ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2878/21 Номер провадження 11-кп/814/1396/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілого представника потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0003002 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кременчук Полтавської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, розлучений, маючий двох неповнолітніх дітей, непрацюючий, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.122 КК України на 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 майнову шкоду в сумі 1626,74 грн, 10000 грн моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 8700 грн.

Заява потерпілого ОСОБА_7 про збільшення позовних вимог в частині відшкодування майнової та моральної шкоди залишена без розгляду.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що він 11 листопада 2020 року близько 09 год. 40 хв., перебуваючи у гаражі № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Московський» по вул. Вадима Пугачова у м. Кременчук Полтавської області, під час перевірки виконаних потерпілим ОСОБА_7 ремонтних робіт автомобіля «Fiat Tempra», днз НОМЕР_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, перебуваючи у салоні вказаного автомобіля та керуючи ним, умисно здійснив наїзд переднім бампером транспортного засобу на потерпілого ОСОБА_7 , який в цей час намагався перешкодити виїзду обвинуваченого із гаражного кооперативу.

Внаслідок вказаних дій обвинуваченого потерпілому ОСОБА_7 заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я у вигляді закритих переломів шиловидного відростку правої променевої кістки та латерального і медіального мищелків лівої великогомілкової кістки, з допустимим стоянням уламків.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду, а кримінальне провадження стосовно підзахисного закрити.

При цьому зазначає, що ОСОБА_10 заперечував свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки під час конфлікту з потерпілим щодо вартості ремонту автомобіля перебував в салоні транспортного засобу та не бачив як ОСОБА_7 впав.

Наголошує, що свідок ОСОБА_11 не міг бачити обставин наїзду.

Стверджує, що свідок ОСОБА_12 , який разом з обвинуваченим прибув до гаражного кооперативу, також не бачив момент зіткнення автомобіля з потерпілим та заперечив висловлення обвинуваченим погроз ОСОБА_7 .

Вказує про відсутність слідів взаємодії транспортного засобу обвинуваченого з потерпілим, оскільки згідно з протоколом огляду місця ДТП від 11 листопада 2020 року пошкоджень, характерних для даної пригоди, на транспортному засобі «Fiat Tempra» днз, НОМЕР_2 , не виявлено.

Зазначає про недопустимість висновку судово-медичного експерта №983 від 18 листопада 2020 року з огляду на порушення права обвинуваченого на захист під час призначення експертизи у кримінальному провадженні.

Наголошує про відсутність будь-якої інформації щодо надання експерту медичної документації для проведення експертизи.

Зауважує, що дані медичного обстеження мають бути направлені експерту слідчим (прокурором), проте постанова слідчого від 11 листопада 2020 року не містить додатків, на які в подальшому посилається експерт, а матеріали кримінального провадження не містять супровідних документів слідчого (прокурора).

Стверджує, що у висновку експерта є посилання не на матеріали кримінального провадження, а лише на дані, зазначені у постанові слідчого.

Наголошує, що стороною захисту неодноразово заявлялися клопотання про участь у слідчих діях, проведених з потерпілим та свідками, проте у їх задоволенні було відмовлено.

Зазначає, що сторона захисту клопотала про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт під час проведення судово-медичної експертизи потерпілого (рентген-знімків №9470 від 11 листопада 2020 року та №4350 від 11 листопада 2020 року, а також довідки з лікарні №7581), проте наведені документи надано не було.

У зв`язку з цим вважає, що документи, які були надані експерту, не були отримані у спосіб, що передбачений ст.93 КПК України, що свідчить про їх недопустимість.

Тому висновок експерта №983 від 18 листопада 2020 року не відповідає вимогам ст.101 КПК України, а суд не має права посилатись на нього як допустимий доказ.

Також вважає недопустимими доказами протоколи проведення слідчих експериментів з потерпілим та свідком ОСОБА_13 від 14 січня 2021 року.

Не погоджується із заявленим потерпілим цивільним позовом.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить скасувати вирок суду в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким засудити ОСОБА_10 за ч.1 ст.122 КК України на три роки позбавлення волі.

Також просить задовольнити цивільний позов, з урахуванням збільшених позовних вимог, та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого майнову шкоду в розмірі 33933,87 грн і 80000 грн моральної шкоди.

Зазначає, що призначаючи ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та не навів переконливих мотивів для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Зауважує, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення завідомо небезпечним для життя потерпілого способом шляхом наїзду на нього автомобілем, що могло спричинити більш тяжкі наслідки.

Вважає, що наведені обставини свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без реального позбавлення волі.

Крім того, не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог потерпілого.

При цьому вважає, що судом безпідставно залишено без розгляду заяву потерпілого про збільшення позовних вимог, оскільки право цивільного позивача збільшити або зменшити розмір заявлених позовних вимог передбачено п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України.

Звертає увагу, що кримінальний процесуальний закон не обмежує потерпілого у праві змінити цивільний позов, в тому числі збільшити його розмір після початку судового розгляду.

Не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь потерпілого, оскільки він не відповідає ступеню його моральних страждань.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування потерпілого та його представника про необхідність задоволення вимог своєї апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

При цьому суд першої інстанції, виконуючи приписи ст.94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Суд навів переконливі аргументи на обґрунтування своїх висновків, тому колегія суддів вважає доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_10 та про недопустимість певних доказів такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження і вимогах закону з огляду на таке.

Під час допиту в засіданні суду першої інстанції потерпілий детально розповів, як обвинувачений, будучи незадоволеним вартістю та якістю ремонту його автомобіля, сів за кермо і намагався поїхати не розрахувавшись.

З метою перешкодити ОСОБА_10 втекти, потерпілий став перед транспортним засобом, обпершись руками на капот, а обвинувачений завів автомобіль, розпочав рух і штовхнув його переднім бампером в коліно.

Показання потерпілого, які є стабільними, логічними та послідовними, підтвердили в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , що був на місці події і бачив обставини вчинення злочину, а також свідок ОСОБА_11 , який приїхав в цей час гараж та побачив, що автомобіль обвинуваченого заведений, а ОСОБА_7 лежить під автомобілем.

Крім того, суд обґрунтовано взяв до уваги, що показання потерпілого та свідка ОСОБА_13 , отримані під час проведення з ними слідчих експериментів, відповідають об`єктивним судово-медичним даним, отриманим при первинній судово-медичній експертизі потерпілого ОСОБА_7 , про що наголосив судовий експерт у висновках №45 та №46 від 14 січня 2021 року.

При цьому, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №983 від 18 листопада 2020 року, у потерпілого ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів шиловидного відростку правої променевої кістки, латерального та медіального мищелків лівої великогомілкової кістки з допустимим стоянням уламків, які утворилися в один проміжок часу від травмуючого впливу тупих, твердих предметів із розповсюджено контактуючою поверхнею, можливо в проміжок часу і за обставин на які вказує постанова слідчого і сам підекспертний, про що свідчить їх характер і локалізація і за ступенем тяжкості визначаються, як ушкодження середнього ступеню тяжкості, за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Більше того, допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_14 підтвердив наявність і тяжкість виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень та детально пояснив, на підставі чого прийшов до висновку, що встановлені переломи могли утворитися від контакту з автомобілем, який тільки починає рух.

Доводи захисника про недопустимість висновку судового експерта №983 від 18 листопада 2020 року є непереконливими, оскільки експертне дослідження проведене з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтується на допустимих доказах, а висновки судової експертизи відповідають вимогам ст.101 та ст.102 КПК України.

При цьому суд їх всебічно, повно й неупереджено дослідив, оцінив, допитав судового експерта та належним чином, з урахуванням інших доказів, мотивував, чому прийшов до висновку, що тілесні ушкодження потерпілий отримав саме від умисних дій обвинуваченого.

Твердження захисника про порушення вимог закону під час отримання медичної документації від потерпілого, на підставі якої експерт зробив висновок №983 від 18 листопада 2020 року, є неприйнятними.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п.15 ч.1 ст.7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч.13 ст.22 цього Кодексу кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

На підставі статей 3, 56 КПК України потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але і слідчому. Крім того, за правилами ч.2 ст.84 вказаного Кодексу показання потерпілого є процесуальним джерелом доказу.

Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи.

У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

Крім того, згідно з ч.2 ст.242 цього Кодексу призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Потерпілий не заперечував надання медичної документації з метою проведення експертизи.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК України, які були дотримані в даному провадженні.

Дійсно, під час досудового розслідування обвинувачений та його захисник зверталися до слідчого з клопотанням про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, а саме рентген-знімків та довідки №7581 «Лікарні інтенсивного лікування «Кременчуцька».

Відмовляючи у задоволенні цього клопотання, слідчий у постанові від 01 березня 2021 року мотивував своє рішення тим, що після виконання експертизи медичні документи повернуті потерпілому, а сторона захисту ознайомлена з їх копіями.

При цьому, в матеріалах провадження наявні копії рентген-знімків, висновку рентгенографії цих знімків, довідки №7581 «Лікарні інтенсивного лікування «Кременчуцька» та виписка із медичної карти хворого ОСОБА_7 , які були предметом дослідження під час судового розгляду (т.1 а.с. 72-73, 74, 78, 79, 199, 200).

Крім того, судом під час розгляду кримінального провадження задоволено клопотання захисника та надано час стороні захисту для ознайомлення з матеріалами провадження, у тому числі і з вказаними медичними документами.

З огляду на викладене, враховуючи, що висновок експерта №983 від 18 листопада 2020 року складений щодо ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, виявлених саме у потерпілого, аргументи захисника про порушення права на захист обвинуваченого та про недопустимість як доказу цього висновку експерта через невідкриття на стадії виконання ст.290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.

Всупереч доводам захисника, матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протоколи проведення слідчих експериментів з потерпілим та свідком ОСОБА_13 від 14 січня 2021 року відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а самі слідчі дії проведено за правилами, передбаченими ст.240 цього Кодексу. При цьому фототаблиці до протоколів слідчих експериментів відповідають змісту протоколів.

Більше того, як вбачається з протоколів слідчих експериментів, і потерпілий і свідок на місці відтворили обставини вчинення злочину, що узгоджується з іншими, дослідженими судом доказами.

При цьому ніяких зауважень щодо проведених слідчих дій від її учасників не надходило.

Тому суд обґрунтовано визнав протоколи цих слідчих експериментів належними і допустимими доказами.

Не виявлення слідчим пошкоджень на автомобілі «Fiat Tempra», днз НОМЕР_2 , під час огляду місця пригоди пояснюється тим, що контакт з потерпілим був в районі переднього бампера транспортного засобу, який тільки починав рух.

Та обставина, що свідок ОСОБА_12 в суді повідомив, що не бачив момент зіткнення автомобіля з потерпілим та заперечив висловлення обвинуваченим йому погроз, з огляду на наведені докази, вочевидь не спростовує висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

З мотивувальної частини оскаржуваного вироку видно, що суд ретельно з`ясував і зазначив внаслідок яких саме умисних дій обвинуваченого були спричинені потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Оцінивши докази в їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчинені злочину за наведених у вироку обставин та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.122 КК України.

Покарання обвинуваченому призначене у відповідності до вимог ч.2 ст.65, ст.50 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним про його особу, враховує відсутність обставин, що пом`якшують покарання та які його обтяжують, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і є справедливим.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Представник потерпілого не навів переконливих мотивів, які б свідчили про відмінність принципового характеру в оцінці виду та розміру покарання чи вказували б на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом покаранням у виді 2 років позбавлення волі та позбавленням волі на строк 3 роки, про що він прохає в апеляційній скарзі.

У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Оцінюючи, як тяжкість вчиненого злочину (відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином), так і конкретні обставини кримінального провадження; відсутність тяжких наслідків; особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, враховуючи висновок органу пробації, згідно з яким виправлення ОСОБА_10 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, так як він не становить високої небезпеки для суспільства, колегія суддів вважає, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а застосований судом у даному конкретному випадку захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення.

Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого в цій частині.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про збільшення відшкодування моральної шкоди є непереконливими.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції при визначенні підстав та розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому зазначених приписів закону дотримався та врахував вимоги потерпілого у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_7 , вимушеність змін у його повсякденному житті внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, а також ступінь вини обвинуваченого та виходячи з принципів розумності і справедливості обґрунтовано обрав розмір моральної шкоди в сумі 10000 грн.

Колегія суддів також враховує висловлену у постанові ОП КЦС ВС від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 правову позицію, відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди узгоджується з приписами ст.23 та ст.1167 ЦК України, відповідає вимогам розумності та справедливості, ступеню вини обвинуваченого, характеру та глибини страждань потерпілого.

Задовольняючи позовні вимоги потерпілого в частині майнової шкоди, суд врахував витрати на лікування, придбання лікарських засобів, препаратів, інструментів та матеріалів медичного призначення на загальну суму 1626, 74 грн, що підтверджується належними доказами, доданими до позовної заяви.

Водночас, з огляду на те, що інші надані потерпілим копії касових чеків свідчать про придбання медичних препаратів, не пов`язаних з лікуванням внаслідок отриманих тілесних ушкоджень від злочину, а також про придбання продуктів харчування, цигарок та інших речей, суд обґрунтовано визнав, що такі витрати не є майновою шкодою, завданою кримінальним правопорушенням.

Неприйнятними є і доводи представника потерпілого про помилкове залишення судом без розгляду заяви ОСОБА_7 про збільшення позовних вимог в частині майнової шкоди до 33933, 87 грн та моральної шкоди до 80000 грн.

Адже при обґрунтуванні таких вимог потерпілим не надано належних та допустимих доказів того, що необхідність оперативного втручання, проведеного 22 червня 2021 року, та на підставі якого порушується питання про збільшення позовних вимог, перебуває у причинному зв?язку з травмами, які ОСОБА_7 отримав внаслідок вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Тому суд обґрунтовано вказав, що збільшені позовні вимоги потерпілого виходять за межі пред?явленого ОСОБА_10 обвинувачення, а тому не можуть вважатися матеріальними збитками, які були завдані кримінальним правопорушенням у розумінні ст. 128 КПК України. Відповідно, відсутні підстави і для збільшення розміру моральної шкоди до 80000 грн.

Тому і в цій частині апеляційна скарга представника потерпілого не підлягає до задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги захисника та представника потерпілого не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2024 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4