Провадження №11-кп/801/984/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2024 про відмову у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2024 відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції по суті з заміною на 15 років позбавлення волі. Апелянт вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається на перекручування судом сутності його вимог і намагання звести питання до пом`якшення вироку відповідно до ст.ст. 81, 82 КК України. Апелянт наполягає на виконання рішення ЄСПЛ та припинення його катування, яке полягає, на його переконання, у відбуванні ним покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ засудженого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а ухвала суду є законною, обґрунтованою та ухваленою у відповідності до вимог закону.

За матеріалами справи, ОСОБА_7 засудженого вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 06.10.2000 року за ст. 93 п.п. «е,з,і» КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 11.01.2000 року вирок Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 06.10.2000 щодо ОСОБА_7 змінено, виключено з вироку кваліфікацію дій Литвина за п. «і» ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) та постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 93 п.п. «е,з» КК України (в ред. 1960 року) до міри покарання призначеної судом. В решті вирок залишено без змін.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2018 засудженому ОСОБА_7 в строк покарання призначеного вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 06.10.200 строк попереднього ув`язнення з 10.05.2000 до 11.01.2001 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

В заяві, поданій до суду, ОСОБА_7 просить призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі та звільнити його у зв`язку з відбуттям покарання.

Висновки суду про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, заявлених останнім, є обґрунтованими, з належним посиланням на норми чинного законодавства, які встановлюють механізм звільнення особи від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, зокрема, шляхом заміни покарання на більш м`яке, звільнення після відбування певного строку покарання та помилування особи.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997, окрім того, що Конвенція була ратифікована Україною, держава визнала обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (далі - ЄКПЛ) та практику Суду (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Оскільки норми Конвенції сформульовані досить широко, то відповідно до статті 32 цієї ж Конвенції, ЄСПЛ є органом, правомочним тлумачити положення Конвенції та протоколів до неї, тим самим вказуючи напрямок та сферу застосування тієї чи іншої норми. Відтак, положення ЄКПЛ існують не самі по собі, а лише в тому вигляді, в якому їх розуміє, інтерпретує та застосовує Суд. Однак, ЄСПЛ не наділений повноваженнями творення нових норм права, а відповідно до статті 32 Конвенції, його роль стосується виключно тлумачення й застосування норм Конвенції та Протоколів до неї.

Відтак, колегія суддів не погоджується з доводами засудженого, що суд першої інстанції не застосував вимоги та відповідну практику ЄСПЛ, а також щодо відсутності реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі в Україні на підставі чинних вимог кримінального законодавства.

ОСОБА_7 посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 11.03.2021 у справі «Дембо та інші проти України», яким постановлено, що заяви засуджених до довічного позбавлення волі, зокрема заява ОСОБА_7 , свідчать про порушення статті 3 Конвенції.

При цьому в п. 7 вказаного рішення, суд повторює, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. рішення у справі "Вінтер та інші проти Сполученого Королівства" [ВП], N 66069/09 та 2 інші, пункти 59 - 81, ЄСПЛ 2013 (витяг)).

В п. 8 рішення вказано, що «У керівній справі "Петухов проти України (N 2)" (заява N 41216/13, від 12 березня 2019 року) Суд уже встановлював порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.

На виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні Петухов проти України, 06.11.2022 набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18.10.2022 щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

При цьому суд не зобов`язаний автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття останньою покарання строком від 15 років. Таке рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість наразі констатувати, що засуджений ОСОБА_7 у період відбування покарання своєю поведінкою засвідчив успішність процесу виправлення, а призначене йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене строковим покаранням.

Твердження засудженого ОСОБА_7 про необхідність виконання рішення ЄСПЛ шляхом відновлення його юридичного статусу та скасування довічного позбавлення волі, яке принижує людську гідність і є катуванням в розумінні ст. 127 КК України, колегія суддів вважає помилковим трактуванням прийнятого рішення апелянтом.

Рішення ЄСПЛ, на яке полається заявник, не зобов`язує державу Україна звільнити засуджених, а лише вказує на необхідність вироблення механізму можливого звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, законним і вмотивованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, апеляційних підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2024 про відмову у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4