Справа № 459/2570/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/753/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 9 липня 2024 року, якою продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави,

за участі прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, починаючи з 09 липня 2024 року по 06 вересня 2024 року включно.

Визначено обвинуваченому ОСОБА_7 заставу у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень 00 копійок, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

У разі внесення застави та з моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

У разі внесення застави на обвинуваченого вирішено покласти такі обов`язки: 1) прибувати на виклики суду; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрована чи проживає, без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання; 4) за наявності, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 9 липня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , поклавши на останнього такі обов`язки: заборонити цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 ; прибувати до суду на першу вимогу. У разі, якщо суд не дійде висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, просить визначити розмір застави, спів мірний із майновим станом обвинуваченого ОСОБА_7 .

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт зазначає, що вказана ухвала підлягає скасуванню, оскільки заявлені прокурором ризики, що обвинувачений може здійснити спроби: переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, свого підтвердження не знайшли. З огляду на те, що під час проведення досудового розслідування органом досудового розслідування проведено всі необхідні експертизи, допитано обвинуваченого, свідків, тому ОСОБА_7 позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Стороною обвинувачення не надано жодних доказів на підтвердження заявлених ризиків, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення та буде переховуватись від суду. При цьому обвинувачений навіть не намагався наблизитись до свідків, жодних доказів про те, що ОСОБА_7 вчинив будь-які дії, спрямовані на здійснення впливу на свідків стороною обвинувачення не надано, а судом не досліджувалось. Інших доказів про те, що існують будь-які ризики, передбачені ст. 177 КПК України, при застосуванні запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 ні слідчим суддею, ні прокурором не зазначено.

Захисник звертає увагу, що суд при прийнятті рішення про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 не надав належної оцінки його стану здоров`я, оскільки в ОСОБА_7 діагностовано: вірусний гепатит С (генотиg3), Z 21 (безсимптомне носіння ВІЛ), В 23.8 ІІ-га клінічна стадія (хвороба умовлена ВІЛ), F 11.2 (синдром залежності).

Крім цього, при визначенні застави суд не врахував майновий та сімейний стан обвинуваченого, його стан здоров`я, та визначив розмір застави, неспівмірний з майновим станом обвинуваченого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Червоноградського міського суду Львівської області перебуває об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000489 від 11 травня 2023 року, №0000550 від 1 червня 2023 року, №0000793 від 9 серпня 2023 року та №0000995 від 14 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 19 жовтня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави в розмірі 50 прожиткових мінімумів доходів громадян, строк дії якого в подальшому було неодноразово продовжено, востаннє ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 9 липня 2024 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватись від суду, що обумовлюється суворістю можливого покарання у разі визнання його винним в інкримінованих злочинах. Крім цього, ОСОБА_7 в ході розгляду запобіжного заходу у кримінальному провадженні №0000550 за судовим викликом для участі в розгляді клопотання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інші кримінальні правопорушення, про що свідчить вчинення ним рядку крадіжок майна, а також наявність вироків судів, за якими ОСОБА_7 був засуджений до реальної міри покарання у виді позбавлення волі, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, що перебувають на розгляді в суді. Так, щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000550 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, тобто до 27 серпня 2023 року, з визначенням застави 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 74 430 гривень, яка була внесена ОСОБА_9 , через що ОСОБА_7 31 липня 2023 року був звільнений з Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)», після чого він на шлях виправлення не став та 31 липня 2023 року знову вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності. Також місцевим судом, на виконання вимог ст. 178 КПК України, було враховано особу ОСОБА_7 , який є неодноразово судимим за злочини проти власності, офіційно не працює, не має постійного джерела доходу та міцних соціальних зв`язків.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, цілодобового домашнього арешту, як про це просить захисник, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів контрольного провадження вбачається, що при обранні такого ОСОБА_7 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Покликання апелянта на те, що ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, оскільки хворіє на ряд захворювань, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки такі жодними доказами не підтверджені; будь-яких медичних документів, які підтверджували б неможливість утримання ОСОБА_7 в умовах слідчого ізолятора стороною захисту не надано.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Колегія суддів роз`яснює право обвинуваченого подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені адвокатом ОСОБА_6 у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів, щодо обрання обвинуваченому розміру застави, який перевищував його наявні активи та поточні доходи, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника, шкоду, завдану кримінальним правопорушенням та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Під час визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави судом було враховано відомості про сімейний та майновий стан ОСОБА_7 , а також суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується. А тому, з урахуванням майнового стану та репутації обвинуваченого, застава у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є обґрунтованою та здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 протягом часу перебування під вартою визначеного судом розміру застави не сплатив, не є підставою для зменшення розміру цієї застави, адже вказаний запобіжний захід є альтернативним, відтак внесення застави є правом, а не обов`язком обвинуваченого.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 9 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 - ОСОБА_10 ОСОБА_4