Справа № 128/1612/24
Провадження №11-кп/801/977/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000156 від 02.03.2024 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 24.06.2024, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Берегово Закарпатської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_8 в строк покарання термін попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 02.03.2024 по день набрання вироком законної сили.

Застосований відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою ухвалено залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

ВСТАНОВИВ:

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що він за попередньою змовою разом із ОСОБА_9 , матеріали щодо якого виділено в окреме провадження (далі по тексту ОСОБА_10 ), будучи обізнаним у тому, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року №3429-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, скоїв злочин проти власності за наступних обставин.

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , до початку злочину змовившись про його спільне вчинення, у тому числі щодо місця, часу та способу, 02.03.2024, близько 11:50 год., реалізовуючи прямий умисел та вербальну угоду на спільне вчинення злочину, передбачаючи і бажаючи настання єдиного та неподільного для них злочинного результату, діючи з корисливим мотивом та метою до спільного незаконного збагачення, опираючись на допомогу та сприяння один одного, розпочали таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_11 невизначеної кількості, виду, розміру та вартості, з метою у подальшому розпорядитись ним як своїм власним, у тому числі продати, сховати, подарувати, використати на свої потреби тощо.

З цією метою ОСОБА_10 та ОСОБА_8 прийшли до території домоволодіння ОСОБА_11 , що за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_8 знаходився на подвір`ї вищезазначеного домоволодіння, щоб контролювати обстановку, і таким чином створював реальну можливість вчинення злочину ОСОБА_10 , спостерігав за оточуючою обстановкою і мав, за потреби, попередити про небезпеку викриття, у т.ч. повернення господарів до будинку.

В., на виконання спільної змови щодо його ролі у вчиненні крадіжки, знаходячись на території домоволодіння ОСОБА_11 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , реалізовуючи умисел та вербальну угоду на спільне вчинення злочину, розуміючи протиправність своїх дій та їх суспільно небезпечних наслідків, не маючи ані дійсного, ані уявного права на власність потерпілого, з метою спільного незаконного збагачення та заволодіння чужим майном, діючи поза волею власника майна, з корисливих мотивів і корисливою метою, скориставшись ключем, який знаходився в замку, відчинив вхідні двері та проник до середини будинку, де в одній з кімнат будинку, на шафі, знайшов картонну коробку, в якій ОСОБА_11 зберігав грошові кошти у сумі 10 500 доларів США, купюрами номіналом по 100 доларів США, (що на момент вчинення кримінального правопорушення, відповідно до офіційного курсу іноземних валют Національного банку України, становило 399 516, 60 грн).

Залишивши будинок ОСОБА_11 із викраденим майном, ОСОБА_10 повідомив про викрадення коштів ОСОБА_8 , із яким вони попрямували за межі даного населеного пункту задля розподілу викраденого.

Таємно викравши майно потерпілого, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , не маючи на меті повертати викрадене, оплачувати його вартість чи відшкодовувати її будь-яким еквівалентом, реально розпорядилися ним як своїм власним.

Своїми злочинними діями ОСОБА_8 та ОСОБА_10 завдали ОСОБА_11 майнової шкоди на загальну суму 399 516,60 грн.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло, вчинене у великих розмірах, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 порушується питання про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеної міри покарання. Захисник просить призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки та звільнити його від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком один рік на підставі ч. 1 ст. 75 КК України.

Захисник вважає, що вирок щодо його підзахисного занадто суворий. Посилається на сукупність пом`якшуючих обставин та позитивних даних ОСОБА_8 , а саме, обвинувачений кримінальне правопорушення вчинив вперше, під час затримання опору не чинив та відразу в усьому зізнався, вчиненому розкаявся, активно сприяв досудовому розслідуванню, у міру своїх можливостей намагався частково відшкодувати шкоду потерпілому. Також зазначає, що ОСОБА_8 з народження та до затримання перебував у важких особистих обставинах: його доглядом займались далекі родичі, він не отримав освіти, основними джерелами його існування є жебрацтво та випадкові заробітки.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги захисника, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України ґрунтуються на зібраних у матеріалах кримінального провадження доказах, достовірність і достатність яких не ставиться під сумнів сторонами та ніким із учасників судового розгляду не оскаржується.

Щодо доводів захисника про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає їх неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому, за змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статі (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.

У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, при цьому зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем зареєстрованого проживання скарг на його поведінку не надходило, однак за місцем реєстрації він не проживає та до затримання тимчасово проживав за різними адресами, офіційно не працює, офіційно неодружений, раніше не судимий, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Враховуючи обставини, які позитивно характеризують обвинуваченого ОСОБА_8 , судом призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією статті, за якою він обвинувачується.

Оцінивши в комплексі вказані обставини у їх сукупності, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є тяжким, корисливим та суспільно небезпечним, конкретні обставини вчинення злочину, зокрема і те, що обвинувачений з метою власного збагачення, відверто знехтував усталеними у суспільстві моральними цінностями, грубо порушив основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України, колегія суддів не вбачає підстав для призначення покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті, за якою обвинувачується ОСОБА_8 та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.

Покарання, визначене ОСОБА_8 в межах кримінального закону, в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

За таких обставин, апеляційний суд прийшов до переконання, що призначене обвинуваченому покарання є законним й справедливим і не підлягає пом`якшенню із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України за відсутності на те правових підстав.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 24.06.2024 щодо ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4