ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3220/24 Справа № 201/8909/20 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 3,5 ст. 27 п.п. 1,5,6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції посилається на те, що ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк до п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті. Ризики, на які посилається прокурор, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого, не змінилися та продовжують існувати, що вказує на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, а саме, те що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у вказаному кримінальному проваджені та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Летельє проти Франції».

Зазначає, що ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк до п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті. Ризики, на які посилається прокурор, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого, не змінилися та продовжують існувати, що вказує на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, а саме, те що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у вказаному кримінальному проваджені та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Летельє проти Франції».

Вказує, що будь-яких даних про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено та буде недостатнім для запобігання зазначених ризиків.

Також зазначає, що зважаючи на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення з корисливих мотивів, направленого проти життя осіб та вчиненого способом небезпечним для життя багатьох осіб, з урахуванням обставин інкримінованого останнім злочину, з огляду на положення ч.4 ст. 183 КПК України, неможливе, у даному випадку, є визначати розмір застави обвинуваченим.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу та ухвалити нову, якою застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю або визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування свої вимог посилається на те, що строк тримання обвинувачених під вартою складає 4 роки та 5 місяців, при цьому в судовому засіданні на якому постановлена оскаржувана ухвала лише визначений порядок дослідження доказів. Вони мають четвертий склад суду та четвертий початок слухання справи, кожний такий початок відбувається виключно з вини держави.

Зазначає, що було порушено право обвинуваченого на захист, оскільки не розглянуто клопотання сторони захисту про дослідження доказів.

Вказує, що в судовому засіданні було проголошено обвинувальний акт, обвинувачений Колесник сказав, що він є незрозумілим та попросив суд роз`яснити хто йому замовив та кого але суд на питання не відповів.

Також зазначає, що обвинувачені позбавлені конституційних прав на свободу на підставі необґрунтованої підозри, прокурор жодного разу не надавав жодних доказів мотиву злочину.

Також вказує, що судом не надається оцінка тому, що від інкримінованого злочину жодних тяжких наслідків не настало; обидва обвинувачених віком понад 50 років; між інкримінованою подією та моментом затримання пройшло 1, 5 років, протягом яких обвинувачені жили зі своїми родинами чи дієво довели відсутність ризиків та бажання переховуватись.

Посилається на те, що суд не виконуючи обовязку визначити розмір застави використав право лише формальною ознакою, свавільно та без жодного обґрунтування обставинами справи та даними щодо особи обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши учасників провадження, перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до матеріалів справи в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, п.п. 1,5,6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.ч. 3,5 ст. 27, п.п. 1,5,6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинувачених під вартою.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, п.п. 1,5,6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, а отже, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, існує реальний ризик того, що він може здійснити спроби переховування від суду, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню.

Крім того, ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на потерпілого та свідків з метою змін їх показань на його користь, оскільки обізнаний з анкетними даними свідків у провадженні та останні ще не допитані судом першої інстанції.

Також, суд першої інстанції врахував і дані про особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків, постійного місця роботи і джерела доходу.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч.ч. 3,5 ст. 27, п.п. 1,5,6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, а отже, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, існує реальний ризик того, що він може здійснити спроби переховування від суду, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню.

Крім того, ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на потерпілого та свідків з метою змін їх показань на його користь, оскільки обізнаний з анкетними даними свідків у провадженні та останні ще не допитані судом першої інстанції.

Також, суд першої інстанції врахував і дані про особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків, постійного місця роботи і джерела доходу.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинувачених перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою, та захисником в апеляційній скарзі не доведені.

Апеляційний суд звертає увагу на доводи апелянта про те, що строк тримання обвинувачених під вартою складає 4 роки та 5 місяців, при цьому в судовому засіданні на якому постановлена оскаржувана ухвала лише визначений порядок дослідження доказів. Вони мають четвертий склад суду та четвертий початок слухання справи, кожний такий початок відбувається виключно з вини держави.

Однак, враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_9 триває, по справі ще не допитано всіх свідків, обвинувачених, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинувачених під вартою на даному етапі кримінального провадження.

Доводи апелянта про те, що судом, в оскаржуваній ухвалі, не виконано обовязок визначений ч. 3 ст. 183 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки судом було враховано право суду про можливість визначення розміру застав, однак у звязку з встановленими в судовому засіданні обставинами суд не вбачав можливості для її застосування.

Інші доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, не відносяться до предмету даного розгляду та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Також, апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особи обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 3,5 ст. 27 п.п. 1,5,6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3