печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

представника власника майна - ОСОБА_3

прокурора - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , на бездіяльність уповноваженої особи Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002286 від 08.11.2021, -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2024 в провадження слідочого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , на бездіяльність уповноваженої особи Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002286 від 08.11.2021.

В обґрунтування доводів вимог скарги зазначено, що 15 листопада 2022 року, відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року, був проведений обшук за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено наступне майно, яке належить ОСОБА_5 , а саме: мобільний телефон iPhone чорного кольору, модель А1660 FCC ID: НОМЕР_4 IC: НОМЕР_5; мобільний телефон iPhone чорного кольору з наклейкою «Bemax»; мобільний телефон Lenovo IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 із флеш-накопичувачем MicroSD 1 GB.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року у справі №757/32540/22-к клопотання прокурора про арешт майна в рамках кримінального провадження №0002286 було задоволено та накладено арешт на вилучене майно.

Однак, ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного від 16 січня 2023 року у справі №757/32540/22-к, даний арешт було скасовано.

Таким чином, адвокат вказує, що положеннями кримінального процесуального законодавства чітко визначені підстави для повернення тимчасово вилученого майна, до яких, зокрема, віднесено - відмова у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Однак, слідчим, в порушення положень ч. 3 ст. 169 КПК України та ч. 3 ст. 173 КПК України, на зверення щодо повернення майна було безпідставно відмовлено в його поверненні представнику ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

З врахуванням зазначеного, адвокат просить суд зобов`язати уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002286 від 07.11.2021 р. повернути ОСОБА_5 або його уповноваженому представнику ОСОБА_6 тимчасово вилучене під час обшуку 15 листопада 2022 року майно:мобільний телефон iPhone чорного кольору, модель А1660 FCC ID: НОМЕР_4 IC: НОМЕР_5; мобільний телефон iPhone чорного кольору з наклейкою «Bemax»; мобільний телефон Lenovo IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 із флеш-накопичувачем MicroSD 1 GB

Адвокат в судовому засіданні підтримала скаргу та просила її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що 08.10.2024 з клопотанням про повернення майна ОСОБА_5 до ГСУ НП України звернувся ОСОБА_6 , який на підтвердження наявності правових підстав для отримання майна ОСОБА_5 надав копію довіреності від 28.09.2022.

Відповідно до довіреності від 28.09.2022 ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_6 бути його представником та визначено коло повноважень, зокрема щодо одержання ОСОБА_6 належного ОСОБА_5 майна.

Проте ОСОБА_5 особисто з клопотанням про повернення належного йому майна до слідчого не звертався та документи щодо повноважень інших осіб на одержання такого майна стороні обвинувачення не надавав.

Також вказана довіреність не містить відомостей щодо волевиявлення ОСОБА_5 з приводу одержання ОСОБА_6 майна, що вилучено у кримінальному провадженні під час обшуку, проведеного 15.11.2022 за місцем проживання ОСОБА_5 .

Відтак, адвокат не заперечував щодо повернення майна, однак ацентував увагу на тому, що таке майно може бути повернуто власнику майна або ж особі з відповідними повноваженнями.

Вивчивши скаргу, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Судовим розглядом встановлено, що слідчими Головного слідчого управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002286 від 08.11.2021, за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 240 КК України.

16.11.2022 під час проведення обшуку на підставі ухвал Печерського районного суду м. Києва за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 виявлено та вилучено майно належне ОСОБА_5 , а саме: мобільний телефон iPhone чорного кольору модель А1660 FCC ID: НОМЕР_4 IC: 579С-У3085А; мобільний телефон iPhone чорного кольору з наклейкою «Bemax»; мобільний телефон Lenovo, IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 із флеш-накопичувачем MicroSD 1 GB, які упаковані до пакунку №GSU2009160.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року у справі №757/32540/22-к клопотання прокурора про арешт майна в рамках кримінального провадження №0002286 було задоволено та накладено арешт на вилучене майно.

Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного від 16 січня 2023 року у справі №757/32540/22-к апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року, було задоволено. Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року, якою задоволено клопотання начальника відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 та накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_5 , тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон iPhone чорного кольору, модель А1660 FCC ID: НОМЕР_4 IC: НОМЕР_5; мобільний телефон iPhone чорного кольору з наклейкою «Bemax»; мобільний телефон Lenovo IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 із флеш-накопичувачем Micro SD 1 GB, було скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання начальника відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_5 , тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон iPhone чорного кольору, модель А1660 FCC ID: НОМЕР_4 IC: НОМЕР_5; мобільний телефон iPhone чорного кольору з наклейкою «Bemax»; мобільний телефон Lenovo IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 із флеш-накопичувачем Micro SD 1 GB, було відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч.ч. 8, 9 ст. 236 КПК України, особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей (за наявності) вручається особі, у якої проведено обшук, а в разі її відсутності - повнолітньому членові її сім`ї або його представникові.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).5

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає неповерненні тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу. Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні - вони мають бути повернуті власнику.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Так, при винесенні даного рішення, слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання.

Таким чином, дослідивши матеріали скарги, вбачається, що вилучене майно має статус тимчасово вилученого та має бути негайно повернуто власнику майна, так як останній позбавлений права володіння, користування, розпорядження своїм майном, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду було скасовано ухвалу про арешт майна на повернені якого наполягає адвокат.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно із цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Зазначена норма кореспондується з положеннями статті 41 Конституції України, яка визначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відтак, доводи адвоката щодо не повернення майна є обгрунтованими, а тому вимога щодо повернення майна підлягає задоволенню.

Разом з цим, суд погоджується, з доводами прокурора, щодо того, що майно має бути повернуто власнику або ж уповноваженій особі, а тому зобов`язання щодо повернення майна, зокрема і уповноваженому представнику ОСОБА_6 є передчасними, оскільки повноваження мають бути надані представнику органу досудового розслідування при поверненні майна, який має встановити наявність прав на отримання вилученого майна.

Відтак, в цій частині скарга підлягає частковому задоволенню із зобов`язанням уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0002286 від 08.11.2021, повернути ОСОБА_5 або його уповноваженому представнику тимчасово вилучене під час обшуку 15 листопада 2022 року майно.

Керуючись ст. ст. 1-100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу - задовольнити частково.

Зобов`язати уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0002286 від 08.11.2021, повернути ОСОБА_5 або його уповноваженому представнику тимчасово вилучене під час обшуку 15 листопада 2022 року майно, а саме:

- мобільний телефон i Phone чорного кольору, модель А1660 FCC ID: НОМЕР_4 IC: НОМЕР_5;

- мобільний телефон iPhone чорного кольору з наклейкою «Bemax»;

- мобільний телефон Lenovo IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 із флеш-накопичувачем MicroSD 1 GB.

В іншій частині вимог - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_11