, року о 20 годині 53 хвилини, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася у с. Станишівка поблизу кафе «Тераса», були ушпиталені ОСОБА_11 , ОСОБА_16 та констатовано смерть ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (а.п.31-34 т.6);

- протокол пред`явлення трупа для впізнання від 30.11.2014 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_8 впізнав за зовнішніми ознаками сестру ОСОБА_13 , яка загинула внаслідок згаданої аварії (а.п.52 т.6);

- висновки експерта №227 від 05.02.2015 року та №253 від 20.03.2015 року, зафіксовано, що в обвинуваченого та пасажирки ОСОБА_16 виявлені легкі тілесні ушкодження, а саме у ОСОБА_9 у вигляді забійної рани голови, садна на обличчі, синців в ділянці лівої ключиці та спини, струсу головного мозку, а у ОСОБА_16 синці та садна на передній черевній стінці, синці на кінцівках, відлам коронки й травматичного пульпіту 21-го зубу (а.п.53-55 т.6);

- висновок експерта №3/841 від 19.01.2015 року встановлено, що у момент ДТП світлові прилади, рульове керування, гальмівна система та ходова частина автомобіля «Mercedes Benz 190» знаходились в технічно працездатному стані. Будь-яких характерних ознак раптової відмови або технічної несправності систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху і могли б знаходитися у причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та даної ДТП, у вказаному автомобілі не встановлено (а.п.59-72 т.6);

- висновок експерта №3/842 від 27.02.2015 року вбачається, що встановити чи перебували на момент ДТП світлові прилади, гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля «Renault Scenic» у працездатному стані не можливо, внаслідок знищення термічною дією відкритого полум`я багатьох вузлів та деталей. Також внаслідок загорання автомобіля не можливо встановити будь-які характерні ознаки раптової відмови або технічної несправності систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху і могли б знаходитися у причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та даної ДТП (а.п.74-87 т.6);

- висновки експерта №3/217 від 24.04.2015 року та №3/535 від 25.08.2015 року, згідно яких на колесах автомобіля «Renault Scenic» наявні сліди та пошкодження ударно-динамічного та термічного характеру в результаті яких виникла розгерметизація шин передніх та заднього правого коліс. Встановити момент виникнення розгерметизації шин не можливо, у зв`язку з їх знищенням термічною дією відкритого полум`я та прикладання динамічних сил до правих дисків, що значно перевищують експлуатаційне навантаження (а.п.111-122, 141-151 т.6);

- протокол проведення слідчого експерименту 15.05.2015 року, в ході проведення якого ОСОБА_9 показав на місці ДТП, що його автомобіль рухався у лівій смузі руху на відстані 1,1 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки у напрямку до м. Житомира зі швидкістю 60 км/год з увімкненим ближнім світлом фар. Зустрічний автомобіль «Mercedes Benz 190» рухався у лівій смузі руху зі сторони м. Житомира на відстані 0,8 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки. Окрім того, обвинувачений вказав, що коли відбувся хлопок-вибух з лівого боку автомобіля та раптова втрата його керованості, то відстань до зустрічного автомобіля становила 151,7 м. Також встановлено, що видимість дороги сягала понад 100 м (а.п.123-127 т.6);

- протокол проведення слідчого експерименту від 15.04.2015 року за участю потерпілої ОСОБА_11 , в ході проведення якого потерпіла відтворила на місці обставини ДТП та вказала, що автомобіль обвинуваченого рухався у лівій смузі руху на відстані 1 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки у напрямку до м.Житомира зі швидкістю 60 км/год з увімкненим ближнім світлом фар. Зустрічний автомобіль «Mercedes Benz 190» рухався у лівій смузі руху зі сторони м.Житомира на відстані 0,9 м від подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки з увімкненим ближнім світлом фар. У момент коли пролунав хлопок з лівого боку автомобіля, відстань до зустрічного автомобіля була 162,4 м (а.п.128-131 т.6).

- висновок експерта №3/286 від 08.06.2015 року, яким встановлено що у даній дорожній обстановці водію ОСОБА_12 необхідно було діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР, а саме у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, яких він й дотримався. При цьому, в умовах місця пригоди ОСОБА_12 своїми односторонніми діями не мав технічної можливості уникнути зіткнення при умові застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Водночас обвинувачений ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до п. 2.3 б), як-то бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, та до п. 11.2 ПДР, а саме на дорогах, які мають дві або більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. З технічної точки зору в причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки та виникненням даної ДТП, виходячи з показів ОСОБА_9 , може бути технічна несправність, яка призвела до втрати керованості автомобілем та його виїзду на зустрічну смугу руху на відстані коли водій автомобіля «Mercedes Benz 190» своїми односторонніми діями не мав технічної можливості уникнути зіткнення (а.п. 133-139 т.6);

- висновок експерта №5-565/17 від 17.11.2017 року, яким встановлено, що в умовах даної дорожньо-транспортної ситуації, яка склалася, ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.1.10 (враховувати дорожні умови та обстановку), 12.1 ПДР (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним). При заданому комплексі вихідних даних, якби останній дотримався цих правил, то його дії можна було б вважати такими, які б відповідали технічним вимогам п.12.1 ПДР і такі його дії, з технічної точки зору, не повинні були б призвести до виникнення заносу транспортного засобу та скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Водночас, експертом встановлено відсутність причин технічного характеру, які б завадили обвинуваченому діяти відповідно до вимог згаданого вище п.12.1 ПДР, отже його дії в умовах виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди не відповідали вимогам зазначеного пункту Правил. Саме невідповідність дій ОСОБА_9 вимогам п.12.1 ПДР України, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Своєю чергою, при заданому комплексі вихідних даних, водій ОСОБА_12 , з моменту виникнення небезпеки для руху (втрати ОСОБА_17 своїм автомобілем з послідуючим виїздом на його смугу для руху), не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування уникнути зустрічного зіткнення з автомобілем «Renault Scenic». У випадку руху автомобіля «Renault Scenic» в незагальмованому стані (заносі), зіткнення не виключалось і при своєчасному гальмуванні водієм автомобіля «Mercedes Benz 190», бо ні зниження швидкості, ні зупинка останнього не виключала можливості зіткнення. ОСОБА_12 в даних умовах повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2, 12.3, 12.4 ПДР, яких він дотримався (а.п.182-191 т.6);

Експерт ОСОБА_18 у судовому засіданні підтвердив доводи викладені в даній експертизі та на запитання захисників пояснив, що дослідження проводив на підставі постанови слідчого, де були вказані вихідні дані та за матеріалами кримінального провадження. У даному виді експертизи транспортні засоби чи їх запчастини не можуть бути її об`єктами, а тому автомобілі та шини він не досліджував. Питання чи могло бути причиною згаданої ДТП пошкодження шини він не досліджував.

- висновок комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи та експертизи деталей транспортного засобу №347А від 31.10.2016 року, згідно якого на частинах шини лівого переднього колеса автомобіля «Renault Scenic» слідів, які могли б свідчити про його розрив безпосередньо перед ДТП не виявлено. На диску вказаного колеса наявне механічне пошкодження у виді радіальної деформації внутрішньої закраїни обода диска, яке є наслідком ударно-динамічної дії. Слідів, які могли б свідчити про перекочування закраїн диска по поверхні асфальтобетонного покриття з розгерметизованою шиною не виявлено (а.п.164-167 т.6);

- висновок комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи та автотехнічної експертизи №2982/17-52 від 28.02.2017 року, якою встановлено, що слідів, які могли б свідчити про перекочування закраїн диску переднього лівого колеса по поверхні покриття з розгерметизованою шиною не виявлено, а також не виявлено слідів, які можуть свідчить про рух шини без тиску повітря у ній до ДТП. Внаслідок часткового знищення шини визначити, які механічні пошкодження на ній були до горіння, а також встановити, чи відбувався рух шини без тиску в ній, неможливо (а.п.169-173 т.6);

- висновок №9132/17-52 від 27.09.2017 року, який свідчать про відсутність на шинах автомобіля «Renault Scenic» виробничого браку, їх стан зношеності складає 50 %. З технічної точки зору ОСОБА_9 були дотримані умови експлуатації досліджуваних шин та у його діях не вбачається порушення п.31.4.5 ПДР, яке визначає технічний стан коліс та шин при експлуатації транспортного засобу (а.п.175-179 т.6);

- інформація Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» ДП Житомирський облавтодор» Філія «Зарічанська ДЕД» №39 від 10.03.2015 року, згідно якої на момент ДТП стан дорожнього покриття автомобільної дороги «Житомир-Попільня-Сквира-Володарка-Ставище» знаходиться в доброму стані, розмітка в наявності, проїзна частина оброблена протиожеледними матеріалами, штучного освітлення немає та на період зимового утримання встановлені дорожні знаки 1.13 «слизька дорога», 7.12 «ожеледиця», 7.2.1 «зона дії» (а.п. 29 т.6);

- довідка Житомирського обласного центру з гідрометеорології №25-43-16/1-1290 від 11.12.2014 року, відповідно до якої у день та час ДТП було хмарно, слабкий сніг, видимість 2-4 км, штиль, температура повітря 5 градусів морозу (а.п.30 т.6).

Правильність відображення у вироку показань потерпілих, свідків, а також письмових доказів, сторони кримінального провадження не оспорюють.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 не відповідали зазначеним вище вимогам Правил дорожнього руху України і знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її суспільно небезпечними наслідками, а доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що ДТП сталося не з вини обвинуваченого ОСОБА_9 є необґрунтованими і щодо їх спростування колегія суддів керується наступним.

Так, у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому, виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом (висновки про правозастосування, які містяться в постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року у справі 5-18кс14, від 05 листопада 2015 року у справі №5-218кс15, від 16.10.2019 у справі № 163/1753/17).

Наводячи доводи апеляційної скарги, про не належне встановлення судом причинного зв`язку між діянням обвинуваченого, подією ДТП та настанням наслідків, сторона захисту посилається на не врахування судом першої інстанції показань обвинуваченого, який в суді першої інстанції повідомив, що відбувся хлопок-вибух з лівого боку автомобіля та раптова втрата його керованості, після чого відбувся удар переднім правим колесом об бардюр, розкручування автомобіля, внаслідок чого він опинився на зустрічній смузі, показань свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що перед заносом автомобіля праворуч вона відчула хлопок у передній лівій частині автомобіля, схожий на вибух шини, а також даних протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_11 , відповідно до якого у момент коли пролунав хлопок з лівого боку автомобіля відстань до зустрічного автомобіля була 162,4 м.

В першу чергу, колегія суддів також звертає увагу на непослідовність та змінність версії обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його непричетності до даної ДТП, який в ході досудового розслідування під час слідчого експерименту вказував, що раптово втратив керованість над автомобілем коли почув хлопок-вибух з лівого переднього боку автомобіля, який, на його думку, стався внаслідок розриву шини лівого переднього колеса і його понесло на зустрічну смугу, в той час як під час судового розгляду обвинувачений надав протилежні показання про обставини ДТП, а саме, що коли лопнуло ліве переднє колесо автомобіль став некерований, кермо перестало повертатись, тому він інтуїтивно скерував праворуч і в цей момент відчув удар переднім правим колесом об бордюр. Від цього удару автомобіль винесло на протилежну смугу, де він зіткнувся з автомобілем «Mercedes Benz 190», який рухався назустріч, а тому твердження захисника ОСОБА_7 про узгодженість показань ОСОБА_9 із даними протоколу слідчого експерименту є неприйнятими.

По друге, всупереч апеляційним доводам захисника про неврахування наведених захисником доказів, з вироку суду слідує, що вказані докази суд першої інстанції оцінив комплексно та системно з іншими доказами даного кримінального провадження, зокрема з висновками наданих судових експертиз з дослідження обставин і механізму ДТП, судової експертизи технічного стану транспортних засобів, комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи та експертизи деталей транспортного засобу, комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи та автотехнічної експертизи для встановлення які саме порушення ПДР стали причиною настання наслідків, передбачених ч.3 ст.286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними та прийшов до обґрунтованого висновку що суспільно небезпечні наслідки настали через порушення вимог пунктів 2.3 б), д) 11.2, 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, відповідно до яких під час керування автомобілем обвинувачений ОСОБА_9 не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб у разі її зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, завдавати шкоди життю та здоров`ю громадян, втратив контроль над керованістю транспортним засобом, у зв`язку з чим допустив виникнення заносу автомобіля, у процесі якого перетнув горизонтальну дорожню розмітку 1.3 «Подвійна суцільна лінія», яку перетинати заборонено, та, порушуючи вимоги п.п.10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України, на дорозі з двостороннім рухом, яка має по дві смуги для руху у кожному напрямку, виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем «Mercedes-Benz 190» під керуванням ОСОБА_12 з одним пасажиром у салоні.

Зокрема, як вірно встановив суд першої інстанції на момент аварії на дорозі була ожеледиця, що підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_11 та допитаних свідків, що в свою чергу потребувало від водія ОСОБА_9 бути більш уважним та дотримуватись такої безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним.

В той же час, ОСОБА_9 не був достатньо уважним, не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб у разі її зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, не врахував погодні умови та стан дорожнього покриття, у результаті чого допустив занос автомобіля та виїзд на смугу зустрічного руху, де відбулось зіткнення між автомобілями, внаслідок чого пасажирки обвинуваченого ОСОБА_11 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_16 легкі тілесні ушкодження, а водій та пасажирка зустрічного автомобіля від отриманих травм померли на місці події.

І з такими висновками погоджується колегія суддів.

Так, суд першої інстанції, обґрунтовано в основу обвинувального вироку поклав дані висновків комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи та експертизи деталей транспортного засобу №347А від 31.10.2016 року та комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи та автотехнічної експертизи №2982/17-52 від 28.02.2017 року, якими встановлено, що занос автомобіля «Renault Scenic» відбувся саме внаслідок порушення ОСОБА_9 правил дорожнього руху, а не через розгерметизації лівого переднього колеса вказаного автомобіля, оскільки експертним шляхом встановлено, що слідів які б могли свідчити про розрив шини переднього лівого колеса автомобіля безпосередньо перед ДТП не виявлено, слідів, характерних для перекочування закраїн диску колеса по поверхні дорожнього покриття з розгерметизованою шиною не виявлено, також не виявлено слідів, які можуть свідчить про рух шини без тиску повітря у ній до моменту аварії, наявне механічне пошкодження є наслідком ударно-динамічної дії.

Згідно протоколу додаткового огляду транспортного засобу від 12.04.2017 року, на який звертає увагу захисник в поданій апеляційній скарзі, права шина, що знаходиться в автомобілі, має пошкодження у виді порізу боковини розміром 32х32 мм, висота протектора 5 мм.

При цьому, згідно висновку судової експертизи №3/842 від 27.02.2015 року встановлено, що внаслідок аварійних навантажень, прикладених до передньої правої частини автомобіля, механічно пошкоджені елементи передньої правої підвіски, а саме зруйнований лівий поперечний важіль, стійка амортизатора, стійка з маточиною фрагментами диску та шиною, шини заднього та переднього лівих коліс мають пошкодження у вигляді забоїн, вказані пошкодження знаходяться в зоні загальних деформацій, що виникли внаслідок зіткнення автомобілів та носять суто аварійний характер, що відповідає обставинам вчинення вказаної ДТП у цілому.

Допитаний в ході судового розгляду судовий експерт ОСОБА_19 підтвердив, що пошкодження передньої правої частини автомобіля «Renault Scenic» відбулося саме внаслідок зіткнення транспортних засобів, а не внаслідок удару об бордюр.

В цій частині суд першої інстанції правильно врахував показання свідка ОСОБА_38 , який на запитання прокурора пояснив, що саме після зіткнення автомобілів від одного з них відлетіло праве переднє колесо.

Крім того, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №9132/17-52 на шинах автомобіля «Renault Scenic» не виявлено виробничого браку й умови їх експлуатації обвинуваченим дотримані.

Посилання захисника ОСОБА_7 на ту обставину, що відповідно до протоколу огляду місця події віл 28.11.2014 року та додатків до нього, зокрема зображення №19 та №20 права шина переднього колеса знаходиться на відстані від місця зіткнення, разом із маточиною та диском автомобіля, не спростовують висновків судових експертиз та жодним чином не впливають на висновки суду щодо причини даної дорожньо-транспортної пригоди.

Також є обґрунтованими та не спростованими апеляційними доводами сторони захисту висновки суду першої інстанції, що у автомобіля «Renault Scenic» не могло бути розгерметизації лівого колеса до ДТП, бо за правилами фізики, а саме закону механіки (кінематики), яка вивчає силу тертя, ковзання й кочення, він аж ніяк не потрапив би у занос праворуч та не вдарився об бордюр, оскільки у такому разі його б винесло у лівий бік на зустрічну смугу. Аналогічно, у разі розгерметизації правого переднього колеса, автомобіль за законами фізично-механічних процесів занесло б у правий бік, до бордюру. При цьому, відповідно до згаданих вище експертиз, розгерметизації коліс відбулась внаслідок зіткнення з іншим автомобілем, що, з огляду на інші докази у справі, категорично виключає факт раптової розгерметизації коліс до аварії. У випадку заносу автомобіля обвинуваченого у правий бік та удару технічно-справним, цілим, тобто не розгерметизованим колесом об бордюр, висота якого, з показань свідка ОСОБА_38 та протоколу ОМП, не більше 15 см, автомобіль, за правилами цієї ж кінематики, мав би проїхати (подолати) цей бордюр та продовжити рух у бік узбіччя.

Викладені обставини є очевидними та окрім загальнодоступних законів фізико-механічних процесів, підтверджуються показаннями експерта ОСОБА_19 , які він надав в суді першої інстанції.

Відтак, об`єктивні фактичні дані, які містяться у вказаних висновках експертиз, поясненнях експерта, спростовують обидві версії подій обвинуваченого, внаслідок яких сталась згадана аварія, доводи захисника ОСОБА_7 щодо пошкодження стійки з маточиною фрагментами диску та шиною правого переднього колеса внаслідок чого автомобіль був некерований, а тому колегія суддів погоджується із критичною оцінкою наведених в цій частині показань як обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_16 про розрив, розгерметизацію шини лівого переднього колеса автомобіля безпосередньо перед ДТП та не керованості у зв`язку з цим транспортного засобу.

Крім того, колегія суддів зауважує, що висновки експертів у даному кримінальному провадженні є належно мотивованими, науково обґрунтованими, складеними експертами, що мають достатній фах, досвід і стаж експертної роботи, відповіді та висновки експертів повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, які потребували б роз`яснення, та, окрім того, підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував всі обставини, що мають значення, ґрунтовно дослідив причинно-наслідковий зв`язок між діями водіїв транспортних засобів з наслідками, що настали, у встановленому законом порядку вирішив всі клопотання сторін. Порушень кримінального процесуального законодавства при дослідженні доказів з боку суду першої інстанції не убачається.

Апеляційний суд з огляду на зазначене також не приймає до уваги аргументи сторони захисту про неповноту судового розгляду у зв`язку із відмовою судом першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення інженерно-транспортної експертизи з метою встановлення внаслідок чого сталося руйнування стійки з маточиною фрагментами диску та шиною правого переднього колеса «Renault» (зіткнення із транспортним засобом чи із бордюром) та коли відносно моменту ДТП сталося руйнування досліджуваної стійки з маточиною фрагментами диску та шиною правого переднього колеса «Renault», та вважає, що ті питання, які просить поставити на вирішення експертизи сторона захисту, з`ясовувалися під час судового розгляду кримінального провадження, що підтверджується дослідженими у суді доказами, в тому числі, наведеним вище висновками експертиз, а також показаннями допитаних в судовому засіданні суду 1-ої інстанції експертів ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , які склали вищезгадані висновки експертиз.

На переконання колегії суддів, стороною захисту не було надано апеляційному суду переконливих підстав необхідності в проведенні будь-яких додаткових досліджень, а також не було зазначено того, що експертам не були надані будь-які додаткові матеріали під час проведення ними зазначених експертиз.

З аналогічних підстав відхиляє апеляційний суд і апеляційні доводи обвинуваченого про безпідставність відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи для встановлення характеру отриманих тілесних ушкоджень у свідка ОСОБА_16 , оскільки встановлення характеру, локалізації та механізму заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , також були предметом дослідження експертів.

Разом з тим, ніхто з учасників судового розгляду не заперечував факт отримання згаданими особами тілесних ушкоджень в ході описаної вище ДТП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сторона захисту звернулась із вказаними клопотаннями про призначення експертиз з надуманих підстав, лише з метою затягування розгляду справи, в очікуванні спливу строку притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за вчинений ним злочин, що в цілому відповідає процесуальній поведінці сторони захисту у даному провадженні.

Тому оспорювання захисником встановлених за результатами судового розгляду фактичних обставин кримінального провадження, а також незгода з даною судом оцінкою доказів винуватості ОСОБА_9 з посиланням на власну оцінку, є непереконливими.

Колегія суддів зауважує, що незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.

В цій частині апеляційний суд визнає також необґрунтованими доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події та похідних від нього доказів, на яких ґрунтується вирок суду, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Докази, для їх допустимості, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 86 КПК України, повинні бути отримані у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до норм ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, слід насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Доводи захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 28.11.2014 року при якому було вилучено автомобілі «Renault Scenic», та «Mercedes-Benz 190», з підстав вказаних в апеляційній скарзі захисника, в тому числі з підстав проведення огляду транспортних засобів та вилучення предметів, а саме шин з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме без ухвали слідчого судді, колегія суддів відхиляє з таких мотивів.

За змістом статей 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, що проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Відповідно до ч.2 ст.233 КПК України під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які перебувають у володінні особи.

Статтею 234 КПК України передбачено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого в результаті його вчинення, а також установлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Отже, основною метою обшуку як слідчої дії є саме відшукання певних предметів чи відомостей, встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. При цьому обшук у будь-якому випадку пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи. Огляду як слідчої дії також властиві певні ознаки, притаманні обшуку, зокрема, він спрямований на виявлення та фіксацію певних відомостей про кримінальне правопорушення. Однак огляд не завжди пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи, а тому не завжди спричиняє втручання у право на недоторканість житла чи іншого володіння.

З протоколу огляду місця події (ДТП) від 28 листопада 2014 року та додатків до нього вбачається, що слідчий відділу розслідування ДТП СУМВС ОСОБА_39 за участю двох понятих провів огляд місця дорожньо-транспортної пригоди на ділянці, яка сталася на 7 км автодороги «Житомир-Сквира» у межах с. Станишівка, де виявлені транспортні засоби «Renault Scenic» та «Mercedes Benz 190» та встановлено зовнішні пошкодження цих автомобілів. Зокрема, на схемі зображено місце осипу скла, розлив рідини, уламки та розташування згаданих автомобілів після їх зіткнення, а також місце, де знаходились покришка, передня права стійка з маточиною та уламок переднього правого колеса автомобіля «Renault Scenic». Також, під час ОМП на автомобілі «Renault Scenic» виявлені та зафіксовані пошкодження в передньо-правій та правій боковій частинах, також зафіксовано, що автомобіль пошкоджено вогнем. У автомобіля «Mercedes Benz 190» пошкоджена передня ліва частина.

Отже, з вказаного протоколу слідує, що під час огляду автомобілів з них нічого не вилучалося та зсередини вони не оглядались. Проїзна частина має по дві смуги руху у кожному напрямку, частково вкрита снігом.

Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження обох транспортних засобів як предметів, що зберегли на собі його сліди, без проникнення до них чи вилучення з цих автомобілів будь-яких предметів.

За таких обставин, зазначений огляд не носив ознак примусової слідчої дії, не був пов`язаний із проникненням в інше володіння особи, не порушував недоторканості іншого володіння особи (у даному випадку - транспортних засобів), що спростовує твердження захисника ОСОБА_7 про проведення огляду місця події з порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства без ухвали слідчого судді, а тому відповідно, і не було потрібно одержання стороною обвинувачення ухвали слідчого судді для узаконення проведеної даної слідчої дії.

Крім того, з цих підстав колегія суддів відхиляє і апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 як безпідставні про те, що вилучені автомобілі під час вказаного огляду місця події без законних підстав перебували на штраф майданчику поліції 3 роки без законних підстав та з порушенням порядку зберігання речових доказів.

Як вже зазначалось вище, згідно зі ст. 237 КПК України огляд - це слідча дія, під час якої слідчий, прокурор оглядає місцевість, приміщення, речі та документи з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Разом із тим, на відміну від обшуку, вилучення таких речей під час огляду не завжди має примусовий характер пошуку прихованих слідів злочину та не пов`язане із вторгненням у сферу особистих прав та інтересів громадян.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час огляду місця події (ДТП) 28 листопада 2014 року були вилучені автомобілі, за участю яких сталася ДТП та поміщені на територію майданчика Житомирської філії ДП МВС «Інформ ресурс» та у подальшому на ці автомобілі у встановленому законом порядку, а саме ухвалами слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 15.09.2017 року було накладено арешт (а.п.27-28 т.6)

Крім того, додатково колегія суддів звертає увагу, що протягом досудового розслідування, тобто у період проведення слідчих дій, збирання доказів, в тому числі проведення відповідних експертиз, ні обвинувачений ОСОБА_9 , ні його захисник не стверджували про тримання органом досудового розслідування транспортного засобу всупереч його волі, про створення перешкод чи унеможливлення йому всупереч його волі реалізовувати права власника транспортного засобу, про його бажання вилучити належний його автомобіль із місця його зберігання та володіння правоохоронного органу, не оскаржували будь-яких дій чи бездіяльності слідчого, прокурора на досудовому розслідуванні.

Наявність та добровільність згоди за правилами кримінального процесу може доводитися не лише письмовим документом відповідного змісту. Закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди власника майна стосовно зберігання транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП, як речового доказу в провадженні в місці, визначеному органом досудового розслідування. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи із сукупності обставин конкретного провадження, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування.

В цьому провадженні стороною захисту було заявлено про порушення процесуального порядку утримання речового доказу лише на стадії апеляційного розгляду, враховуючи викладене, апеляційній суд вважає, що зберігання речового доказу автомобіля «Renault Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_1 на штрафному майданчику поліції здійснювалося за добровільною згодою власника вказаного транспортного засобу, не становило істотного порушення його прав та законних інтересів, в протилежному випадку обвинувачений транспортного засобу б негайно б звернулися про повернення транспортного засобу, скасування накладеного арешту, та порушення його прав, якби вбачав таку істотність.

Положеннями ч.9 ст.100 КПК України встановлено, що питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що під час вилучення транспортного засобу та його зберігання не встановлено таких обставин, які б згідно з положеннями ст.87 КПК України свідчили про недопустимість цього доказу, то відповідно немає підстав визнавати недопустимим доказом висновки проведеної з цим транспортним засобом відповідних експертиз, які сторона захисту вважає похідними від протоколу огляду доказами.

З приводу доводів обвинуваченого про те, що, всупереч вимогам ч. 1 ст. 314-1 КПК, судом першої інстанції не було доручено органу пробації складення досудової доповіді для з`ясування інформації, що характеризує його, а також прийняття судового рішення щодо міри покарання, то колегія суддів визнає їх безпідставними.

Порядок вирішення питання щодо складання досудової доповіді передбачено ч.5 ст. 314 КПК, відповідно до якої у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді, проте під час проведення підготовчого судового засідання, в якому брали участь прокурор, потерпілий, захисник обвинуваченого та обвинувачений, будь-яких заяв чи клопотань про необхідність складання досудової доповіді від учасників кримінального провадження до суду не надходило, а суд також не ініціював складання досудової доповіді у провадженні щодо ОСОБА_9 (а.п.143 т.1) .

Колегія суддів також звернула увагу на те, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 314 КПК суд вирішує питання щодо складання досудової доповіді лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, проте в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено будь-яких обставин, які б свідчили про те, що у провадженні відносно ОСОБА_9 існують підстави для складання досудової доповіді для дотримання інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини і такі обставини відсутні в матеріалах провадження.

Відтак, на переконання апеляційного суду, відсутність в матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_9 досудової доповіді не є порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відтак це не може бути розціненим як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та доведеності його вини згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», у вчиненні цього правопорушення.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційні скарги сторони захисту не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту та скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16.02.2024 відносно ОСОБА_9 , - без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :