Справа №590/725/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/302/24 Суддя-доповідач - Філонова
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2024 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 09 листопада 2022 року,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ворожба Білопільського району Сумської області, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований за АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2015 року за ч.3 ст.187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 майна, звільненого по відбуттю строку покарання 12 лютого 2021 року,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_9 , в якій останній, не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , просить вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 09 листопада 2022 рокускасувати, у зв`язку знеправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_11 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Даним вирокомЖеребчукаА. ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, визначивши іспитовий строк два роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави 566 грн. 34 коп. судових витрат за проведення судової товарознавчої експертизи.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, прокурор вказує набезпідставність застосування судом до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, оскільки, як було встановлено, ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин через півтора роки після того, як відбув покарання за попереднім вироком у виді 7 років позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину проти власності, що свідчить про те, що навіть за наявності відбуття тривалого терміну покарання, обвинувачений належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, вдався повторно до злочинних дій, якими порушено недоторканість права власності на предмет посягання та місце його зберігання. Крім того, злочин скоєно ОСОБА_7 в умовах воєнного стану, що є окремою кваліфікуючою ознакою, і Законом України від 03 березня 2022 року № 2117-ІХ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 185-187, 189, 191 КК України у разі їх вчинення саме в таких умовах або в умовах надзвичайного стану.

Також, як зазначає прокурор, при призначенні ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, суд послався на врахування ступеню тяжкості та ступеню небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, що належить до тяжкого злочину, особи обвинуваченого, його молодий вік, стан здоров`я, майновий стан, формальну характеристику за місцем проживання, притягнення не вперше до кримінальної відповідальності, те, що обвинувачений неодружений. Зазначив суд і про врахування конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, вид і вартість викраденого майна, яке повернуто потерпілому, відсутність цивільного позову, критичну оцінку обвинуваченим свого вчинку, запевняння останнього про те, що став на шлях виправлення, знайшов роботу та житло. Обираючи вид і міру покарання суд послався на наявність пом`якшуючих покарання обставин - визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Всі перелічені фактори дозволили суду дійти висновку про необхідність призначення покарання еквівалентного мінімальній граничній межі санкції статті, і в даному випадку вид і міра покарання не оскаржують ся.

Разом з тим, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Законом передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Ухвалюючи рішення щодо наявності підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_7 , суд, хоча і послався на врахування обставин кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, його критичне ставлення до вчиненого та осуд свого вчинку, проте не конкретизував, які саме обставини дали підстави вважати що виправлення останнього можливе без реального ним відбуття покарання, за наявності того, що замість офіційного працевлаштування він вдався до протиправного збагачення за рахунок крадіжки чужого майна, яке, виходячи з предмету злочинного посягання, не було життєво необхідним.

Таким чином, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на думку сторони обвинувачення, судом належним чином не обґрунтовано.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , будучи обізнаним про введення режиму воєнного стану на всій території України, 12 вересня 2022 року, близько 22 год. 00 хв., маючи умисел на таємне, з корисливих мотивів, викрадення чужого майна, через вікно проник до гаражу, який розташований на території господарства за адресою АДРЕСА_3 . Впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно від оточуючих, перебуваючи у вказаному гаражі, діючи повторно, таємно, викрав майно, яке належить ОСОБА_13 , вартістю 1154 грн. 00 коп., завдавши останнього матеріальної шкоди на вказану суму.

Після цього, ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, доводи прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим та просив залишити його без зміни, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК Українитакож не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду і в цій частині вирок не підлягає.

Крім того, прокурором не оскаржується і вид та розмір покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке було призначено судом першої інстанції ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Що стосується доводів апелянта про безпідставність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанціїврахував тяжкість та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України належать до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, його молодий вік, стан здоров`я, не перебування на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, майновий стан, формальну характеристику за місцем проживання, а також, що він не одружений та до кримінальної відповідальності притягається не вперше.

Крім того, судомбуло враховано вид та вартість ОСОБА_14 майна, яке було повернуто потерпілому, відсутність цивільного позову та позицію самого обвинуваченого, який критично оцінив свій вчинок та запевняв, що став на шлях виправлення, знайшов роботу та житло.

При цьому, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом було визнано визнання ним вини, щире каяття та, активне сприяння розкриттю злочину, а обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Саме з урахуванням всіх вищезазначених обставин суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років та можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, застосувавши до нього ст.75 КК України, вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та, аналізуючи матеріали кримінального провадження в сукупності із викладеними прокурором в обґрунтування своїхапеляційних доводів, вважає його безпідставним, з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з випробуванням, суд першої інстанції взагалі не обґрунтовував та не зазначив, які саме обставини свідчать про доцільність застосування до останнього положень ст. 75 КК України.

При цьому, судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин через півтора роки після того, як відбув покарання за попереднім вироком у виді 7 років позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину проти власності, що свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, будучи працездатною особою, дій щодо працевлаштування не вчинив, а вдався доповторних злочинних дій щодо власності особи, в умовах воєнного стану, що є окремою кваліфікуючою ознакою, на що вірно вказує прокурор в апеляційній скарзі.

Зазначені обставини колегія суддів вважає такими, що характеризують обвинуваченого, як особу, яка може становити небезпеку для суспільства, а тому вважає, що для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, останньому слід призначити покарання без можливості його звільнення з випробуванням, у зв`язку з чим, вирок суду першої інстанції, в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового вироку, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 420 КПК України, на задоволення в цій частині апеляційних вимог прокурора.

Разом з тим, при ухваленні нового вироку, з врахуванням певних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає такими, що задоволенню не підлягають вимоги апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання за вчинений злочин у виді 5 років позбавлення волі, з врахуванням наступного.

Так, відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбаченихст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цьогоКодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому, положеннями ст.69 КК Українивизначено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

З матеріалів даного провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав,розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та повернув викрадене у потерпілого майно, що вірно було визнано судом першої як пом`якшуючі покарання обставини.При цьому, обставин, які б обтяжували покарання, як і судом першої інстанції, колегією суддів встановлено не було.

А тому, враховуючи викладене, зокрема, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обставин, які б його обтяжували, зважаючи на суму викраденого майна, відсутність претензій зі сторони потерпілої особи, а також враховуючи молодий вік обвинуваченого, колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4ст.185 КК України, слід призначити із застосуваннямст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі визначеної санкцією ч.4 ст.185 КК України, у виді 2 років обмеження волі.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні з тяжкістю вчиненого ОСОБА_7 злочину і даними про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

За наявності того, що колегія суддів дійшла висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, а не у виді позбавлення волі, як просив прокурор, апеляційній вимоги останнього підлягають частковому задоволенню.

Крім цього, враховуючи те, що ухвалою Сумського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року до ОСОБА_15 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням положень п.б) ч.1 ст.72 КК України та дати затримання обвинуваченого- 02 квітня 2024 року, колегія суддів вважає за необхідне у строк покарання у виді 2 роки обмеження волі зарахувати обвинуваченому строк тримання його під вартоюз 02 квітня 2024 року, з розрахунку що одному дню позбавлення волі, відповідають два дні обмеження волі.

Також, відповідно до ч.2 ст.57 КВК України з урахуванням особи та інших обставин кримінального провадження суд може направити засудженого до обмеження волі до місця відбування покарання у порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі. У цьому випадку засуджений звільняється з-під варти при прибутті до місця відбування покарання.

Тому, враховуючи особу обвинуваченого і безпосередньо його поведінку при апеляційному розгляді даного кримінального провадження, зокрема ухвали про оголошення його в розшук, колегія суддів вважає за необхідне направити ОСОБА_7 до місця відбування покарання у порядку встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.57 КВК України, а час його етапування з ДУ «Сумський слідчий ізолятор» до місця відбування покарання, зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання з розрахунку що одному дню позбавлення волі, відповідають два дні обмеження волі, за правилами ч.1 ст.72 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 09 листопада 2022 року, відносно ОСОБА_16 , в частині призначення покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_17 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Відповідно до п.б ч.1 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_18 строк покарання, за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 2 років обмеження волі, строк попереднього ув`язнення з 02 квітня 2024 року та час його етапування з ДУ «Сумський слідчий ізолятор» до місця відбування покарання, з розрахунку що одному дню позбавлення волі, відповідають два дні обмеження волі.

Відповідно до ч.2 ст. 57 КВК України направити ОСОБА_16 місця відбування покарання у порядку встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі.

Строк відбуття покарання у виді обмеження волі ОСОБА_18 обчислювати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

В іншій частині вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 09 листопада 2022 року, залишити без зміни.

Вирок Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня його проголошення, а ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому його копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4