Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6765/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/514/24
Категорія ч.4 ст.187 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №285/6765/23 за апеляційною скаргою прокурора Звягільської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05.03.2024 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та призначено покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Покладено на засудженого ОСОБА_8 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Арешт накладений, згідно ухвали слідчого судді від 04.09.2023 скасовано.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, в невстановлений слідством час та місці у ОСОБА_8 виник злочинний умисел направлений на заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами належними неповнолітньому ОСОБА_10 .

Тоді, з метою реалізації свого раніше виниклого вищевказаного злочинного умислу, 22.08.2023 близько 15 години 30 хвилин, ОСОБА_8 перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , зустрів раніше знайомих йому неповнолітнього ОСОБА_11 та неповнолітнього ОСОБА_12 . В цей час та місці, ОСОБА_8 попросив вказаних осіб, щоб останні зателефонували до неповнолітнього ОСОБА_10 та попросили його прийти до них. Тоді неповнолітній ОСОБА_11 зі свого мобільного телефону зателефонував до неповнолітнього ОСОБА_10 , однак останній на дзвінок не відповів. На це ОСОБА_8 взяв мобільний телефон неповнолітнього ОСОБА_11 та повторно самостійно здійснив дзвінок до неповнолітнього ОСОБА_10 , в результаті чого останній відповів та під час розмови погодився прийти до ОСОБА_8 за вказаною ним адресою на його вимогу.

В подальшому, близько 16 години цього ж дня, неповнолітній ОСОБА_10 прибув до ОСОБА_8 , який очікував його поблизу вищевказаного будинку, де зустрівшись, останній запропонував йому, неповнолітньому ОСОБА_11 та неповнолітньому ОСОБА_12 пройти у двір будинку АДРЕСА_2 та присісти там на лавочки за столик, що останні і зробили.

За вказаних обставин, ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії направлені на протиправне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи їх суспільну-небезпечність, переслідуючи корисливий мотив, бажаючи у такий спосіб незаконно збагатитися, оголосив неповнолітньому ОСОБА_10 претензію, про нібито зведення останнім на нього наклепу та висунув вимогу про необхідність передачі йому грошових коштів, шляхом здійснення грошового переказу, на що потерпілий неповнолітній ОСОБА_10 відмовився. Тоді ОСОБА_8 , дістав зі своєї сумки, що була одягнена через плече, пристрій ззовні схожий на пістолет, який дулом приставив до голені правої ноги потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 та повторно висунув вимогу передачі грошових коштів шляхом здійснення грошового переказу, за допомогою встановленого на мобільному телефоні потерпілого додатку «Монобанк». В свою чергу неповнолітній ОСОБА_10 , сприйнявши погрозу ОСОБА_8 про застосування насильства щодо нього як реальну, а тому побоюючись за своє життя та здоров`я, перебуваючи під психологічним тиском, передав свій мобільний телефон, в якому був встановлений додаток «Монобанк» та надав до нього вільний доступ.

Після цього ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії направлені на протиправне заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, отримавши у такий спосіб вільний доступ до мобільного додатку «Монобанк» потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 , власноручно здійснив грошовий переказ на банківську картку відкриту у АТ «Універсал Банк» на ім`я неповнолітнього ОСОБА_11 , рахунок НОМЕР_1 , у розмірі 3000 гривень.

У подальшому, ОСОБА_8 разом з неповнолітнім ОСОБА_11 пройшли до банкомату АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: вул. Європейська, 2, де з вищевказаної банківської картки неповнолітнього ОСОБА_11 , зняли готівкою грошові кошти в розмірі 3000 грн., які попередньо були перераховані з банківської картки потерпілого неповнолітнього ОСОБА_10 , в результаті чого ОСОБА_8 заволодів чужим майном, а саме грошовими коштами у розмірі 3000 грн., яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому неповнолітньому ОСОБА_10 майнової шкоди на вказану суму.

Прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального провадження, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, як незаконний, та увалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.187 КК України із застосуванням ет.69 КК України у виді 4 років позбавлення волі. При цьому, звертає увагу на тяжкість вчиненого правопорушення, яке є тяжким, та його суспільну небезпечність. Звертає увагу, що судом першої інстанції були визнані одні й ті ж обставини як такі, що дають підстави для застосування до ОСОБА_8 як положень ст.69 КК України, так і положень ст.75 КК України, без належного обґрунтування. Звертає увагу, що наведені судом першої інстанції дані про обвинуваченого ОСОБА_8 та обставини, що пом`якшують покарання, які були враховані судом при призначенні йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, не є переконливими аргументами, які б свідчили про можливість його виправлення у разі звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України. Вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_8 із застосування ст.75 КК України не є співрозмірним характеру дій обвинуваченого, даних про його особу та відповідно не забезпечать достатнє виправлення особи та попередження вчинення останнім нових кримінальних правопорушень, а також виконанням останнім покладених на нього обов`язків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.187 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються. Судовий розгляд провадження в суді першої інстанції проведено в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Санкція ч.4 ст.187 КК України, за якою ОСОБА_8 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Як вважає апеляційний суд, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався.

При цьому, прокурор погоджується у своїй апеляційній скарзі (підтверджено останнім і в суді апеляційної інстанції) із застосуванням судом першої інстанції положень ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 , фактично заперечується застосування в даному випадку положень ст.75 КК України.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ж ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з вироку та матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції навів відповідні підстави, які надавали право застосування положень ч.1 ст.69 КК України (призначення покарання нижче від найнижчої межі, установленої в санкції ч.4 ст.187 КК України), зокрема врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, характеризуючі особу обвинуваченого дані, наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку, за відсутності обставини, які обтяжують покарання.

При цьому, суд першої інстанції окремо навів належні обставини, які слугували підставами для застосування положень ст.75 КК України, а саме - тяжкість, характер та фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, молодий вік обвинуваченого, його хворобливий стан здоров`я, який є інвалідом ІІ групи та знаходиться на інсулінотерапії, відповідно потребує постійного контролю крові та регулярного введення інсуліну, є раніше не судимим, та належно мотивувавши, обґрунтовано застосував положення ст.75 КК України.

З призначеним у вироку покаранням апеляційний суд погоджується, оскільки вище зазначені обставини та дані про особу ОСОБА_8 (в тому числі додатково до вище наведеного навчається, є студентом медичного коледжу, проживає без батьків, які є військовослужбовцями) свідчать про явні позитивні зміни у поведінці останнього, зокрема те, що він зробив належні висновки та став на шлях виправлення та, об`єктивно, може бути виправленим без ізоляції від суспільства.

В свою чергу, загальне посилання прокурора в апеляційній скарзі на ступінь суспільної небезпеки правопорушення, беззаперечно не вказує на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання та безпідставне застосування відносно останнього положень ст.75 КК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , вони є правильними та обґрунтованими.

Отже, з врахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та вмотивовано, із застосуванням ч.1 ст.69 призначив ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.185 КК України, та, при цьому, законно на підставі ст.75 КК України звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням та згідно ст.77 КК України без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

На переконання апеляційного суду, саме таке призначене судом першої інстанції покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05.03.2024 відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :