Справа №591/1700/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - Сорока
Номер провадження 11-кп/816/1268/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Пособництво державі-агресору
УХВАЛА

Іменем України

02 вересня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/1700/24 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15.07.2024 про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід та визначити розмір застави, оскільки відсутні ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та впливати на свідків, при цьому він має ряд захворювань, а тримання його в умовах слідчого ізолятора перешкоджає надання йому необхідного медичного обстеження та лікування. Крім того, суд не врахував належним чином дані про особу обвинуваченого.

У Зарічному районному суді м. Суми знаходиться на розгляді кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 111-2, ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 333 КК, та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 111-2, ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 333, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК, судовий розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення не завершений до закінчення дії попередньої ухвали про тримання обвинувачених під вартою, тому прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_10 і ОСОБА_8 строку тримання під вартою у зв`язку з наявними ризиками, передбаченими п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15.07.2024 обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК, запобігти яким можливо тільки шляхом тримання обвинувачених під вартою.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, учасники судового провадження в судове засідання не з`явились та не заявили клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх участю згідно ст. 422-1 КПК, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності сторін, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Зокрема, відповідно ч. 2, 3 ст. 331 КПК, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування, а згідно ч. 2 КПК завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Судом першої інстанції здійснюється розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні ряду кримінальних правопорушень (у тому числі і особливо тяжкого злочину), передбачених ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 111-2, ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 333, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК, і на теперішній час в судовому засіданні безпосередньо досліджуються надані стороною обвинувачення докази, тому обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, на думку колегії суддів, може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або у інший встановлений кримінальним процесуальним законом спосіб, оскільки суд апеляційної інстанції не може надавати будь-яку правову оцінку наявним у справі доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, правильності кваліфікації його дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, їх достатності, належності чи допустимості, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження. Тобто, «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу» (рішення ЄСПЛ від 28.10.1994 у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» (John Murray v. the United Kingdom), заява № 14310/88), а питання про те, що «тримання під вартою до суду є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою» (рішення ЄСПЛ від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії» (Ferrari-Bravo v. Italy), заява № 9627/81).

З огляду на це, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу також є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК (ст. 177 КПК).

При вирішенні вказаного вище питання, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї (ч. 1 ст. 178 КПК).

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, а тому існують реальні ризики того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належне виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК ризикам.

Урахування тяжкості кримінальних правопорушень, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинені кримінальні правопорушення підвищує ризик того, що ОСОБА_8 може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому колегія суддів враховує те, що «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, цей ризик є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер, кількість та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, а також обставини їх вчинення, зокрема. При цьому ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і продовжує на теперішній час існувати.

При встановленні ризику впливу на свідків необхідно зауважити, що чинний кримінальний процесуальний закон встановлює певну процедуру безпосереднього отримання в судовому засіданні показань від свідків у кримінальному провадженні, а саме після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду це відбувається усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. 352, 353, 354 КПК).

Зокрема, відповідно ст. 23 КПК, суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно; не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом; суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом; сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом, а згідно ст. 95 КПК показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, потерпілим щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження; потерпілий має право давати показання під час судового розгляду; свідок зобов`язаний давати показання суду; суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, то колегія суддів вважає, що незважаючи на те, що ці зв`язки мають місце, але у той же час суттєво не впливають на існуючи ризики у бік їх зменшення.

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

Важливо зауважити, що у разі значної складності кримінальне провадження може тривати протягом значного періоду часу, це не буде порушенням розумних строків, про що констатував ЄСПЛ у своєму рішенні від 22.05.1998 в справі «Хозе проти Нідерландів», а саме «зважаючи на складність справи, а також на обрану стороною захисту тактику допиту великої кількості свідків, установлено відсутність факту порушення розумних строків навіть у випадку тривалості процедур понад 8 років». «Розумність тривалості провадження має оцінюватись у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника і відповідних органів; вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, за якими підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду; з урахуванням обставин справи тривалість судового розгляду навіть понад 5 років 2 місяці не визнано надмірним для розгляду складної справи» (рішення ЄСПЛ у справі «Рінгайзен проти Австрії»).

Твердження захисника про погіршення стану здоров`я обвинуваченого, неможливість отримувати належне лікування та обстеження в умовах СІЗО, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки обвинуваченому в умовах СІЗО може бути надана необхідна медична допомога. При цьому будь-яких повідомлень (рекомендацій) про неможливість утримання обвинуваченого в умовах СІЗО через погіршення стану його здоров`я від закладів охорони здоров`я чи медичної частини Сумського СІЗО до апеляційного суду не надходило.

Судом першої інстанції належним чином перевірене та досліджене клопотання прокурора, дані, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі й ті, на які посилається сторона захисту, а також наведені підстави та умотивовані висновки для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про необхідність застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції належним чином умотивоване, матеріали кримінального провадження об`єктивно свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, які є реальними і продовжують існувати.

Вирішуючи питання про продовження ув`язнення ОСОБА_8 , ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті прав потерпілих від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, визначаючи правомірність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, визначені ст. 177, 178, 194 КПК, оцінюючи обґрунтованість підозри у вчиненні кримінальних правопорушень та їх суспільну небезпечність, наявність ризиків, тяжкість покарання, яке загрожує у разі визнання особи винною у вчиненні таких правопорушень, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоцільність визначення розміру застави, оскільки можливість звільнення з-під варти шляхом застосування альтернативного запобіжного заходу на даний час є недопустимим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення, оскільки установлені вище обставини свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15.07.2024 відносно ОСОБА_11 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_5 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3