УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 576/1618/22

провадження № 51 - 4867 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року щодо неї,

встановив:

За вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі положень ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено окремі обов`язки, визначені ст. 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 гривень.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року вирок місцевого суду змінено в частині вирішення цивільного позову.

Зменшено суму цивільного позову і стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 15 000 гривень моральної шкоди.

В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку суду, ОСОБА_4 08 вересня 2022 року близько 12:00, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , в ході сварки та бійки між її співмешканцем ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_5 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, дерев`яною палицею умисно нанесла чотири удари в область лівої руки та один удар по спині ОСОБА_5 , спричинивши потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ліктьової кістки, що спричинило розлад здоров`я тривалістю більше 21 дня.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує на неправильну кваліфікацію її дій, стверджуючи що спричинила тілесні ушкодження потерпілому будучи в стані необхідної оборони, оскільки боялась за життя і здоров`я співмешканця.

Крім того, засуджена не погоджується з вказаними судовими рішеннями в частині вирішення цивільного позову, а саме з розміром компенсації моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_5 .

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Як убачається зі змісту долучених до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину та кваліфікуючи її дії за ч. 1 ст. 122 КК в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: покази обвинуваченої, яка не заперечувала, що декілька разів вдарила потерпілого палкою по спині та інших частинах тіла; покази потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 , які вказали, що ОСОБА_4 та її співмешканець били його біля свого дому; дані протоколу огляду місця події з фототаблицями до нього; дані що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів з обвинуваченою, свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_5 , де останній детально відтворив обставини та механізм завдання йому тілесних ушкоджень; висновки судово-медичних експертиз, щодо тілесних ушкоджень у потерпілого.

При цьому, суд врахував позицію обвинуваченої, яка свою вину визнала частково та наголошувала, що діяла не умисно і захищалася від протиправних дій потерпілого ОСОБА_5 та правильно дійшов висновку, що вказані доводи обвинуваченої є намаганням пом`якшити їй відповідальність, а встановлені судами обставини не свідчать про існування стану необхідної оборони.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони дійсно виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що 08 вересня 2022 року потерпілий ОСОБА_5 йшов повз домоволодіння засудженої ОСОБА_4 , де між ним та ОСОБА_6 виникла сварка до якої долучилася ОСОБА_4 і почала бити потерпілого дерев`яною палицею по руці та спині.

При цьому жодних даних, які б свідчили про те, що потерпілий ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечне посягання щодо ОСОБА_6 , у зв`язку із чим ОСОБА_4 могла б перебувати в стані необхідної оборони, захищаючи свого співмешканця від протиправного посягання, попередніми судами не встановлено, натомість установлено, що потерпілий ОСОБА_5 при собі не мав жодних предметів і не вчиняв жодних насильницьких дій щодо ОСОБА_6 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що попередні суди ретельно перевірили доводи засудженої ОСОБА_4 щодо кваліфікації її дій, які є аналогічні доводам її касаційної скарги та дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 спричинила потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості не перебуваючи в стані необхідної оборони.

Щодо доводів касаційної скарги засудженої ОСОБА_4 про неправильне вирішення попередніми судами питання, щодо вирішення цивільного позову, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно положень ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До того ж суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 заявив цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на його користь 30 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, врахував обставини та наслідки вчинення злочину, а також те, що потерпілий ОСОБА_5 внаслідок протиправних дій обвинуваченої, отримав закритий перелом ліктьової кістки, протягом тривалого часу перебував на лікуванні, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків і потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, взявши до уваги характер скоєного злочину, глибину моральних страждань потерпілого, їх тривалість та ступінь негативного впливу, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір заявленого позову повністю відповідає глибині моральних страждань, відповідає принципам розумності та справедливості, а тому вирішив задовольнити його в повному обсязі відповідно до ст. 1167 ЦК України.

Переглядаючи вирок місцевого суду, колегія суддів апеляційного суду змінила вирок в частині стягнення з обвинуваченої на користь потерпілого суми моральної шкоди, зменшивши її розмір до 15 000 грн тим самим частково задовольнила вимоги апеляційної скарги обвинуваченої.

Своє рішення апеляційний суд обґрунтував тим, що ОСОБА_4 проживає в сільській місцевості, джерела доходу не має, на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина та вона доглядає свого співмешканця ОСОБА_6 , який має групу інвалідності.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3