Справа № 462/2837/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/249/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0000180 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 22.01.2024 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новосільці, Мостиського району, Львівської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, 2009 і 2010 р.н., працевлаштований з 03.09.2021 в ПП « ОСОБА_9 » на посаді майстра зміни, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченогоу вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 28, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 365 КК України

та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Зимна Вода, Пустомитівського району, Львівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, інваліда ІІІ групи, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

обвинуваченогоу вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_10 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

встановила:

Захисник обвинувачених адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 подали апеляційні скарги на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 22.01.2024, яким:

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України і призначено покарання:

-за ч.2 ст.365 КК України у виді 6 років позбавлення волі із позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно- господарських функцій, в органах державної влади, місцевого самоврядування, в державних і комунальних підприємствах, установах та організаціях, строком на 2 роки,

-за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України у виді 7 років позбавлення волі із позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно - розпорядчих і адміністративно-господарських функцій, в органах державної влади, місцевого самоврядування, в державних і комунальних підприємствах, установах та організаціях, строком на 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України призначено остаточне покарання ОСОБА_8 шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 7 років позбавлення волі із позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно - господарських функцій, в органах державної влади, місцевого самоврядування, в державних і комунальних підприємствах, установах та організаціях, строком на 3 роки.

У відповідності до ст. 54 КК України, позбавлено ОСОБА_8 спеціального звання - старшого сержанта поліції.

Застосовано відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, взявши його під варту в залі суду негайно.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахується з 22.01.2024, тобто з моменту взяття під варту в залі суду.

На підставі ч. 5 ст.72 КК України зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_8 попереднє ув`язнення з 26.05.2017 до 30.08.2017, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК України в редакції Закону «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 р. № 838-VІІІ.

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України і призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі із позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій, в органах державної влади, місцевого самоврядування, в державних і комунальних підприємствах, установах та організаціях, строком на 3 роки. У відповідності до ст.54 КК України, позбавлено ОСОБА_6 спеціального звання - старшого сержанта поліції.

Застосовано відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, взявши його під варту в залі суду негайно.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 рахується з 22.01.2024, тобто з моменту взяття під варту в залі суду.

На підставі ч. 5 ст.72 КК України зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_6 попереднє ув`язнення з 26.05.2017 до 30.08.2017, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК України в редакції Закону «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 р. № 838-VІІІ.

Процесуальні витрати за проведення експертизи відео-звукозапису №1994-Е від 07.12.2022 у розмірі 11326, 20 грн. слід стягнути на користь держави з обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_6 порівну.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Даний вирок оскаржив обвинувачений ОСОБА_6 , який просить вирок стосовно нього та ОСОБА_8 скасувати а провадження у справі закрити. Вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необргунтованим, невмотивованим, який підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, через істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, неправильне застосуванню закону про кримінальну відповідальність, а також у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпаними можливостями їх отримання з підстав, що наведені нижче.

Апелянт зазначив п ерелік основних порушень суду першої інстанції про які детально йдеться в апеляційній скарзі.

1 Відмова суду у задоволенні клопотання про проведення почеркознавчого експертизи заяви про кримінальне правопорушення потерпілого ОСОБА_13 , на якому останній виявив чужий почерк та підроблення його підпису, застосування показів цього потерпілого всупереч практики ЄСПЛ та правових позицій Верховного Суду щодо концепції плодів отруйного дерева, які зумовлюють недопустимість таких доказів.

2. Відмова суду у прийнятті доказів сторони захисту, а саме справжнього аудіо- відеозапису НСРД, викопіюваного при ознайомленні з матеріалами справи, відмова суду встановлювати походження даного доказу, відмова суду у задоволенні клопотань відтворювати і порівнювати два аудіо-відеозаписи НСРД справжнього та підробленого/підміненого, відмова суду проводити їх експертне дослідження. Замість експертного дослідження суд сам без застосування спеціальних знань у вироку встановив «достовірність» підміненого аудіо-відеозапису НСРД і вирішив справу на своїх припущеннях з цього приводу та на результатах експертизи недопустимого підробленого/підміненого аудіо-відеозапису НСРД. Суд залишив без уваги доводи, що на досудовому слідстві (до підміни даного аудіо-відеозапису НСРДЗ) останній експертами не досліджувався не зважаючи на невизнання вини обвинуваченими та відсутності доказів для обгрунтування підозри. Суд не взяв до уваги доводи, що за посадові злочини, аналогічні до підміни аудіо-відеозапису НСРД та підробки заяви потерпілого ОСОБА_13 , засуджено процесуального керівника у даному кримінальному провадженні.

3. Безпідставне відхилення судом заяв про визнання доказів недопустимими, вирішення справи на недопустимих доказах: на показах потерпілого ОСОБА_13 та протокол впізнання ним по фотографіях, незважаючи на підроблення його заяви про кримінальне правопорушення, практики ЄСПЛ і правових позицій Верховного Суду щодо концепції плодів отруйного дерева, на підміненому, несанкціонованому, злочинному і недослідженому на можливість підробки аудіо-відеозапису НСРД та на висновку експертизи дослідження цього недопустимого доказу, на доказах безпосередньо недосліджених судом через неявку потерпілої ОСОБА_14 її показах та протоколу впізнання нею по фотографіях, а також невжиття судом належних заходів для забезпечення її явки в суд. Відсутність у цьому провадженні/ у провадженнях, які об`єднані в дане кримінальне провадження постанови про призначення процесуального керівника та слідчого, що згідно правових позицій Верховного Суду тягне визнання усіх доказів недопустимими, безпідставне не закриття кримінального провадження з підстав відсутності достатніх доказів та неможливості їх отримання на даній стадії процесу.

4. Відхилення клопотань про колегіальний розгляд справи, незважаючи, що згідно положень ч. 2 ст. 31 КПК України кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один із них заявив клопотання про такий розгляд, не роз`яснення цього права обвинуваченим та вирішення справи незаконним /неповноважним складом суду.

5. Пред`явлення обвинувачення відбулось без відповідних на те підстав та повноважень. Всупереч ч. 1 ст. 338 КПУ України, яка гласить, що «З метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа». Проте, зміна обвинувачення пройшла без встановлення жодних нових обставин, сторона обвинувачення використала у кримінальному провадженні для пред`явлення обвинувачення повноваження не передбачені КПК України. Відповідно ч. 3 п.3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України. За аналогією закону недопустимим є нове обвинувачення, так як нових фактичних обставин кримінального правопорушення встановлено не було, тобто не було законних підстав його виносити. Також воно є бездоказовим, так як щодо нього не збиралися жодні докази, не проводилось досудове розслідування та судовий розгляд. Попереднє обвинувачення, зокрема, стосовно кваліфікації правопорушень, є хибним навіть з точки зору сторони обвинувачення. У свою чергу, встановлення судом бездоказовості пред`явленого обвинувачення в результаті дослідження і оцінки доказів, на яких воно базується, передбачає цілком прогнозовані наслідки у вигляді виправдального вироку або закриття кримінальної справи через відсутність доказів. Умовчування цих доводів, які йдуть у розріз із судовим рішенням у проголошеному вироку, що згідно практики ЄСПЛ вказує на свавільність судового рішення.

6. Не забезпечення та порушення судом прав обвинувачених на захист, перешкоджання реалізації прав стороні захисту, порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, допущення істотних порушень норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило учасниками судового процесу реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. За сім років судового розгляду у першій інстанції задоволено лише одне клопотання/заяву сторони захисту, а саме клопотання про повернення зі стадії дебатів до стадії судового розгляду, та усі клопотання/заяви сторони обвинувачення. Допущення судом висловів і дій, які ставлять під сумнів неупередженість суду.

7. Вирішення усіх заяв і клопотань з порушеннями, які відповідно практики ЄСПЛ є ознаками свавільного судового рішення, а саме:

- з очевидним викривленням фактів, (нібито заява/клопотання не належно обгрунтовані), без оцінки у ній кожного специфічного, доречного та важливого аргументу, (наприклад судом замовчувалось наявність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, та обов`язок прокурора внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань);

- з очевидною невідповідністю висновку суду встановленим фактам у справі (зокрема тих, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість, зокрема недотримання законодавства про конфлікт інтересів прокурором, наявність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, та обовязок прокурора внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань);

- із замовчуванням ключових аргументів сторони, з якими рішення суду йде у розріз ( зокрема з умовчуванням про факт підміни відеозапису НСРД, про факт підробки заяви потерпілого ОСОБА_13 )

- із установленням надзвичайного і заздалегідь недосяжного стандарту доказування, (наприклад при наявності повідомлення потерпілого про підробку його заяви про кримінальне правопорушення суд з прокурором вважають, що клопотання сторони захисту про почеркознавчу експертизу зазначеної заяви із покликанням на останнє є необгрунтованим).

8. Безпідставне відхилення відводів прокурору, який порушив ч. 1-4 статті 214 КПК України щодо обов`язку внести в ЄРДР обставини, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме повідомлення потерпілого про підробку його заяви про кримінальне правопорушення, підміни аудіо-відеозапису НСРД. Заяву ОСОБА_6 про кримінальні правопорушення - підміну аудіо-відеозапису НСРД, незважаючи на реальний конфлікт інтересів, розглянула особисто прокурор другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_15 , яка в суді підтримувала обвинувачення. Тобто, у неї приватний інтерес через службову діяльність у певному вирішенні (блокуванні) заяви. Це приватний інтерес, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень полягав в отриманні показників за підтримання обвинувачення в суді першої інстанції, особливо у випадку винесення обвинувального вироку, збереження «честі мундиру», «кругової поруки», «корпоративної етики», тощо. Аналогічні дії і рішення прокурор здійснив із заявою ОСОБА_8 про скоєння кримінального правопорушення щодо підробки підпису потерпілого.

9. Відхилення підставних відводів судді ОСОБА_1 поданих із урахуванням усього вищевказаного.

10 Неправильна кваліфікація злочину, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Згідно доктринальних положень теорії права та правових позицій Верховного Суду об`єктивна сторона перевищення влади або службових повноважень характеризується обов`язковою ознакою: діяння зумовлено службовим становищем винного і пов`язане з його владними чи службовими повноваженнями. Натомість встановлена у вироку/обвинувальному акті мета кримінального правопорушення - покарання потерпілої (мотив помсти) характерні будь-якому кримінальному правопорушенню із застосуванням чи без застосування насильства і ця мета і мотив ніяк не зумовлена службовим становищем винного і не пов`язані з його владними чи службовими повноваженнями. Тобто якщо б потерпілу примушували до подачі зізнавальних показів чи інших показів, вступити до негласного співробітництва, або ж до вчинення будь-якої іншої дії, яка стосується службової діяльності, це було б зумовлено службовим становищем винного і було б пов`язане з його владними чи службовими повноваженнями.

Обвинувачений ОСОБА_6 покликається на що неповнота судового розгляду полягає у відсутності в залі суд у потерпілої ОСОБА_16 , яку викликали неодноразова, але остання не прибувала і суддя не застосувала до неї належні заходи впливу, зокрема не наклала штраф та іншим способом не забезпечила її явку.

Крім того по справі суддею було прийнято рішення про допит свідка ОСОБА_17 , але такий призваний на службу в ЗСУ і повідомлення стороною захисту, що останній перебуває в с. Зимна Вода було проігноровано і свідка не викликано.

Під час повторного допиту іншого потерпілого у справі - ОСОБА_13 йому було пред`явлено нібито написану від його імені заяву про вчинення злочину. Після огляду потерпілий заявив, що цю заяву він особисто не писав і підписи в ній від його імені проставлені не ним, а іншою особою. На це суд також не відреагував, про злочин не було внесено відомості в ЄРДР. Крім того суддя відмовила у задоволені клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, зокрема мотивуючи затягуванням розгляду справи.

Апелянт наголошує, що повідомляв суд про те, що вивчаючи матеріали кримінального провадження, викопіювані під час ознайомлення з матеріалами справи ОСОБА_6 виявив факт службового підроблення даних матеріалів. Так, під час досудового слідства ОСОБА_6 ознайомлювався з матеріалами справи, а саме з даним відеозаписом і записав його з екрану на свій телефон. Співставивши два відеозаписи, той що знаходиться в матеріалах справи, тобто той, що був представлений на криміналістичну експертизу (додаток 3), і справжній автентичний з яким ОСОБА_6 офіційно ознайомлювали під час досудового слідства (додається) в порядку ст. 290 КПК України (додаток 4) останній виявив, що це два різних відеозаписи які здійснювались з різних пристроїв, які знаходились у різних місцях розташування.

Апелянт зазначає, що подав заяву про визнання доказів недопустимими, позаяк умовами допустимості доказів є одержання фактичних даних із належного джерела та у встановленому законом порядку (ч.2 ст. 84 КПК), та клопотання про відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, до якого долучив електронні носії справжнього і підробленого запису НСРД. У судовому засіданні 05.10.2023 суддя без жодної мотивації відмовила у клопотанні захисту долучити електронні докази до матеріалів справи, які були у додатку до цих клопотань (додаток 5 звукозапис судового засідання за 05.10.2023). Залишити без уваги цей доказ суддя без його дослідження не мала права. Після підміни звуко-відеозапису НСРД, підмінені матеріали були направлені на криміналістичну експертизу вже аж під час судового розгляду. Заяву про підробку відеозапису суддя 18.01.2024 залишила без задоволення не давши її навіть зачитати.

Апелянт зазначає, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам полягають в тому, що після зміни обвинувачення нових фактичних обставин не появилося, а в основу нового обвинувального акту були покладені всі ті ж обставини справи тільки змінені статті обвинувачення.

Клопотання про розгляд справи колегіальним складом суду відхилені в супереч чинному законодавству мотивуючи ч.1 ст. 31 КПК України і не враховуючи ч.2 ст. 31 КПК України (введена 2020 р.) про те, що в разі розгляду справи стосовно кількох обвинувачених за клопотанням хоча б одного обвинуваченого розгляд здійснюється колегіальним складом суду.

Обвинувачений в додатку до апеляції подав клопотання про дослідження доказів по справі (а.с. 129 т. 6).

Не погоджуючись з даним вироком захисник - адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обох обвинувачених, просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 закрити. Вважає, що вирок обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 винесено незаконно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, так як при його винесенні мало місце порушення кримінально-процесуального закону, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно застосований закон про кримінальну відповідальність, призначене покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинувачених.

Свої вимоги мотивує тим, що в основу вироку були покладені наступні документи:

- витягами з ЄРДР від 09.03.2017 року та 29.05.2017 року про внесення відомостей, передбачених ч. 5 ст. 214 КПК України, на підставі заяви ОСОБА_13 від 09.03.2017 про те, що 04.02.2017 близько 21:00 години у приміщенні чергової частини превенцїї Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області працівниками поліції спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_13 , заявою від 09.03.2017 про залучення ОСОБА_13 потерпілим у кримінальному провадженні, витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.03.2017 та 29.05.2017 року, внесено відомості, передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України, на підставі заяви ОСОБА_16 від 07.03.2017 року про те, що 19.02.2017 р. близько 15:3 0 години у приміщенні чергової частини відділу превенцїї Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області на Головному залізничному вокзалі працівниками поліції спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_16 , заявою від 18.05.2017 року про залучення ОСОБА_16 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000014 від 16.01.2017 р.

Однак у суді першої інстанції захистом неодноразово зазначалось, що під час допиту в засіданні потерпілий ОСОБА_13 при огляді зазначеної заяви чітко заявив, що він її не писав та підписи на ній проставлені не ним. Саме для перевірки його свідчень в цій частині захист заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак судом в задоволенні такого клопотання незаконно та безпідставно було відмовлено. Більш того, прокурор та суд всупереч вимогам закону не зреагували на таку заяву потерпілого, прокурор не вніс дані в ЄРДР для проведення розслідування. Це якраз і є істотне порушення вимог законодавства, яке призвело до використання недопустимого доказу при встановленні вини обвинуваченого. Суд першої інстанції у вироку зазначив, що дане кримінальне провадження не є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочате слідчим лише на підставі заяви потерпілого. Так, може бути розпочате і на інших підставах, але конкретно в цьому провадженні саме на підставі заяви потерпілого, яка ним не складалась та не підписувалась, внесено відомості про злочин в ЄРДР. Згідно з ч.2 ст. 214 КПК досудове розслідування почалось саме з заяви про скоєння кримінального правопорушення і покази потерпілого є похідними по відношенню до вказаної заяви.

Також неналежно враховано покази потерпілого ОСОБА_13 , допитаного в судовому засіданні, який конкретно вказав саме на ОСОБА_8 , як на особу, яка наносила йому тілесні ушкодження. При цьому пояснив, що більшість подій мали місце в іншому приміщенні (роздягалці), не зафіксовані на відео, де ОСОБА_8 завдав йому чотири удари ногою, вибив зуби, на яких тримався місток. Потерпілий заявив, що на відео зображено вже завершення подій і нанесення ударів, а більшість подій відбувалися в іншому приміщенні до того. Підсумовуючи наведене, потерпілий чітко заявив, що ОСОБА_8 завдавав йому тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпілий зазнав фізичного болю, терпів. Просить покарати обвинуваченого ОСОБА_8 , який навіть не попросив в нього вибачення.

Крім того в суді першої інстанції захистом неодноразово наголошувалось, що покази потерпілого ОСОБА_13 , надані суду неодноразово, різняться між собою та містять розбіжності з фактичними обставинами події. Потерпілий вказував на ОСОБА_6 як на особу, причетну до його побиття, хоча на час події останній перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджено та визнано судом. (З вироку «Суд звертає увагу на те, що хоча і ОСОБА_13 називає прізвище Головатий, однак за плином часу, на момент допиту, з часу події минуло 5 років, міг помилитися в прізвищі). Так, міг помилитись, то чому ж тоді у викладенні свого бачення подій потерпілий не міг помилитись чи навести вигадані історії того дня. Адже його пояснення стосовно вимагання грошей, вибиття зубів не знайшли свого підтвердження та не зазначені в обвинуваченні. Більш того, не знайшли свого підтвердження і покази потерпілого в частині звернення його після побиття до фельдшера ОСОБА_18 по медичну допомогу, так як допитана свідок заперечила цей факт. При аналізі пояснень потерпілого суд не віднісся критично до них, надав їм остовірності в тій частині, яка вигідна для обвинувачення, а в іншій частині покази не взяв до уваги, зокрема, стосовно підроблення його заяви про злочин.

Суд не врахував також в повному обсязі показання свідка ОСОБА_18 , та у вироку зазначив, що вона працює в селі фельдшером та не пам`ятає, чи в лютому-березні 2017 року ОСОБА_13 звертався за медичною допомогою. Зі слів односельчан їм відомо, що ОСОБА_13 побили, а з його слів відомо, що вибили зуби.

Але судом перекручено показання свідка ОСОБА_18 , яка насправді зазначила, що ОСОБА_13 ніколи не звертався до неї за медичною допомогою. А трактування суду показань в цій частині, що свідок не пам`ятає, чи звертався до неї за медичною допомогою після побиття ОСОБА_13 несе інший зміст від справжнього, з метою надати цьому доказу належності та допустимості. У висновку експерта № 330 від 09.03.2017-28.03.2017, зазначено, що при проведенні судово-медичної експертизи у гр-на ОСОБА_13 тілесних ушкоджень не виявлено. Виявлено відсутність зубів на верхній щелепі. Чи мала місце травма зубів 04.02.2017 року, встановити неможливо.

Апелянт наголошу, що врахування висновку експерта №1994-Е від 17.12.2022, з якого вбачається, що на досліджуваному оптичному диску зафіксоване усне мовлення ОСОБА_8 (арк. 125-135 Том № 4) суперечить чинному законодавству з врахуванням наступного. Судом криміналістична експертиза відео-, звукозапису, на висновок якого він посилається як на доказ вини обвинувачених, призначена на підставі клопотання прокурора. Захистом заперечувалось задоволення цього клопотання з огляду на те, що зазначену експертизу орган досудового розслідування не провів та прокурор належним чином не довів, чому про її проведення заявлено клопотання тільки під час судового слідства. Мотивація прокурора про те, що в ході досудового розслідування під час відкриття матеріалів кримінального провадження обвинувачені Харатон та Головатий не заявляли про їх відсутність на відеозаписах, не є переконливою, оскільки на досудовому слідстві обвинувачені взагалі не давали показань. І збирання доказів лежить повністю в цій частині на орган досудового розслідування. Тому вважаю безпідставним та таким, що суперечить вимогам закону, задоволення цього клопотання про проведення криміналістичної експертизи відео-, звукозапису, а звідси, відповідно, висновок експертизи являється недопустимим доказом у справі і на нього посилання в вироку є неправомірним.

Адвокат ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції у вироку вказав, що 29.05.2017 прокурором ОСОБА_19 винесено постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування № 0000180 та № 0000181 в одне провадження № 0000180, отже, прокурор ОСОБА_19 був уповноважений на здійснення процесуального керівництва досудового розслідування, оскільки відповідно до ст.217 КПК України рішення про об`єднання чи виділення матеріалів досудового розслідування приймається прокурором.

Оскільки прокурор ОСОБА_19 був уповноважений на здійснення процесуального керівництва досудового розслідування в рамках обох кримінальних проваджень, то після їх об`єднання в одне провадження немає необхідності виносити нові постанову про призначення прокурора ( позиція Об`єднаної палати Касаційного Верховного Суду справа № 206/4419/17 від 07 грудня 2022 року).» Але таке твердження суперечить постанові від 22 лютого 2021 року об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа № 754/7061/15, провадження № 51-4584 кмо 18) де викладено такий висновок: за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень. Здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими. Тобто, в матеріалах, які досліджені судом та долучені до кримінальної справи, відсутня належним чином винесена постанова про визначення прокурора (групи прокурорів).

Мотивація суду, що наявність повноважень прокурора також підтверджується витягом з ЄРДР, в якому визначено відомості про те, який прокурор здійснює процесуальне керівництво, знову ж таки суперечить позиції постанови від 22.02.2021 об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, а саме, що «витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні». Посилання суду у вироку на позицію Об`єднаної палати Касаційного Верховного Суду справа № 206/4419/17 від 07.12.2022 також неправомірне, так як у тій справі йдеться про існування повноважень в двох кримінальних провадженнях, тому не потрібно додаткової постанови для об`єднаного третього провадження, яке утворилося після їх об`єднання . Справа по обвинуваченню ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відрізняється тим, що в матеріалах відсутні повноваження прокурора Воронки в будь-якому провадженні до і після об`єднання чи виділення.

Наступним доводом неповноти проведення судового слідства є те, що суд не прийняв достатніх мір для виклику та допиту потерпілої ОСОБА_16 хоча сторона захисту неодноразово наполягала на участі потерпілої ОСОБА_16 в судових засіданнях, проте остання в судові засідання на виклики суду не з`являлася, а 29.05.2019 та 28.10.2019 надала суду заяви про розгляд справи без її участі. Тому суд ухвалив проводити судовий розгляд та завершувати з`ясування обставин у справі за відсутності потерпілої ОСОБА_16 , оскільки давання показань - це право потерпілого, а не обов`язок. Потерпіла ОСОБА_16 отримувала повістку суду у 2019 році, але в суд не прибувала і судом не було вжито всіх заходів до її явки в суд, зокрема не було накладено штраф. На її допиті в судовому засіданні сторона захисту наполягала на кожному судовому засіданні і суд з цим погоджувався, але не забезпечив її явки. З моменту прийняття справи до свого провадження, а це з 14.11.2018 року, до рішення про завершення розгляду справи без потерпілої, а це кінець 2023 року, суддя ОСОБА_1 жодного разу не прийняла заходів для повідомлення захисника про судові засідання, хоча зобов`язана була це зробити. У подальшому в порушення прав на захист обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . суддя ОСОБА_1 прийняла рішення про допит їх всупереч встановленому порядку дослідження доказів по справі, незважаючи на захисту. Незрозуміло, чому суд прийняв рішення проводити судовий розгляд та завершувати з`ясування обставин у справі за відсутності потерпілої ОСОБА_16 лише в кінці 2023 року, коли справа на розгляді судді ОСОБА_1 знаходилась з 14.11.2018 року. Враховуючи посилання суду на наявні заяви потерпілої ОСОБА_16 29.05.2019 року та 28.10.2019 року про розгляд справи без її участі, завершення судового слідства у справі мало б відбутись значно раніше. Тобто суд не взяв на себе відповідальність за невиправдане затягування процесу, в той же час при заявлені клопотань як сторони захисту так і обвинувачених при відмові в їх задоволенні практично в кожній ухвалі посилався на бажання сторін затягнути процес як на один з аргументів відмови. Більш того, цей же аргумент суд враховував при визначені міри покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також при прийнятті рішення про взяття їх негайно під варту до вступу вироку в законну силу.

Апелянт зазначає, що стороною захисту в процесі судового слідства двічі подавались заяви про відвід судді ОСОБА_1 , так як виникли достатні підстави, які викликали сумніви в безсторонності судді, в її неупередженості. Перший раз причиною відводу стали наступні причини: кримінальна справа відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на розгляді суду знаходиться з 21.07.2017 року. Конкретно суддя ОСОБА_1 розглядає справу з 14.11.2018 року. На початку слухання справи було встановлено порядок дослідження доказів, який в подальшому був змінений. Тим не менше, в порушення вимог чинного законодавства, суддя ОСОБА_1 прийняла рішення та з самого початку слухала справу без участі потерпілої ОСОБА_16 , яку жодного разу з моменту прийняття до провадження справи належним чином не було повідомлено про виклик в судове засідання. Сторона захисту неодноразово звертала на це увагу, більш того, заявляла про необхідність допиту потерпілої, так як виникало ряд запитань, які мають суттєве значення для наявності чи відсутності ознак злочинів, в скоєнні яких обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . За весь час розгляду справи суддею ОСОБА_1 практично всі клопотання сторони захисту відмовлялись, в той час всі клопотання сторони обвинувачення задовольнялись. Зокрема, клопотання про проведення криміналістичної експертизи відео- звукозапису. При цьому суддею жодним чином не встановлювалось, чому така експертиза не призначалась та не проводилась на досудовому слідстві, адже на протязі всього досудового слідства ОСОБА_8 та ОСОБА_6 вини своєї в інкримінованих їм злочинах не визнавали.

З врахуванням зазначеного вище адвокат ОСОБА_7 вважає, що судове рішення про засудження ОСОБА_6 та ОСОБА_8 до 7 (семи) років позбавлення волі є необґрунтованим та незаконним через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Суд при визначенні міри покарання ОСОБА_8 не врахував, що він має постійне місце проживання, усталений спосіб життя та сімейні відносини, що свідчить про наявність у нього (а не відсутність-як вважає суд) міцних соціальних зв`язків, що є гарантією для забезпечення належної поведінки, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, з місця роботи на посаді характеризується виключно позитивно, раніше не судимий, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Суд при визначенні міри покарання ОСОБА_6 не врахував, що він є батьком двох дітей, інвалідом 3 групи по серцевому захворюванню, має постійне місце проживання, усталений спосіб життя та сімейні відносини, що свідчить про наявність у нього (а не відсутність-як вважає суд) міцних соціальних зв`язків, що є гарантією для забезпечення належної поведінки, раніше не судимий, на обліку в лікаря- психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. Вказана судом відсутність достатніх моральних цінностей нічим не обґрунтовується і цілком заперечується тим, що ОСОБА_6 добровільно став учасником антитерористичної операції, має статус учасника бойових дій.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , відповідно до наказу т.в.о. начальника ГУ НП у Львівській області від 07.11.2015, перебуваючи на посаді поліцейського відділу превенції патрульної поліції Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, маючи спеціальне звання старшого сержанта поліції, будучи службовою особою, що обіймає посаду у державному органі та здійснює функції представника влади, та відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» будучи працівником правоохоронного органу, умисно вчинив дії, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалися насильством, та болісними і такими, що ображають особисту гідність ОСОБА_13 , діями, за відсутності ознак катування.

Так, 04.02.2017 поліцейськими Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_8 та ОСОБА_17 , близько 21 год. 00 хв. на території Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою: пл. Двірцева, 1 у м. Львові, затримано ОСОБА_13 , у зв`язку з перебуванням останнього в стані алкогольного сп`яніння в громадському місці та доставлено у приміщення превентивної діяльності Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, розташованого на першому поверсі Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою: м. Львів, пл. Двірцева,1.

Після цього, ОСОБА_8 , будучи при виконанні своїх службових обов`язків, знаходячись у приміщенні превентивної діяльності Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, розташованого на першому поверсі Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою: м. Львів, пл. Двірцева,1, діючи умисно, не маючи на те законних підстав, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, за відсутності підстав, передбачених ч. 1 ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію», з метою покарання та залякування ОСОБА_13 за перебування в стані алкогольного сп`яніння у громадському місці та висловлення останнім претензій щодо неправомірних дій працівників поліції, без будь-яких законних підстав утримуючи ОСОБА_13 , всупереч його волі, висловлюючись нецензурною лайкою, заподіяв останньому тілесні ушкодження, а саме наніс один удар кулаком правої руки ОСОБА_13 в ділянку грудної клітки та один удар відкритою долонею руки в обличчя ОСОБА_13 , що спричинило фізичний біль і моральні страждання та потерпілий сприйняв вказані дії як залякування.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 365 КК України.

Крім цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 поліцейськими Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області 19.02.2017 близько 17 год. 10 хв. на території Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою: пл. Двірцева, 1 у м. Львові, затримано ОСОБА_16 , у зв`язку з перебуванням останньої в стані алкогольного сп`яніння в громадському місці та доставлено у приміщення превентивної діяльності Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, розташованого на першому поверсі Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою: м.Львів, пл. Двірцева,1.

Після цього, ОСОБА_8 , будучи при виконанні своїх службових обов`язків, в групі з поліцейським Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 без попередньої змови між собою, знаходячись у приміщенні превентивної діяльності Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, розташованого на першому поверсі Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою: м. Львів, пл. Двірцева, 1, діючи умисно, не маючи на те законних підстав, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, за відсутності підстав, передбачених ч. 1 ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію», з метою покарання ОСОБА_16 за перебування в стані алкогольного сп`яніння у громадському місці та висловлення претензій щодо неправомірних дій працівників поліції, без будь-яких законних підстав утримуючи ОСОБА_16 всупереч її волі, висловлюючись нецензурною лайкою, заподіяли останній тілесні ушкодження.

Так, ОСОБА_8 19.02.2017 у період з 17 год. 17 хв. до 17 год. 22 хв., в групі з ОСОБА_6 , спільно завдавали ОСОБА_16 тілесних ушкоджень. Зокрема, ОСОБА_6 долонею своєї правої руки наніс чотири удари ОСОБА_16 в ділянку сідниць та один удар правою ногою в ділянку сідниць. Одночасно ОСОБА_8 , вийнявши з поясного ременя спецзасіб гумову палицю наніс нею два удари в ділянку сідниць ОСОБА_16 , що завдало їй сильного фізичного болю та моральних страждань.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.28, ч.2 ст.365 КК України.

ОСОБА_6 відповідно до наказу т.в.о. начальника ГУ НП у Львівській області від 07.11.2015, перебуваючи на посаді поліцейського відділу превенції патрульної поліції Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, маючи спеціальне звання старшого сержанта поліції, будучи службовою особою, що обіймає посаду у державному органі та здійснює функції представника влади, та відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» будучи працівником правоохоронного органу, умисно вчинив дії, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалися насильством, та болісними і такими, що ображають особисту гідність ОСОБА_16 , діями, за відсутності ознак катування.

Так, 19.02.2017 поліцейськими Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 та ОСОБА_8 близько 17 год. 10 хв. на території Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою пл.Двірцева, 1 у м.Львові, затримано ОСОБА_16 , у зв`язку з перебуванням останньої в стані алкогольного сп`яніння в громадському місці, та доставлено у приміщення превентивної діяльності Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, розташованого на першому поверсі Головного залізничного вокзалу станції «Львів», за адресою: м.Львів, пл. Двірцева,1.

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , підтриману його захисниками адвокатами ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , про задоволення його апеляційної скарги та апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , міркування захисника- адвоката ОСОБА_7 , підтримане обвинуваченим ОСОБА_8 , про задоволення його апеляційної скарги та апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , думку прокурора ОСОБА_10 , яки просив відмовити в задоволені поданих апеляційний скарг в повному обсязі та залишити вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження в повному обсязі, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України, не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи, наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

На думку колегії суддів, зазначені вимоги судом першої інстанції виконано не було.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Відповідно до ст.ст. 91, 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. За загальним правилом обов`язок доказування в суді обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Обов`язок доказування допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

У суді апеляційної інстанції знайшло підтвердження покликання обвинуваченого та захисника обвинувачених про те, що в суді першої інстанції не була безпосередньо допитана потерпіла ОСОБА_16 , не вжито всіх можливих заходів для забезпечення її явки в судове засідання, зокрема до і після розірвання потерпілої з її представником угоди про надання правової допомоги. Також не було перевірено та не надано показам потерпілого ОСОБА_13 належну правову оцінку зокрема і тому, що ОСОБА_13 показав, що заяви не писав і підпис під нею не його. Для з`ясування даних обставин, зокрема достовірності поданої заяви та встановлення особи, яка її написала чи спростування показів потерпілого по цьому, судом першої інстанції не було вчинено певних дій, які б спростували чи підтвердили зазначене вище. Зокрема не було належним чином враховано покликання сторони захисту для можливого призначення почеркознавчої експертизи.

Відтак колегія суддів встановила, що в суді першої інстанції був проведений неповний розгляд справи оскільки залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, як це передбачено ст. 410 КПК України.

Таким чином, встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції, з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в числі іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неповнота судового розгляду.

Як передбачено ч.1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи зазначене вище, приймаючи до уваги доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника обвинувачених, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, відповідно оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стаді підготовчого судового засідання, під час якого необхідно перевірити обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК України 2012 року; у разі відповідності обвинувального акту КПК України призначити судовий розгляд під час якого повно та всебічно дослідити докази у кримінальному провадженні в їх сукупності з врахуванням доводів зазначених в апеляційних скаргах та матеріалах справи щодо повноти представлених суду документів здобутих під час досудового розслідування та у разі визнання ОСОБА_8 , ОСОБА_6 винними, обґрунтувати призначене покарання, тобто постановити законне та мотивоване рішення по справі, що відповідає положенням ст.370 КПК України.

У зв`язку із скасування вироку суду першої інстанції, яким обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_6 було призначено покарання у виді позбавлення волі та останніх було взято під варту в залі суд, колегія суддів дійшла переконання про необхідність скасування обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що до обвинувачених по справі застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строк якого не може бути перевищувати двох місяців (ч.6 ст.181 КПК) умови якого обвинуваченими не були порушені, а відтак, у зв`язку із скасування вироку суду першої інстанції, підстав для застосовування до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 415, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 22.01.2024 року яким ОСОБА_8 , засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 28, ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 365 КК України та ОСОБА_6 , засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який застосований до обвинувачених ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у кримінальному провадженні № 0000180 скасувати.

Обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 звільнити з-під варти.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: