Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1808/23
Провадження № 1-кп/382/63/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Яготин

Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001684 від 17.07.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, з вищою освітою, на утриманні дітей не маючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 16 годині 17 хвилин, перебуваючи в приміщенні магазину «АТБ-маркет», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , при вході до приміщення магазину на стійці помітив гаманець, який попередньо залишила без нагляду ОСОБА_6 . В цей час, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна. Без розриву у часі, реалізовуючи свій злочинний умисел, переконавшись що його дії є непомітними для сторонніх осіб, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення взяв вказаний гаманець, перевірив його вміст та відразу після цього з даним гаманцем покинув приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Своїми протиправними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму - 910 (дев`ятсот десять) гривень.

Таким чином, ОСОБА_4 таємно викрав чуже майно (вчинив крадіжку), вчиненій в умовах воєнного стану, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений не визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України та показав, що в той день він йшов до магазину, точного часу не пам`ятає, який знаходився біля вокзалу, щоб купити воду. Зайшовши до магазину, він побачив забуту річ (гаманець), перевірив вміст та забрав його з метою повернути власнику. В гаманці були грошові кошти та банківські карточки, які він потім викинув разом із гаманцем, щоб шахраї не скористалися карточками, а грошові кошти забрав та поклав їх окремо від свої коштів. Зазначив, що до магазину він не зайшов, а пішов додому до знайомих спати, тому що почував себе погано. На наступний день, збираючись повернути речі, він йшов до того ж магазину. Не дійшовши 100 м, його зупинили працівники поліції та запитали куди він йде, на що ОСОБА_4 відповів, що знайшов гаманець та йде повертати речі власнику. Вони йому сказали, що прийде власниця і він зможе віддати їй. Після чого вони повезли його до відділення поліції та під розписку він видав їм речі. Зазначив, що не вважає це крадіжкою, оскільки одна людина загубила, а інша знайшла. Як точно потрібно було діяти після знахідки він не знає, діяв згідно своїх моральних принципів. Вважає, що все вчинив вірно. Після того як знайшов гаманець, не було можливості розшукати власника, а на наступний день він пішов до магазину щоб повернути.

Незважаючи на не визнання ОСОБА_4 фактичних обставин та не визнання ним своєї вини у вчинені інкримінованого йому кримінальному правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, його винуватість доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка повідомила, що обвинуваченого ОСОБА_4 в засіданні бачить вперше, в жодних стосунках з ним не перебуває. Того дня (весною чи влітку 2023 року, в обідній час) потерпіла зайшла в магазин АТБ біля вокзалу в м. Яготин та придбала продукти. Потім, перед виходом із магазину, вона на пакувальному столику біля виходу складала продукти і машинально через втому забула на столику гаманець. Після цього вона вийшла із магазину та на велосипеді поїхала в інший магазин, де виявила, що гаманця в сумці немає. Вона одразу повернулася до магазину ОСОБА_7 (думала може охороні хтось віддав), а там їй повідомили що ніхто нічого не повертав. В гаманці потерпілої були банківська картка ОСОБА_8 (із зазначенням номеру телефону банку), карточка з аптеки, чеки на продукцію й житло, грошові кошти в розмірі 910 грн готівкою, також були дрібні гроші. Потерпіла зателефонувала в поліцію, подзвонила в ОСОБА_8 та заблокувала рахунок. Потім вона дочекалася поліцію, які приїхали десь через годину та переглянули відео з камер відеоспостереження. Через деякий час працівники поліції повідомили потерпілу, що розшукали підозрюваного. Гаманець та картки потерпілій не повернули; працівники поліції пізніше повернули потерпілій грошові кошти в повному розмірі. Потерпіла матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого на має. Потерпіла після магазину ОСОБА_7 заходила тільки в один інший магазин, який розташований неподалік, де і виявила відсутність гаманця. Потерпіла одразу повернулася в магазин АТБ (пройшло небагато часу), оскільки до цього саме там була й останній раз розраховувалася, й інші випадки (де могла загубити гаманець) вона виключала. Потерпіла не бачила, як її гаманець хтось взяв. Зазначила, що обвинувачений не міг у неї його витягти; потерпіла біля столику гаманець виклала з корзини. Також зазначила, що на банківській карточці, яка була в гаманці, було написано її ім`я та прізвище; відомості про телефон потерпілої в гаманці не було, а «там були телефон моєї начальниці, там був телефон моєї подруги». Потерпіла вважає що обвинувачений «знайшов його (гаманець), того що він не міг у мене його вкрасти»; «я як викладала продукти то він (гаманець) був на столі»; «ну роззява да я винувата». Потерпіла вважає, що відбулася звичайна ситуація; гаманець вона «забула».

Також винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами:

- відомостями з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.07.2023 року № 0001684 про реєстрацію кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК України;

- відомостями щодо події, які зафіксовані в рапорті органу поліції від 16.07.2023 року, в якому вказано, що 16.07.2023 року отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 3241 від 16.07.2023 року як крадіжка. В результаті опрацювання вказаної інформації встановлено наступне: 16.07.2023 о 16:46 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 16.07.2023 о 16:46 за адресою: АДРЕСА_2 , потрібен НП. Щойно в магазині АТБ викрали гаманець, коричневого кольору. 900 грн. Банківські картки. Нікого не підозрює. Є записи з камер спостереження. Виїздом на місце події встановлено, що заявниця з власної необережності залишила гаманець з грошовими коштами в сумі 900 гривень належних їй у магазині АТБ, після чого залишила приміщення магазину та попрямувала додому, після чого виявила відсутність гаманця та повернувшись назад до магазину дізналася, що залишений гаманець викрадений, так як залишений без уваги. Від заявниці відібрано заяву та пояснення;

- заявою ОСОБА_6 від 16.07.2023 року, написаної на ім`я начальника ВП №2 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області, в якій зазначено «прошу Вас приміняти міри до вже встановленої особи, яка в період часу в 16:00 по 16:20 16.07.2023 р. здійснили крадіжку гаманця належного мені»;

- заявою ОСОБА_4 від 17.07.2023 року, написаної на ім`я начальника ВП №2 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області, в якій зазначено «Я ОСОБА_4 добровільно видаю працівникам поліції грошові кошти в сумі 910 грн (номінал 500 (1); 100 (3 штуки); 20 (1); 20 (3)) які я знайшов у гаманці який я знайшов у магазині АТБ, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- відомостями компакт-диску, який містить записи з камер відеоспостереження, переглянутим в судовому засіданні, та протоколом перегляду відеозапису до нього від 21.07.2023 року;

- дослідженими в судовому засіданні речовими доказами, а саме грошовими купюрами, які обвинувачений підтвердив, що саме такі купюри перебували в гаманці.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису під назвою «1» вбачається, що 16.07.2023 о 16:13:20 потерпіла, перебуваючи в приміщенні магазині, забирає речі з камери схову та підходить до столу, кладе речі, а потім кладе гаманець на стіл та починає складати речі до пакетів. Забравши спаковані речі о 16:16:00 виходить з приміщення магазину, при цьому гаманець залишається лежати на столі. Далі, як вбачається з цього відеозапису з магазину зі сторони касової зони виходять відвідувачі. Потім о 16:17:03 до магазину заходить ОСОБА_4 в напрямку до касових зон, проходить повз стіл де лежить гаманець, торкається камери схову та відразу розвертається в зворотному напрямку та підходить до столу, на якому лежить гаманець. Потім, взявши гаманець до рук, він стоїть з ним біля столу, деякий час роздивляється, а потім о 16:17:43 забирає гаманець та виходить з приміщення магазину.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису під назвою «2», вбачається, що відеозапис здійснюється з іншої камери спостереження. О 16:17:06 ОСОБА_4 заходить в приміщення магазину в напрямку до касових зон. Назустріч йому йде чоловік. Потім, пройшовши повз стіл, на якому лежить гаманець, торкаючись камери схову, обвинувачений розвертається в зворотному напрямку та відразу підходить до столу де лежить гаманець, бере його в руки та деякий час роздивляється, після чого забирає гаманець та о 16:17:43 виходить з приміщення магазину.

Під час перегляду відеозаписів обвинувачений не заперечував, що саме він зображений на них та не заперечував проти того, що він дійсно забрав гаманець, однак мав на меті повернути його власнику.

Вищенаведені докази, на переконання суду, узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Логічний аналіз вищевикладеної ч. 1 ст. 94 КПК України дає підстави дійти висновку про те, що оцінка доказів судом здійснюється за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому, сукупність зібраних доказів оцінюється з точки зору достатності та взаємозв`язку, необхідних для прийняття відповідного процесуального, в даному випадку, судового рішення.

Внутрішнє переконання це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку та готовий до практичних дій у відповідності з отриманими знаннями. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

В цьому контексті суд керується правовою позицією, викладеною в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к (провадження №51-597км17), відповідно до якої поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обвинуваченим та його захисником оспорюється у вказаному кримінальному провадженні наявність у діях ОСОБА_4 умислу на вчинення крадіжки чужого майна, оскільки він умислу на крадіжку не мав, а мав намір повернути власнику. За твердженням сторони захисту, обвинувачений знайшов загублену річ, яку мав намір повернути.

Суд критично оцінює посилання обвинуваченого та сторони захисту на відсутність підстав для розцінювання дій ОСОБА_4 не інакше як знахідки з огляду на наступні обставини.

Положення ст. 337 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) містять нормативне врегулювання правового становища знахідки та прав особи, яка знайшла загублену річ.

Зокрема, відповідно до вимог зазначеної статті ЦК України, особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі.

Особа, яка знайшла загублену річ у приміщенні або транспортному засобі,зобов`язана передати її особі, яка представляє володільця цього приміщення чи транспортного засобу. Особа, якій передана знахідка, набуває прав та обов`язків особи, яка знайшла загублену річ.

Якщо особа, яка має право вимагати повернення загубленої речі, або місце її перебування невідомі, особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана заявити про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування.

На підставі аналізу досліджених судом під час судового розгляду кримінального провадження доказів, зокрема, показань самого обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілої та відеозаписів камер внутрішнього відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що ОСОБА_4 в той день, 16.07.2023 о приблизно о 16:17 год., зайшовши до приміщення магазину та прямуючи до касових зон, побачив на столі між камерами схову гаманець, очевидно помилково залишений попереднім покупцем, підійшов до гаманця, роздивився його та заволодів ним, не повідомивши при цьому уповноважених осіб магазину про виявлення гаманця, який йому не належить (ні охоронця, ні адміністратора, ні касира). При цьому, за показами обвинуваченого, він прямував до магазину з метою купити води; водночас, одразу після того, як він біля входу виявив на столику гаманець, що йому не належить, він вже не пішов до магазину, а, фактично змінивши свою подальшу поведінку, через короткий проміжок часу (менше хвилини) покинув приміщення магазину. Обвинувачений не намагався дочекатись володільця на місці виявлення гаманця та в подальшому, як зазначив сам обвинувачений в своїх показах, не зайшовши до зали магазину, куди від спочатку планував зайти купити воду, покинув приміщення магазину разом із вищевказаним гаманцем, отримавши реальну можливість розпоряджатися майном. Згідно показів самого обвинуваченого гаманець і банківську картку він потім викинув.

Вищезазначена поведінка ОСОБА_4 , зокрема, факт заволодіння гаманцем та неповідомлення уповноважених осіб магазину про його виявлення, свідчать про те, що в діях обвинуваченого вочевидь відсутні умови, за яких привласнене майно може вважатись знахідкою в розумінні вимог ст. 337 ЦК України.

В цьому контексті вирішальною є правова позиція, викладена в постанові ККС ВС від 23.03.2023 у справі №464/28889/20 (провадження №51-2989км22), відповідно до якої на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

При цьому, суд враховує, що якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.

Згідно показів потерпілої, після того, як вона залишила гаманець на столику (згідно відеозапису о 16:16) та виявлення нею зникнення своєї речі через незначний проміжок часу, вона невідкладно повернулася назад до магазину АТБ, оскільки думала, що її річ може хтось віддав охороні. Потім потерпіла зателефонувала в поліцію (згідно відомостей рапорту поліцію потерпіла викликала о 16:46). Потім потерпіла дочекалася поліцію, працівники якої переглянули відео з камер відеоспостереження, та в цей же день потерпіла написала заяву в поліцію. Наведене спростовує твердження сторони захисту про те, що потерпіла в той момент вважала своє майно остаточно втраченим. Навпаки, наведене свідчить про те, що місцезнаходження гаманця до його заволодіння обвинуваченим було відомо потерпілій, а після - ні, внаслідок чого потерпіла викликала працівників поліції.

Відтак, з урахуванням встановлених під час судового розгляду обставин кримінального провадження, суд доходить переконання про те, що у обвинуваченого ОСОБА_4 були відсутні об`єктивні підстави сприймати виявлений ним в приміщенні магазину гаманець як знахідку, оскільки вочевидь такий гаманець не вибув із володіння його законного власника потерпілої ОСОБА_6 , був необережно забутий нею в приміщенні магазину, між втратою майна та його виявленням обвинуваченим пройшов короткий період часу, ОСОБА_4 усвідомлював факт того, що власник майна може в будь-який момент повернутись до магазину за своїм гаманцем, як тільки усвідомить його втрату, а також у обвинуваченого були всі об`єктивні можливості повідомити чи передати уповноваженим особам магазину, або звернутися до уповноважених органів із повідомленням про виявлення гаманця.

Проте обвинувачений ОСОБА_4 , всупереч вимог ст. 337 ЦК України, про виявлення ним чужого гаманця адміністрацію магазину не повідомив, не залишив своїх контактів уповноваженим працівникам магазину, не намагався дочекатися власника на місці виявлення гаманця, не здійснював спроб знайти власника гаманця.

Підстав не довіряти показанням потерпілої у суду немає, оскільки їх показання узгоджуються із іншими доказами, наявними в матеріалах провадження та дослідженими судом під час судового розгляду, зокрема, із рапортом органу поліції, письмовою заявою потерпілої від 16.07.2023 року до правоохоронних органів про вчинення злочину, а також відеозаписами з камер відеоспостережень.

Не приймає до уваги суд також посилання сторони захисту на відсутність корисливого мотиву в діях ОСОБА_4 з огляду на те, що він відразу як знайшов гаманець, перевірив його вміст, забрав грошові кошти, а сам гаманець з карткою викинув. Факт викидання обвинуваченим гаманця та картки, крім грошових коштів, після заволодіння ним, свідчить про відсутність у нього дійсного наміру повертати гаманець та його вміст законному власнику та навпаки підтверджує наявність прямого умислу на викрадення такого гаманця, тобто, як наслідок, свідчить про відсутність в його діях ознак знахідки майна. Із обсягу та характеру фактичних обставин справи вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 тимчасово втратила контроль над своїм майном. При цьому, як тільки вона виявила його відсутність, вона відразу повернувся туди, де його залишила. Ці та інші обставини справи переконують, що потерпіла забула своє майно у відомому їй місці, а не загубила його невідомо де. Потерпіла спробувала поновити контроль над своїм майном і поновила б, якщо б обвинувачений не вчинив інкримінованих йому дій. Посилання сторони захисту на те, що в гаманці були відсутні відомості, які можна було б використати з метою розшуку його власника, спростовуються показами потерпілої, яка повідомила, що в гаманці була банківська картка ОСОБА_8 із зазначенням номеру телефону банку, а також її ім`я та прізвища; також, згідно показів потерпілої, «там були телефон моєї начальниці, там був телефон моєї подруги».

Що стосується тверджень обвинуваченого з приводу того, що у нього не було можливості повернути гаманець законному власнику в день його виявлення, оскільки він почував себе погано та пішов спати, суд вважає такі доводи голослівними та такими, що не узгоджуються із іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема, встановленим фактом того, що ОСОБА_4 позбувся гаманця та інших речей, які знаходилися в ньому, крім грошових коштів, майже одразу після заволодіння ним, не здійснив спроб повернути гаманець законному власнику або одразу ж передати його адміністрації магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Будь-яких належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_4 намагався розшукати власника майна чи повідомити уповноважені органи про знахідку, матеріали справи не містять.

Частина 2 ст. 24 КК України встановлює, що прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

З урахуванням викладеного, суд доходить переконання про те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 під час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення та після його вчинення свідчить саме про наявність в його діях прямого умислу на незаконне заволодіння чужим майном.

За зазначених обставин, суд вважає повністю спростованими твердження обвинуваченого про відсутність в його діях умислу на викрадення грошових коштів, корисливої мети особистого збагачення та факту того, що він не усвідомлював протиправність своїх дій, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілої, дослідженими судом доказами у своїй сукупності, які повністю узгоджуються між собою, доповнюють одне одного, тому суд вважає їх правдивими та достовірними, та доходить висновку про те, що в діях обвинуваченого наявний прямий умисел на заволодіння грошовими коштами, належними потерпілій, а також корисливий мотив.

Підсумовуючи викладене, винуватість ОСОБА_4 підтверджується у своїй сукупності: показаннями потерпілої; письмовими доказами; відеозаписами; а також частково показами самого обвинуваченого, який не заперечує факт діяння, а заперечує лише мотиви його вчинення та наявність умислу. Суд вважає, що сукупний аналіз доказів по справі та дій обвинуваченого свідчить про наявність умислу, оскільки обвинувачений вочевидь усвідомлював, що знайшов та забрав забутий гаманець, в якому містилися грошові кошти, (тобто чужу річ, яка обвинуваченому не належить), перевірив його вміст, не вчинив жодних активних дій щодо розшуку власника забутого майна, нікого не повідомив про знахідку, в тому числі адміністрацію та інших співробітників магазину.

Оцінюючи докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 185 КК України за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 65-67 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризувався посередньо, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 11.07.2011 року, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, неодружений, раніше не судимий.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66-67 КК України судом не встановлено.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

З урахуванням викладеного, суд враховує також мету покарання, дані про особу обвинуваченого, та вважає за необхідне і достатнє призначити ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Враховуючи наведене, а також з огляду на те, що на переконання суду виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, враховуючи позицію потерпілої, яка матеріальних претензій до обвинуваченого не має і не посилалася на необхідність призначення суворого покарання, суд вважає за необхідне на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

На думку суду, призначене покарання з подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік є справедливим та обґрунтованим, з урахуванням всіх фактичних обставин в сукупності, та таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України. Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся. Запобіжний захід обвинуваченому не обирався. Процесуальні витрати у провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 100, 368, 370, 371, 374, 376, 395 КПК України

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Згідно зі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 (один) рік з покладенням на нього відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.

Речові докази: - грошові кошти в сумі 910 гривень (500 грн; з купюри по 100 грн, 50 грн; з купюри по 20 грн) вважати повернутими ОСОБА_6 ; - оптичний диск формату CD-R, на який нанесено напис «відеозапис з камер відеоспостереження магазину АТБ» залишити зберігатися в матеріалах справи.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Яготинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вручити учасникам судового провадження повний текст вироку в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1