Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/9944/23
Провадження №1-кп/523/771/24
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

27.05.2024 р. Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000658 від 13.05.2023р., за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, з вищою освітою, заміжньої, маючої на утриманні дітей 2013, 2016 років народження, працюючої адміністратором «ЛотоМаркет», зареєстрованої: АДРЕСА_1 , проживаючої: АДРЕСА_2 (оренда), раніше судимої:

- 30.05.2023р. Суворовським райсудом м. Одеси за ч.4 ст.185 КК України до 5р. позбавлення волі, відповідно до ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 2р.,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 достовірно знаючи про військову агресію збройних сил російської федерації та впровадження на території України воєнного стану, вчинила умисне кримінальне правопорушення за наступних обставин.

09.05.2023р., приблизно о 22год. 45хв., ОСОБА_5 перебуваючи в гостях у ОСОБА_6 за місцем проживання останньої - АДРЕСА_3 , маючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, визначила об`єктом свого злочинного посягання, належне ОСОБА_6 майно, а саме мобільний телефон марки «Ірhоnе», який знаходився у кімнаті зазначеної квартири. Далі, ОСОБА_5 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись в тому, що за її діями ніхто не спостерігає та не може завадити їх реалізації, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, таємно викрала вищевказаний мобільний телефон, вартістю 3000грн., із сім-картою «Київстар», яка матеріальної цінності не становить. Після чого, ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 3000гривень.

В судовому засіданні, обвинувачена повністю визнала свою вину за пред`явленим та викладеним в обвинувальному акті обвинуваченням, крім того, пояснила суду про час, місце, спосіб та мотиви скоєного нею при вказаних вище обставинах, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у кримінальному провадженні та фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 у повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, враховуючи, що прокурор, обвинувачена не оспорювали фактичні обставини провадження та беручи до уваги, що учасники судового провадження, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, при цьому роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої та вивченням матеріалів кримінального провадження, що характеризують останню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та дії вказаної особи кваліфікує за ч.4 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання ОСОБА_5 , суд приймає до уваги характер і обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Судом враховується особа ОСОБА_5 , яка є особою раніше судимою, вчинила умисне, корисливе кримінальне правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, маючої вищу освіту, розлученої, маючої на утримані дітей 2013, 2016 років народження, працюючої адміністратором «ЛотоМаркет», маючої місце реєстрації та тимчасового проживання.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 передбачені ст.66 КК України, суд визнає: щире каяття, повне визнання своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність матеріальної шкоди, у зв`язку із поверненням потерпілій раніше викраденого майна.

Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченій, передбачені ст.67 КК України, судом не встановлені.

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На підставі викладеного, при визначенні виду та міри покарання по даному кримінальному провадженню, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини кримінального провадження, беручи до уваги особу ОСОБА_4 яка є особою раніше судимою, вчинила умисне, корисливе кримінальне правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, маючої вищу освіту, розлученої, маючої на утримані дітей 2013, 2016 років народження, працюючої адміністратором «ЛотоМаркет», маючої місце реєстрації та тимчасового проживання, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченій - щире каяття, повне визнання своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність матеріальної шкоди, у зв`язку із поверненням потерпілій раніше викраденого майна та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченій, з метою запобігання вчиненню обвинуваченою нових кримінальних правопорушень, суд приходить до висновку про те, що виправлення останньої та недопущення вчинення нею нових кримінальних правопорушень, можливе лише в умовах її ізоляції від суспільства, із призначенням покарання у виді позбавлення волі.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої, які створять у неї готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченою покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену у Постанові від 28.05.2020року (справа №753/13972/17; провадження №51-986км20), згідно якої, Верховний Суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Крім того, приймаючи таке рішення, суд серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950.

Крім того, судом встановлено, що 30.05.2023р. вироком Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 було засуджено за ч.4 ст.185 КК України до позбавлення волі та із застосуванням ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, який потрібно виконувати самостійно виходячи з наступних обставин.

Так, у Постанові від 15 лютого 2021 року №760/26543/17 Верховний Суд вказав, що призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст.70 КК суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч.4 ст.70 КК.

Далі, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинання, часткового чи повного поглинання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Суд, не надаючи правової оцінки правовим висновкам викладеним у вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 30.05.2023 року, погоджується з таким підходом до призначення покарання, більш того, враховуючи, що у даному кримінальному провадженні Стояновій інкриміновано вчинення кримінального правопорушення 09.05.2023р., тобто до постановлення вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 30.05.2023 року - вважає, що такий підхід до визначення порядку виконання остаточного покарання буде справедливим і для даного кримінального провадження.

Більш того, надаючи оцінку вищевказаним обставинам, суд керується сталими висновками Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду №760/26543/17 від 15 лютого 2021 року, Верховний Суд детально пояснив, що якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таке тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.

Натомість протилежний підхід ставив би даний суд у позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст.24 КПК) та підривало би презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч.2 ст.21 КПК).

Крім того, в більш широкому контексті така правова позиція є єдино можливою з огляду на ч.2 ст.19 Конституції України, яка вимагає від органів державної влади діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому з такою позицією апеляційного суду погоджується й об`єднана палата.

Вказана практика є сталою для Верховного Суду, про що свідчить неодноразове застосування такого підходу за наявності подібних обставин, зокрема у постанові Верховного Суду 23 червня 2022 року у справі № 214/3524/21 така правова позиція прямо вказана як усталена.

Враховуюче вищевикладене, суд не знаходить правових підстав для визначення за наслідками розгляду даного кримінального провадження та призначення остаточного покарання ОСОБА_5 за сукупністю кримінальних правопорушень, іншого порядку виконання покарання, призначеного вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 30.05.2023 року, аніж призначення виконувати такий вирок самостійно.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Запобіжний захід до набрання вироку законної сили відносно ОСОБА_4 обрати у вигляді особистого зобов`язання, після чого, змінити на тримання під вартою. Виконання вироку в цій частині покласти на відділ поліції №3 ОРУП №1. Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту її фактичного поміщення під варту,

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30.05.2023 року - виконувати самостійно.

Речові докази: мобільний телефон - вважати повернутим за належністю ОСОБА_6 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд м. Одеси до Судової палати по кримінальних справах Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.

Копії вироку вручити під розписку учасникам судового засідання, а також надати іншим заінтересованим особам.

Суддя ОСОБА_1