УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року

м. Київ

справа № 337/2634/23

провадження № 51-3599 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 березня 2023 року за № 0000280, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Олександрівки, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України, звільненого з місць позбавлення волі 22 липня 2022 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 07 березня 2023 року у період часу з 11:30 по 13:30 ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс потерпілому ОСОБА_6 не менше трьох ударів ногами та кулаками в область голови, чим спричинив останньому закриту черепно-лицеву травму, яка виразилася у переломі передньої стінки лівої гайморової пазухи, крововиливах під тверду та м`які мозкові оболонки, а також у тканину головного мозку, ускладнилась поліорганною недостатністю, та кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень 15 квітня 2023 року ОСОБА_6 помер у КНП «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на відсутність достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого, ч. 2 ст. 121 КК України. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи.

Наведене, на думку захисника, призвело до неправильної кваліфікації вчиненого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121, а не за ст. 123 КК України, та як наслідок до суворості призначеного покарання.

Про допущені порушення ним було вказано і в апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 407, 409 КПК України не скасував оскаржений вирок за наявності для цього підстав.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Отже, касаційний суд позбавлений можливості самостійно досліджувати докази та перевіряти судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що, здебільшого, вказує захисник у своїй скарзі.

Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Так, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у завданні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

Зокрема, такого переконання суд дійшов на підставі аналізу показань засудженого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, а також інших матеріалів провадження.

Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, апеляційний суд погодився з висновком про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та зазначив, що рішення місцевого суду належним чином вмотивоване, ґрунтується на доказах, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

Небезпідставно колегія суддів звернула увагу на те, що сам засуджений не заперечував факт нанесення ним трьох ударів кулаком в обличчя потерпілому. При цьому даних про те, що потерпілому наносилися удари іншими особами, як про це стверджувала сторона захисту, встановлено не було.

Не викликає сумніву й правильність кваліфікації дій засудженого судом за ч. 2 ст. 121 КК України, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події та після неї, їх стосунки.

Натомість доводи захисника про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 123 КК України, тобто умисного тяжкого тілесного ушкодження, заподіяного у стані сильного душевного хвилювання, які є аналогічними до тих, що були предметом розгляду судів попередніх інстанцій, колегія суддів вважає безпідставними.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).

Розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ст. 123 КК України, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 123 КК України, характеризується особливим емоційним станом суб`єкта - його сильним душевним хвилюванням, а умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому виникає раптово і реалізується негайно.

Стан сильного душевного хвилювання являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка домінує в свідомості людини, котра значною мірою (хоч і не повністю) втрачає контроль над своїми діями і здатність керувати ними. Цей стан полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком. Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає імпульсивні, підсвідомі дії.

Колегія суддів виходить з того, що обов`язковою умовою кваліфікації дій за ст. 123 КК України є доведення такого стану сильного душевного хвилювання засобами процесуального доказування.

З фактичних обставин, установлених судами, вбачається, що між засудженим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник словесний конфлікт, після чого засуджений наніс йому не менше трьох ударів в область голови, які в подальшому спричинили смерть потерпілого.

Жодних ознак перебування винного у стані сильного душевного хвилювання, який настав раптово, судом не було встановлено.

З урахуванням положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження, здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

Суд за приписами ч. 2 ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом. Змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів, доведення перед судом переконливості й обґрунтованості власних тверджень і доводів щодо висунутого обвинувачення є однією із засад кримінального провадження згідно з п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України.

Відповідно до положень ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Виходячи із законодавчих норм, обвинувачений та його захисник наділені можливістю ефективно реалізувати свої права, в тому числі, за наявності обґрунтованих підстав, наполягати на проведенні експертизи і клопотати про забезпечення експертної установи відповідними матеріалами для проведення такої експертизи, чого стороною захисту, як вбачається зі змісту оскаржених судових рішень, зроблено не було, як і не було надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, які б могли викликати сильне душевне хвилювання та бути підставою для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ст. 123 КК України.

За таких обставин, доводи сторони захисту в касаційній скарзі про неправильну кваліфікацію вчиненого за ч. 2 ст. 121, а не за ст. 123 КК України, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Що стосується призначеного засудженому покарання, то воно, на переконання Суду, узгоджується з вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом, розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 доводам, в тому числі і тим на які він послався у касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив її без задоволення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, як і інших підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування або зміни вироку суду першої інстанції.

Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на що посилається захисник у своїй касаційній скарзі, зважаючи на її зміст, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту убачається, що підстав для задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3