ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3090/24 Справа № 202/8302/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження процесуальних обов`язків, передбачених ст.194 КПК, -

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (далі - КК).

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року, зокрема, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_9 на 60 діб, тобто до 07 листопада 2024 року включно.

Одночасно обвинуваченій ОСОБА_9 встановлено заставу у розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 181 680,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченою ОСОБА_9 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України (далі-КПК), на неї будуть покладені наступні обов`язки:

- прибувати до суду за першою вимогою;

-не відлучатися з населеного пункту, де вона проживає, без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання або перебування та/або місця роботи;

-утримуватися від будь-якого спілкування з потерпілими та свідками по кримінальному провадженню;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свого паспорту (паспортів) для виїзду за кордон, інших документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Цим же рішенням суду першої інстанції, зокрема, продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії обов`язків по раніше обраному запобіжному заходу у вигляді застави, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця перебування; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілими, іншими обвинуваченими у кримінальному провадженні, на два місяці, а саме до 08 листопада 2024 року включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

В обґрунтування зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про ухилення обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від слідства та суду, виконання процесуальних рішень, іншим чином перешкоджання правосуддю, а ризик впливу на свідків може бути мінімізований за рахунок інших запобіжних заходів. Тому, на переконання сторони захисту, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є недоцільним з тих підстав, що на теперішній час заявлені ризики, які були враховані при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст.177 КПК зменшилися та не виправдовують тримання ОСОБА_9 під вартою, а щодо ОСОБА_8 продовження строку дії, як основного обов`язку з`являтися за викликом до суду, так і додаткових, не спілкуватися із потерпілими та свідками. Крім того, у суді відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК, не зможуть забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду та їх належну поведінку.

Водночас звертає увагу, що обираючи ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою сторона обвинувачення теж обґрунтовувала доцільність забезпечення кримінального провадження найтяжчим запобіжним заходом змогою вплинути на потерпілого чи свідків, або ухилитися від суду. Проте з травня 2024 року підтвердження існування цих ризиків суду жодного разу надано не було, і попри це сторона обвинувачення продовжує стверджувати про їх існування.

За таких обставин сторона захисту вважає, що підстав продовжувати ОСОБА_8 обов`язки, визначені ч.5 ст.194 КПК, які частково дублюють обов`язки, передбачені ст.42 КПК не було потреби. Окрім того, забороняючи ОСОБА_8 спілкуватись із потерпілими та свідками, суд не врахував, що обвинуваченому належить право ставити запитання потерпілим та свідкам під час судового засідання і втручання чи позбавлення цього права буде позбавленням його права на захист, а значить і на змагальність та справедливий судовий розгляд. Крім того, обвинуваченого та потерпілого не можна позбавити права на примирення, а судова заборона унеможливлює здійснення ОСОБА_8 відшкодування завданої злочином потерпілим шкоди. Більше того, забороняючи ОСОБА_8 спілкуватись з іншими обвинуваченими суд втручається в конституційне право обвинуваченого та ОСОБА_9 на сім`ю та шлюбні стосунки, оскільки вони перебувають у цивільному шлюбі.

Також, з урахуванням положень ст.ст.176,178,331 КПК, ст.ст. 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, матеріалів справи, особи обвинуваченої, захисник вважає, що обвинуваченій ОСОБА_9 слід змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці з покладенням на неї обов`язків: прибувати до суду за першою вимогою; не залишати місце постійного проживання без дозволу суду, в робочі, вихідні та святкові дні цілодобово (окрім повітряних тривог та потреб отримання невідкладної медичної допомоги).

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії обов`язків та обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити, змінити обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , а у разі висновку про доцільність продовження тримання ОСОБА_9 під вартою визначити їй альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151 400 грн та залишити покладені на неї на період дії цього запобіжного заходу процесуальні обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК, визначені судом.

Обґрунтованість ухвали місцевого суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 та продовження процесуальних обов`язків, передбачених ст.194 КПК стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, яка наполягала на її задоволенні, просила скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії обов`язків та обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити, змінити обвинуваченій ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , або визначити їй альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить - 151 400 грн та залишити покладені на неї обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Загальними положеннями ч.ч.1,2 ст.392 КПК передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

-вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодекс;

-ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;

-інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Разом з цим підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Отже діючими положеннями кримінального процесуального законодавства не передбачено право учасників судового провадження на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції про продовження процесуальних обов`язків, передбачених ст.194 КПК.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (ст. 129 ч. 1 п. 8 Конституції України).

Встановлюючи обмеження права на оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. З огляду на це Верховна Рада України у ч.1 ст.392 КПК законодавчо визначила межи доступу до правосуддя учасників кримінального провадження під час судового розгляду.

У своєму правовому висновку, викладеному у Постанові від 27 травня 2019 року справа № 766/22242/17, провадження № 51-7276 кмо 18, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що як неодноразово наголошував Верховний Суд, ст.129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 4 квітня 2019 року у справі №494/6/18). У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосувалися права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).

Таким чином, зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , убачається, що в цій частині нею подана апеляційна скарга на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, про що вірно зазначено судом першої інстанції у судовому рішенні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не може бути предметом розгляду апеляційним судом.

Водночас, мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, відносно обвинуваченої ОСОБА_9 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого їй кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є тяжким злочином, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачена може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченої, яка не має сталого заробітку, офіційного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, а також те, що потерпілі та свідки ще не допитані в судовому засіданні.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_9 та інших ще не розпочато, по справі ще не допитано сторони та не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинуваченої ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 07 листопада 2024 року включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою та відсутні підстави для застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать її належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК, відсутність підстав для продовження обвинуваченій ОСОБА_9 строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що інші більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченої слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченій ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченої, характеру та тяжкості інкримінованого їй кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_9 не порушує її права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч.4 ст.182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінального правопорушення, майновому та сімейному стану обвинуваченої ОСОБА_9 , інших даних про її особу та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , подана в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4