Справа № 488/479/19
Провадження № 1-кп/488/110/24
У Х В А Л А

05.09.2024 року місто Миколаїв, вулиця Доктора Самойловича, 29-А

Корабельний районний суд міста Миколаєва
у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
за участю
секретаря:ОСОБА_2
прокурора:ОСОБА_3
особи, щодо якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру: ОСОБА_4
законного представника ОСОБА_4 :ОСОБА_5
захисників ОСОБА_4 :ОСОБА_6 ОСОБА_7
потерпілого:ОСОБА_8
законного представника потерпілого:ОСОБА_9
представника потерпілого:ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про застосування до неповнолітнього:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Миколаєва, громадянин України, українець, освіта середня, не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні № 0001308 за частиною 2 статті 125, статтею 128 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2018 року приблизно о 12:30 годині неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на футбольному полі зі штучним зеленим покриттям на території Миколаївської ЗОШ № 54, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з потерпілим неповнолітнім ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виник на підставі особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, наніс йому кулаком правої руки один удар в область верхньої губи зліва, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді забитої рани верхньої губи зліва, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Окрім того, продовжуючи конфлікт, ОСОБА_4 , не передбачаючи можливих наслідків, хоча повинен був і міг передбачити їх настання, наніс потерпілому ще не менше двох ударів в область обличчя, від яких останній впав, вдарившись потилицею об штучне покриття футбольного поля, в результаті чого йому були спричинені тілесні ушкодження у виді струсу головного мозку, синця та забою м`яких тканин потиличної області, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

В ході судового засідання ОСОБА_4 відмовився від надання суду показань, не висловився відносно визнання чи невизнання ним вини, зазначаючи лише, що він повністю погоджується зі своїми захисниками.

У той же час судом дослідженні інші докази, представлені суду сторонами кримінального провадження, зокрема, були допитані потерпілий, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Також в судовому засіданні, за згодою сторін кримінального провадження, у зв`язку із неможливістю забезпечити явку свідків в судове засідання, були оголошені аудіозаписи судових засідань Корабельного районного суду міста Миколаєва, підчас яких в ході попередніх розглядів вказаного провадження іншими складами суду в залі суду були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Так, потерпілий ОСОБА_8 суду пояснив, що навчався з ОСОБА_4 в одній школі, знав його в обличчя та за ім`ям.

В червні 2018 року ОСОБА_4 викликав потерпілого на розмову на території футбольного майданчика ЗОШ № 54 в Корабельному районі міста Миколаєва. Потерпілий запросив з собою своїх друзів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на випадок, якщо йому необхідна буде їх підтримка. В обідній час, приблизно в період з 11:00 до 13:00 години, в червні 2018 року, дату потерпілий не пам`ятає, вони прийшли на вказаний футбольний майданчик, ОСОБА_4 ще не було.

Приблизно через 10-15 хвилин ОСОБА_4 під`їхав на мопеді з невідомим потерпілому хлопцем, як він зрозумів, це був приятель ОСОБА_4 . Потерпілий та ОСОБА_4 наблизились один до одного, потерпілий протягнув руку щоб привітатися, але ОСОБА_4 одразу почав наносити йому удари кулаком по обличчю, нанісши спочатку два удари. Потерпілий, відступивши, попросив ОСОБА_4 поговорити, але той замість цього наніс ще декілька ударів по обличчю, внаслідок чого потерпілий впав на спину на штучне покриття футбольного майданчика, вдарився об нього головою та втратив свідомість на короткий проміжок часу, близько 10-15 секунд, потім за допомогою друзів зміг піднятися на ноги.

ОСОБА_4 нічого не казав потерпілому між нанесеннями ударів, тому останній не розумів причину його побиття. На думку потерпілого, конфлікт стався через те, що ОСОБА_4 не сподобалось, як потерпілий переписувався зі знайомим останнього на ім`я ОСОБА_17 . В ході конфлікту потерпілий не наносив ударів ОСОБА_4 , не завдавав йому тілесних ушкоджень.

В той же день потерпілий звернувся до лікарні, оскільки погано себе почував та мав тілесні ушкодження синці на лобі та обличчі, порвана губа, великий набряк, головний біль та нудота. В лікарні повідомив лікарю, що тілесні ушкодження отримав внаслідок побиття. Точний діагноз, поставлений в лікарні не пригадує, але пам`ятає, що йому зашивали губу. З лікарні повернувся додому з бабусею та дідом. Наступного дня або через день потерпілий звернувся до Жовтневої центральної районної лікарні, потім його направили до Лікарні швидкої медичної допомоги, де він лікувався 2-3 місяці, але повністю не вилікувався, в подальшому проходив амбулаторне лікування вдома.

Судом також досліджений протокол та відеозапис проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року (т.1 а.п. 234-238) за участю потерпілого, в ході якого той показував, яким саме чином ОСОБА_4 наносив йому удари, відтворюючи за участі статиста обставини спричинення тілесних ушкоджень, при цьому вказана інформація узгоджується із показаннями потерпілого, дослідженими судом.

Із змісту показань свідка ОСОБА_15 , який був однокласником потерпілого, вбачається, що потерпілий написав у соціальних мережах дівчині, у зв`язку з чим ОСОБА_4 , в свою чергу, написав потерпілому та запропонував зустрітися.

Вони зустрілися на стадіоні біля ЗОШ № 54. На місці події свідок був із потерпілим та свідком ОСОБА_11 .

Згодом на місце події приїхав ОСОБА_4 на мопеді із ще одним хлопцем. Зупинивши мопед, ОСОБА_4 сховав у мопед усе, що було в нього кишенях та підійшов до свідка та інших осіб, спитавши при цьому у потерпілого: «Це ти так прийшов один?». Потерпілий словесно привітався із ОСОБА_4 та протягнув йому руку для привітання, однак той одразу вдарив потерпілому кулаком у ліву частину обличчя. Потерпілий після цього попросив ОСОБА_4 заспокоїтися та поговорити, однак останній продовжував бити його руками по обличчю.

Від отриманих ударів потерпілий впав на спину, в нього була розбита губа. Свідок підійшов до потерпілого та повернув його, щоб той не захлинувся.

ОСОБА_4 при цьому запропонував привезти перекис водню, сів на мопед та поїхав.

Судом також досліджений протокол та відеозапис проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року (т.1 а.п.75-79) за участю свідка ОСОБА_15 , в ході якого той показував, яким саме чином ОСОБА_4 наносив удари потерпілому, відтворюючи за участі статиста обставини спричинення тому тілесних ушкоджень, при цьому вказана інформація узгоджується із показаннями свідка, дослідженими судом.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що влітку 2018 року, в денний час, точніше не пам`ятає, на запрошення свідка ОСОБА_15 , який є його другом, разом з останнім прибув на АДРЕСА_3 , де вже знаходився потерпілий. ОСОБА_15 повідомив, що потрібно підтримати потерпілого, який буде розмовляти із іншим хлопцем, щоб його не побили.

Через деякий час приїхала інша, раніше невідома свідкові особа. Вказана особа почала наносити потерпілому удари в область голови, спричинивши останньому тілесні ушкодження, а саме розбивши губу чи щоку. При цьому потерпілий не наносив ударів у відповідь, не хотів битися, намагався припинити своє побиття.

Після того, як потерпілий впав на землю, вказана особа перестала наносити йому удари та пішла.

З показань свідка ОСОБА_18 , який є знайомим ОСОБА_4 , вбачається, що в день, коли потерпілому були спричинені тілесні ушкодження, в обідній час свідок йшов повз футбольний майданчик ЗОШ №54 та побачив, що там щось відбувається. Підійшовши ближче, побачив ОСОБА_4 та зрозумів, що там відбувається якійсь конфлікт. Свідок знаходився на відстані приблизно 70 метрів від місця події, згодом підійшов ближче і побачив, що сваряться обидва, і потерпілий, і ОСОБА_4 , однак не встиг ще підійти до них, як почалася бійка. Свідок не бачив хто вдарив першим. ОСОБА_4 намагався бити потерпілого, а коли останній впав на підлогу, свідок підійшов до нього та запропонував йому серветку, а ОСОБА_4 запропонував привезти перекис водню та поїхав за ним, однак потерпілий зі своїми друзями одразу розійшлись. Потерпілий також хотів вдарити ОСОБА_4 , але послизнувся. Також свідок чув як потерпілий вибачався перед ОСОБА_4 .

Із змісту показань свідка ОСОБА_13 , яка є знайомою ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_12 , вбачається, що про обставини отримання потерпілим тілесних ушкоджень їй нічого не відомо. Потерпілий в переписці пропонував їй зустрічатися, а свідок ОСОБА_12 , з яким в неї були відносини, побачив це. Через деякий час свідкові стало відомо, що у потерпілого та ОСОБА_4 був конфлікт, з якої причини та в чому він полягав, свідок не знає.

Свідок ОСОБА_12 , який є другом ОСОБА_4 , суду повідомив, що з потерпілим не знайомий. Влітку 2018 року свідок випадково побачив переписку потерпілого із свідком ОСОБА_13 та написав останньому, щоб той їй більше не писав, на що потерпілий запропонував зустрітися та погрожував побиттям на цій зустрічі.

Злякавшись, свідок звернувся за допомогою до свого друга ОСОБА_4 , запитав у нього чи знає він потерпілого, той сказав, що вони навчаються в одній школі. Свідок попросив ОСОБА_4 піти з ним на зустріч з потерпілим, але сам на вказану зустріч не пішов. Свідкові відомо, що ОСОБА_4 із потерпілим зустрілися та розмовляли, після чого почали бійку, хто саме розпочав бійку йому не відомо.

Таким чином, усі свідки, показання яких вивчені судом, мали дружні або приятельські стосунки або із ОСОБА_4 (свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 ) або із потерпілим ( ОСОБА_11 , ОСОБА_15 ).

За таких обставин суд уважно та обережно підходить до інформації, що міститься у показаннях і свідків і потерпілого, перевіряючи їх достовірність шляхом порівняння між собою та з іншими доказами, дослідженими судом.

При цьому звертає на себе увагу, що свідок ОСОБА_18 , який є знайомим ОСОБА_4 , підтвердив той факт, що потерпілий впав в ході бійки із ОСОБА_4 , після того як останній «намагався бити» потерпілого.

Свідок ОСОБА_11 , описуючи обставини спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, не зазначає, що це був саме ОСОБА_4 , вказуючи, що тілесні ушкодження наносила невідома йому особа. При цьому суд враховує, що свідок до даних подій не був знайомий із ОСОБА_4 . У той же час, співставлення його показів з показання інших учасників провадження дозволяє суду зробити впевнений висновок про що ним описуються обставини нанесення ударів потерпілому саме ОСОБА_4 , оскільки вони відбулися в тому самому місті, у той же період, за участю тих самих осіб.

За таких обставин суд вважає встановленим, що показання як потерпілого, так і свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 підтверджують факт спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень потерпілому, при цьому удари наносилися виключно ОСОБА_4 потерпілому і саме ОСОБА_4 став ініціатором переходу конфлікту у площину, пов`язану із застосуванням фізичного насильства.

Суттєвих суперечностей вказані показання між собою не містять, показання ОСОБА_18 є менш конкретними та детальними, що, на переконання суду, викликано не тільки його товариськими відносинами із ОСОБА_4 , але й тим, що він спочатку знаходився на відносно великій відстані від місця події, а підійшов коли спричинення тілесних ушкоджень було вже закінчене.

При цьому суд враховує, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 також не надавали суду показань, які б суперечили вищевикладеним свідченням потерпілого, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 , а лише повідомили, що вони не були присутні на місці події, а обставини спричинення потерпілому тілесних ушкоджень їм відомі лише від третіх осіб.

Окрім того, із показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 також узгоджуються досліджені судом письмові докази.

Так, з відомостей, що містяться у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1 а.п. 17) та протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19.06.2018 року (т.1 а.п.19), вбачається, що ОСОБА_9 , яка є матір`ю неповнолітнього потерпілого, повідомила, що 17.06.2018 року в період з 12:00 години до 14:00 години, на території ЗОШ АДРЕСА_4 , невстановлена особа нанесла ОСОБА_8 , 2001 року народження тілесні ушкодження. Згідно рапортів від 20.06.2018 року (т.1 а.п. 20, 21), Обласна дитяча лікарня повідомила органи поліції про те, що ОСОБА_8 , 2001 року народження, 17.06.2018 року близько 13:00 години був побитий ОСОБА_19 за адресою: АДРЕСА_2 , на парковці, та доставлений швидкою до лікарні з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, СГМ, забійна рана губи.

З інформації, що міститься у зворотному повідомленні приймального відділення Міської лікарні швидкої медичної допомоги від 20.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_8 був поставлений діагноз: струс мозку, забій м`яких тканин обличчя та рекомендована госпіталізація в Обласну дитячу лікарню (т.1 а.п.31).

17.06.2018 року, як вбачається з довідки від 17.06.2018 року, потерпілий звертався за медичною допомогою у приймальне відділення міської лікарні №5 (т.1 а.п.32).

Окрім того, інформація щодо виявлених у потерпілого ушкоджень, його лікування та стану його здоров`я узгоджується із відомостями, що містяться у інших досліджених судом медичних документах, зокрема у копіях медичних карт стаціонарного хворого № 5028, № 6982 (т. 1, а.п. 205-233).

До матеріалів справи законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 було долучено фотографії, на яких зображений потерпілий ОСОБА_8 із тілесними ушкодженнями обличчя (т.1 а.п. 27, 28).

Вказані фотографії не містять даних щодо дати та часу їх створення. На переконання суду, це не унеможливлює встановлення їх відношення до подій спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень потерпілому, а лише покладає на суд додатковий обов`язок ретельно перевірити вказаний доказ та інформацію, що він містить, шляхом співставлення з іншими доказами та на підставі цього зробити остаточний висновок про його належність та допустимість, враховуючи, що надання таких роздрукованих фотографій представником потерпілого слідчому не суперечить положенням статті 93 КПК України.

Видимі на фотознімках тілесні ушкодження узгоджуються за видами, кількістю та локалізацією із тими, що вказані у показаннях потерпілого, свідків, інших досліджених судом доказах, зокрема у висновках експерта № 1023 від 08.10.2018 року та № 330 від 31.12.2018 року, медичних документах потерпілого.

За таких обставин суд вважає, що вказаний доказ є належним, допустимим та має бути врахований судом при вирішенні справи по суті.

В ході досудового розслідування даного кримінального провадження було призначено та проведено дві судово-медичні експертизи.

З висновку експерта № 330 від 31.12.2018 року (т.1 а.п. 39-40) вбачається, що у ОСОБА_8 наявні тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забійної рани верхньої губи зліва, забої та синці м`яких тканин потиличної НОМЕР_1 . Вказані тілесні ушкодження могли утворитися від дії тупих твердих предметів за механізмом удару. З урахуванням характеру та особливостей тілесних ушкоджень, потерпілому було спричинено не менше 2 травматичних впливів. Ушкодження у вигляді забою та синців м`яких тканин потиличної області та струсу головного мозку могли утворитися при падінні стоячи людини на площину з наступним ударом потиличною областю об тверде покриття землі. Наявність забійної рани верхньої губи зліва може свідчити про те, що падінню передував удар в обличчя (в область губи). Ушкодження у вигляді струсу головного мозку, синця та забою м`яких тканин потиличної області відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Ушкодження у вигляді забійної рани верхньої губи зліва відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Саме вказаним експертним висновком керувалася сторона обвинувачення при складанні клопотання, що розглядається судом, про що прямо та однозначно вказано у тексті самого клопотання.

Стосовно висновку № 330 від 31.12.2018 року захисник вказує на порушення слідчим суддею порядку призначення вказаної експертизи та вибору експерта, зокрема на те, що фактично була проведена ще одна первинна експертиза.

У той же час, захисником не вказано, яким саме чином недоліки призначення цієї експертизи слідчим суддею та її проведення вплинули на дотримання прав ОСОБА_4 . Викладені захисником доводи, на переконання суду, не можуть нівелювати значення висновку експерта, оскільки у протилежному випадку це б було надмірним формалізмом.

Що ж стосується надання експертам матеріалів для проведення експертизи, то зі змісту ухвали слідчого судді від 22.12.2018 року (т. 1, а.п. 38) вбачається, що експерту були надані матеріали кримінального провадження з медичною документацією потерпілого, яка була долучена до матеріалів кримінального провадження його представником 23.08.2018 року (т. 2, а.п. 163).

Враховує суд і те, що інформація щодо тілесних ушкоджень, описаних у цих висновках не є суперечливою. Так, перший за часом експертний висновок № 1023 від 08.10.2018 року (т.1 а.п. 34-37) також містить інформацію про спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, тобто положення ОСОБА_4 експертним висновком № 330 від 31.12.2018 року погіршене не було.

Також захисник вказує на те, що стороні захисту в порушення частини 12 статті 190 КПК України не були відкриті матеріали досудового розслідування. Вказана позиція обґрунтовується не тим, що такі матеріали не надавалися стороні захисту, а тим, що таке відкриття вчинене неуповноваженою на те особою слідчим ОСОБА_20 .

Окрім того, захист вказує, що об`єднання двох матеріалів кримінальних проваджень в одне вчинене вказаним слідчим за відсутності у нього відповідних повноважень.

Також захисник зазначає про відсутність у слідчої ОСОБА_21 повноважень на проведення слідчих дій у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 3 КПК України слідчий це службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу Державного бюро розслідувань, органу Бюро економічної безпеки України, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

При цьому слід зазначити, що законом не визначена конкретна форма підтвердження повноважень слідчого. У той же час частина 1 статті 39 КПК серед повноважень керівника органу досудового розслідування вказує також на право визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих. Дійсно, практика застосування КПК України за час, що минув з набрання ним чинності, прийшла до загального правила про визначення конкретного слідчого або групи слідчих у кримінальному провадженні саме постановою.

У той же час, рішення керівника органу досудового розслідування, формалізоване у тій чи іншій формі, відображається також у інших документах, що складаються в ході досудового розслідування, в тому числі, у Єдиному реєстрі досудових розслідувань.

Судом досліджено два витяги з ЄРДР стосовно даного кримінального провадження, які були зроблені 29.01.2019 року (т. 2, а.п. 164) та 30.01.2019 року (т. 1, а.п. 17-18). В обох витягах ОСОБА_20 , який виносив постанову про зміну правової кваліфікації, вказаний у якості слідчого, що здійснює досудове розслідування, а у витязі від 29.01.2019 року, окрім цього, вказана слідчий ОСОБА_21 .

Протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30.01.2023 року також складений слідчим ОСОБА_20 . Вказаний протокол підписаний як ОСОБА_4 , так і його захисником ОСОБА_6 , при цьому у зауваженнях до протоколу захисник вказує лише про недоліки постанови про залучення законного представника потерпілого, не зазначаючи при цьому про те, що відкриття здійснювалося неналежною особою.

З викладеного суд робить висновок, що ненадання суду постанови про призначення слідчого/групи слідчих у даному кримінальному провадженні не свідчить про порушення порядку визначення слідчого, що уповноважений проводити досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, а інформація, що міститься у вказаних витягах з ЄРДР свідчить про те, що таким (визначеним керівником органу досудового розслідування) слідчим були, зокрема, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

З аналогічних підстав суд відхиляє доводи захисника про складення неналежною особою клопотання про застосування до ОСОБА_4 заходів виховного характеру.

Окрім того, стороною захисту не вказано, яким саме чином викладене порушує права ОСОБА_4 .

При цьому суд враховує, що відповідно до висновку ВП ВС, викладеної в Постанові від 31.08.2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22) у випадку проведення слідчої дії слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи, суд, вирішуючи питання про допустимість як доказів даних, отриманих в ході даної слідчої дії, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб проведення вказаних слідчих дій до істотного порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України.

У той же час, відмовляючи стороні обвинувачення в ході судового розгляду у допиті свідка ОСОБА_16 , суд погодився із позицією сторони захисту та виходив саме з того, що показання вказаного свідка не були відкриті стороні захисту при закінченні досудового розслідування, що дійсно суттєво порушило права ОСОБА_4 .

Щодо заперечень захисника ОСОБА_6 про відсутність у прокурора ОСОБА_22 повноважень об`єднувати матеріали досудового розслідування та погоджувати клопотання про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру, суд зазначає наступне.

Судом досліджена постанова про призначення групи прокурорів від 20.06.2018 року. Відповідно до інформації, що міститься у даній постанові, була призначена група прокурорів у складі ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_3 (т. 1, а.п. 112). Аналогічна інформація міститься у постанові від 30.01.2019 року (т. 2, а.п. 168).

17.02.2020 року до групи прокурорів був включений також прокурор ОСОБА_24 (т. 1, а.п. 53). Формулювання «Включити у склад групи прокурорів… ОСОБА_24 » спростовує доводи захисника ОСОБА_6 про те, що 17.02.2020 року група прокурорів була призначена вперше, а постанови від 20.06.2018 року та від 30.01.2019 року винесені не у вказані дати, а пізніше.

Окрім того, повертаючись до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30.01.2023 року, суд знову зазначає, що на даному етапі стороною захисту не ставилася під сумнів наявність у прокурора ОСОБА_22 відповідних повноважень у даному кримінальному провадженні.

Стосовно заперечень сторони захисту щодо врахування проведених із потерпілим та свідком ОСОБА_15 слідчих експериментів, суд зазначає наступне. Дійсно, вказана слідча дія іноді використовується стороною обвинувачення в ході досудового розслідування як своєрідний ерзац допиту особи для того, щоб зафіксувати показання такої особи, уникнувши обмежень, що встановлені законодавцем для використання в ході судового розгляду результатів допиту.

Зважаючи на ці обставини, суд враховує інформацію, що міститься у відповідних протоколах проведення слідчих експериментів лише частково в частині, в якій учасники кримінального провадження відтворюють своїми діями обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, але не в частині їх показань.

Окрім того, суд порівнює вказану інформацію із тією, що отримана безпосередньо судом з допиту потерпілого та свідка ОСОБА_15 , не знаходячи при цьому між ними суттєвих суперечностей.

За таких обставин суд вважає вказані протоколи проведення слідчих експериментів та відеозаписи їх проведення допустимими доказами.

Суд погоджується з додами захисника ОСОБА_6 про невірність зазначення слова «обвинувачений» у клопотанні про застосування до неповнолітнього ОСОБА_4 заходів виховного характеру. Дійсно, ОСОБА_4 не набував відповідного процесуального статусу та не міг його набути, оскільки вчинив суспільно небезпечне діяння до настання віку кримінальної відповідальності за нього.

У той же час вказана помилка є суто технічною, на переконання суду вона обумовлена певною когнітивною інерцією учасників кримінального провадження, в якому в більшості справ на стороні захисту виступає саме «обвинувачений» та жодним чином не вплинула на дійсний правовий статус ОСОБА_4 , як особи, щодо якої розглядалося відповідне клопотання, не звузила обсягу його прав та не призвела до їх порушення.

Також суд погоджується із доводами захисту про неналежність в якості доказу у даному кримінальному провадженні інформації (запису розмови), що міститься на флеш-накопичувачі «SanDisk» білого кольору (т. 1, а.п. 29, 30), оскільки вказана розмова не може бути ідентифікована, як така, що стосується подій спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, окрім того, суд позбавлений можливості ідентифікувати голос особи, що приймає участь у цій розмові, як голос ОСОБА_4 .

З аналогічних причин суд приходить до висновку про неналежність в якості доказу у даному кримінальному провадженні інформації, що міститься у скріншотах листування у соціальній мережі, наданих на дослідження суду стороною захисту, оскільки не може достовірно встановити осіб, що вели дане листування (т. 1, а.п. 160-162).

Дослідженням особистості ОСОБА_4 встановлено, що він на момент вчинення суспільно небезпечного діяння був неповнолітнім, його вік складав 15 (п`ятнадцять) років 9 (дев`ять) місяців, на момент винесення рішення судом є повнолітнім, раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, характеризується позитивно.

Відповідно до статті 500 КПК України судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні, при цьому під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:

-чи мало місце суспільно небезпечне діяння;

-чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;

-чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Таким чином, дослідивши представлені докази, проаналізувавши доводи учасників провадження та надавши їм оцінку, суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що ОСОБА_4 у віці п`ятнадцять років вчинені суспільно небезпечні діяння, а саме:

-умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (частиною 2 статті 125 КК України);

-необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження (стаття 128 КК України);

відповідальність за які, відповідно до частини 1 статті 22 КК України настає з шістнадцяти років.

Системний аналіз норм КК України та КПК України, що стосуються суті та порядку застосування примусових заходів виховного характеру, зокрема, статей 97, 105 КК України призводить до висновку, що вони можуть бути застосовані виключно до неповнолітньої особи.

У той же час, на момент розгляду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_4 є повнолітнім.

За таких обставин суд приходить до висновку, що до ОСОБА_4 не можуть бути застосовані примусові заходи виховного характеру, що відповідно до частини 2 статті 501 КПК України зобов`язує суд постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закрити кримінальне провадження.

На підставі статей 370, 372, 498, 500, 501 КПК України, статей 97, 105 КК України,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру на підставі пункту 3 частини 1, частини 2 статті 501 КПК України у зв`язку із неможливістю застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_4 , який після вчинення у віці п`ятнадцяти років суспільно небезпечних діянь, відповідальність за вчинення яких настає з шістнадцяти років (умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я частина 2 статті 125 КК України, необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження стаття 128 КК України), на момент розгляду клопотання досяг повноліття.

Кримінальне провадження № 0001308 закрити.

Речові докази, а саме 2 фотографії, 1 флеш-накопичувач залишити в матеріалах кримінального провадження.

Копію ухвали після її проголошення видати (направити) учасникам провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1