Єдиний унікальний № 946/2965/23
Провадження № 1-кп/946/218/24
ВИРОК

Іменем України

07 березня 2024 року місто Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

обвинувачений ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5 ,

потерпілий ОСОБА_6 ,

розглянувши в залі суду у місті Ізмаїл Одеської області у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000324, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Гопчиця, Погребищенського району, Вінницької області, громадянина України, українця, не одруженого, офіційно не працюючого, з неповною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 17 травня 2007 року Погребищенським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186, 69 КК України до 2 років позбавлення волі; 05 жовтня 2009 року Погребищенським районним судом Вінницької області за ст. 395 КК України до 3 місяців арешту; 17 грудня 2010 року Погребищенським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі; 16 жовтня 2014 року Погребищенським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі; 25 грудня 2014 року Погребищенським районним судом Вінницької області за ч. 2, 3 ст. 185, 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України приєднано 6 місяців позбавлення волі за попереднім вироком та призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

09 березня 2023 року близько 20 години 10 хвилини ОСОБА_4 , перебуваючи на території глиняного кар`єру між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, розпивав алкогольні напої разом з потерпілим ОСОБА_6 та між ними раптово виник конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин, після чого ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, маючи умисел на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків у результаті своїх дій, наніс потерпілому ОСОБА_6 один удар сокирою в область голови, після чого останній впав на землю отримавши тілесні ушкодження у вигляді рани в тім`яній ділянці на волосяній частині голови, садно на передній поверхні лівої гомілки в середній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та від отриманої травми ОСОБА_6 втратив свідомість.

Крім того, в той же день 09 березня 2023 року після 20 години, більш точний час не встановлено, в період дії воєнного стану, введеного з 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, строк дії якого у подальшому неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку, ОСОБА_4 , знаходячись на території глиняного кар`єру між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, розуміючи злочинний характер своїх дій, усвідомлюючи, що посягає на чужу власність в умовах воєнного стану, передбачаючи, що своїми діями спричиняє матеріальну шкоду потерпілому, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення та таємного викрадення чужого майна, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, які б могли помітити та перешкодити його злочинним намірам та шляхом вільного доступу підняв з землі мобільний телефон марки «РОСО ХЗ Pro Phantom Black» вартістю 4686грн 67коп. та велосипед марки «Cross wind» чорного кольору, вартістю З250грн, що належать потерпілому ОСОБА_6 та таємно викрав вказане майно, при цьому не вжив жодних заходів для того щоб повернути майно його власнику. У подальшому ОСОБА_4 , розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 7936грн 67коп.

Своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 125 КК України, а саме - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Обставини вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень встановлені судом шляхом дослідження сукупності доказів, обсяг яких був визначений з урахуванням думок учасників судового провадження в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, у відповідності до засад кримінального провадження, передбачених ст. 22, 26 КПК України, таких як диспозитивність, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, судом відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України були створені необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у тому числі сторонам кримінального провадження була забезпечена реалізація права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також реалізація інших процесуальних прав, передбачених КПК України, у порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводився лише стосовно ОСОБА_4 , якому було висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні вину в обсязі пред`явленого йому обвинувачення згідно обвинувального акту за ч. 4 ст. 187 КК України не визнав, пояснивши, що 09 березня 2023 року після 18 години він разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та її неповнолітнім сином ОСОБА_9 пішли до глиняного кар`єру між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, розвели там багаття, щоб опалювати оплітку з дротів. До них підійшли двоє чоловіків, один з них потерпілий ОСОБА_6 , вимагали погасити багаття, погрожували. У потерпілого був велосипед. Через це виник конфлікт, вони побилися з одного боку він з ОСОБА_10 , з іншого потерпілий з своїм товаришем. Ані потерпілого, ані його товариша раніше не знав. Він бив ОСОБА_6 кілька разів кулаком та палкою, яку знайшов поруч. Після і під час бійки нічого ні у кого не забирав. Після бійки пішли всі разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та її сином до дому до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 , у яких він на той час мешкав. Але по дорозі він забажав повернутися, щоб подивитися, що сталося із ОСОБА_6 . Але коли повернувся, то ОСОБА_6 та його товариша вже не було, був велосипед, який він забрав, в корзині велосипеду був мобільний телефон, якій він також забрав собі. Все це приніс додому ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Зранку приїхали працівники поліції та все вилучили велосипед та телефон. Жалкує про те, що сталося.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 , не визнаючи свою провину в обсязі пред`явленого йому обвинувачення згідно обвинувального акту за ч. 4 ст. 187 КК України, своїми поясненнями фактично визнав провину в скоєнні кримінальних правопорушень, які визнанні судом доведеними.

Не зважаючи на не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та таємному викраденні чужого майна (крадіжці) у повному обсязі підтверджується доказами, що були досліджені під час судового розгляду.

Так, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 березня 2023 року 10 березня 2023 року до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_6 про те, що 09 березня 2023 року біля 20 години 10 хвилина на нього невстановлені особи здійснили напад, завдали тілесних ушкоджень та викрали майно (т. 1 а.п. 73).

Так, потерпілий ОСОБА_6 під час судового розгляду пояснив, що ввечері 09 березня 2023 року він пішов гуляти з собакою, при цьому в нього був велосипед. Йшов в бік глиняного кар`єру між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, по дорозі зустрів знайомого по імені ОСОБА_12 , прізвища та адресу якого не знає. Вже в кар`єрі зустріли компанію: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і дитину, разом вживали спиртні напої. Виник конфлікт у нього з ОСОБА_4 , останній вирвав у нього з рук телефон, вони почали битися і ОСОБА_4 вдарив його по голові кухонною сокиркою від чого він втратив свідомість. Коли опритомнів, то побачив, що пропали велосипед та телефон. Все викрадене йому повернули, претензій ні до кого він немає.

Свідок ОСОБА_8 під час судового розгляду пояснила, що вона проживає в АДРЕСА_2 , разом із сином ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Обвинувачений ОСОБА_4 їх знайомий та деякий час проживав у них в домі. 09 березня 2023 року після 18 години вона разом із ОСОБА_7 , її неповнолітнім сином ОСОБА_9 та ОСОБА_4 пішли до глиняного кар`єру між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, розвели там багаття, щоб спалити мусор. До них підійшли двоє чоловіків, один з них потерпілий ОСОБА_6 , вимагали погасити багаття, погрожували. Через це виник конфлікт, але спочатку всі заспокоїлись, випили разом спиртне. Потім знов виник конфлікт, вони побилися з одного боку ОСОБА_4 з ОСОБА_7 , з іншого потерпілий з своїм товаришем. ОСОБА_4 вдарив потерпілого кухонною сокиркою, яку потім ОСОБА_7 викинув. Вона пропонувала викликати «швидку», але ОСОБА_6 відмовився. Після бійки пішли всі разом з сином, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 до дому. Але по дорозі ОСОБА_4 кудись пішов, куди - не відомо. Зайшли в магазин, а коли прийшли до дому, то ОСОБА_4 був вже там. Зранку побачила на столі чужий телефон. Потім приїхали працівники поліції та вилучили телефон, а також велосипед, який був у дворі і вона його не бачила.

Свої покази свідок ОСОБА_8 повністю підтвердила під час слідчого експерименту, результати якого зафіксовані в протоколі проведення слідчого експерименту від 30 березня 2023 року та фото таблиці до нього, дослідженими в судовому засіданні (т.1 а.п.140-151).

Свідок ОСОБА_7 під час судового розгляду пояснив, що він проживає в АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_8 та її сином ОСОБА_9 . Обвинувачений ОСОБА_4 їх знайомий та деякий час проживав у них в домі. 09 березня 2023 року після 18 години вона разом із ОСОБА_7 , її неповнолітнім сином ОСОБА_9 та ОСОБА_4 пішли до глиняного кар`єру між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, розвели там багаття, щоб спалити мусор. До них підійшли двоє чоловіків, один з них потерпілий ОСОБА_6 , вимагали погасити багаття, погрожували. Через це виник конфлікт, але спочатку всі заспокоїлись, випили разом спиртне. Потім знов виник конфлікт, вони побилися з одного боку ОСОБА_4 з ним, з іншого потерпілий з своїм товаришем. ОСОБА_4 вдарив потерпілого кухонною сокиркою, яку потім він викинув. Після бійки пішли всі разом з ОСОБА_8 її сином, та ОСОБА_4 до дому. Але по дорозі ОСОБА_4 кудись пішов, куди - не відомо. Зайшли в магазин, а коли прийшли до дому, то ОСОБА_4 був вже там. Потім приїхали працівники поліції та вилучили телефон, а також велосипед, який був у дворі і він його не бачив.

Свої покази свідок ОСОБА_7 повністю підтвердив під час слідчого експерименту, результати якого зафіксовані в протоколі проведення слідчого експерименту від 30 березня 2023 року та фото таблиці до нього, дослідженими в судовому засіданні (т.1 а.п.152-163).

З досліджених під час судового розгляду протоколу огляду місця події від 10 березня 2023 року та фото таблиці до нього випливає, що було оглянуто місце події - глиняний кар`єр між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, під час якого вилучено марлевий тампон зі змивами речовини бурого кольору, зразки ґрунту з рідиною темно-бурого кольору, мобільний телефон «Samsung» чорного кольору та ключ від замка (т.1 а.п.74-88).

З досліджених під час судового розгляду протоколу обшуку від 10 березня 2023 року та відеозапису до нього випливає, що було проведено обшук в АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_4 , під час якого було вилучено мобільний телефон марки «РОСО ХЗ Pro Phantom Black» та велосипед марки «Cross wind» чорного кольору (т. 1 а.п. 91-95).

З досліджених під час судового розгляду протоколу пред`явлення особи для впізнання від 11 березня 2023 року та фото таблиці до нього випливає, що потерпілий ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_4 як особу, яка завдала йому тілесні ушкодження та заволоділа його майном (т. 1 а.п.98-102).

З досліджених під час судового розгляду протоколів огляду предметів від 16 березня 2023 року та фото таблиць до них випливає, що оглянуті мобільний телефон марки «РОСО ХЗ Pro Phantom Black», велосипед марки «Cross wind» чорного кольору, мобільний телефон «Samsung» чорного кольору, ключ від замка та зафіксовані їх особливості (т.1 а.п.103-111).

Висновком судово-медичної експертизи № 62 від 20 березня 2023 року встановлено, що ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді рани в тім`яній ділянці на волосяній частині голови, садно на передній поверхні лівої гомілки в середній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, які утворились від контактування тупого (-их) предмету (-ів), конструктивні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися, за механізмом удару (рана) та тертя-ковзання (садно) (т.1 а.п.112-113).

Висновками експерта № СЕ-19/116-23/4696-ТВ, № СЕ-19/116-23/4699-ТВ від 23 березня 2023 року встановлено, що ринкова вартість мобільного телефону марки «РОСО ХЗ Pro Phantom Black» становить 4686грн 67коп., ринкова вартість велосипеду марки «Cross wind» становить 3250грн (т.1 а.п.115-119, 121-124).

З досліджених під час судового розгляду протоколів пред`явлення речей для впізнання від 20 березня 2023 року та фото таблиць до них випливає, що потерпілий ОСОБА_6 впізнав мобільний телефон марки «РОСО ХЗ Pro Phantom Black», велосипед марки «Cross wind» як речі, що були в нього викрадені (т. 1 а.п.129-138).

Мотиви зміни обвинувачення.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 КК України, а саме як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Як визначено ч. 2 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України, ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може гуртуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року є обов`язковою до застосування при розгляді справ як джерело права, саме на сторону обвинувачення покладається тягар доведення вини особи, а всі сумніви повинні тлумачитися на користь останньої. Згадана сторона зобов`язана надати суду докази, достатні для визнання обвинуваченого винуватим (рішення від 06 грудня 1988 року у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії», заява №10590/83).

Відповідно до положень ст. 92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, покладається на сторону обвинувачення. Тобто, пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретних кримінальних правопорушень з кваліфікацією її дій за статтями (частинами статей) КК України, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист.

При цьому обвинувальний вирок за висунутим обвинуваченням може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (див. рішення у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року).

Також як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (далі ВС), стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З другого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови ВС від 04 липня 2018 року у справі №688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі №195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі №754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі №760/23459/17, від 03 лютого 2021 року у справі №761/7897/18 та ін.).

Крім того, ВС у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №761/7897/18 зазначив, що суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

Отже, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, за яким йому пред`явлене обвинувачення.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Але суд, оцінивши кожний досліджений доказ відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що ці докази поза розумним сумнівом не тільки не спростовують висунуту стороною захисту версію подій, що відбувалися за участю обвинуваченого та потерпілого, в частині наявності суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого безпосередньо перед завданням йому обвинуваченим тяжкого тілесного ушкодження, а й свідчать про недоведеність винуватості ОСОБА_4 саме у висунутому обвинуваченні за ч. 4 ст. 187 КК України, а також про неправильну кримінально правову оцінку його дій стороною обвинувачення.

Слід відзначити те, що обвинувачений ОСОБА_4 із самого початку під час судового провадження, послідовно стверджував, що спочатку у нього був конфлікт та бійка з потерпілим ОСОБА_6 , а вже потім він забрав майно за відсутності сторонніх осіб. Саме тому, виходячи із засади верховенства права, яка є основоположним елементом права на справедливий суд, ці твердження сторони захисту мають бути ретельно перевірені при оцінці обставин цього кримінального провадження.

Вказану версію, висунуту обвинуваченим ОСОБА_4 , підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які пояснили, що після бійки вони разом із ОСОБА_4 пішли додому, при цьому ніяких речей ОСОБА_4 не забирав у потерпілого, а потім ОСОБА_4 пішов в зворотній бік.

З урахуванням наведених досліджених доказів у сукупності, суд визнає обставини, викладені обвинуваченим ОСОБА_4 та свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , в частині того, що спочатку був конфлікт та бійка, під час якої ОСОБА_4 завдав тілесні пошкодження потерпілому ОСОБА_6 , а потім вже ОСОБА_4 таємно викрав майно потерпілого. І саме цю версію розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді.

За загальним визначенням розбій, як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій відноситься до формального (усіченого) складу злочину, вважається завершеним з моменту вчинення самого нападу. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт - право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, - життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. А наведеними вище дослідженими в судовому засіданні доказами жодним чином не підтверджено, що ОСОБА_4 напав на потерпілого з метою заволодіння його власністю. Навпаки, доведено, що між обвинуваченим та потерпілим відбулася бійка, під час якої ОСОБА_4 завдав потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження, а вже після цього, через деякій час у ОСОБА_4 виник умисел на викрадення майна, для чого він повернувся та таємно заволодів майном потерпілого.

Таким чином, версія обвинувачення не тільки не пояснює всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду, а й напряму суперечить ним. Тому наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення та які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_4 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 4 ст. 187 КК України.

У зв`язку з цим, суд, діючи в межах висунутого обвинувачення згідно обвинувальному акту, у силу ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення, вважає за можливе вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, та кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, оскільки це покращує становище обвинуваченого.

Також суд змінює обвинувачення в частині визначення місця скоєння кримінальних правопорушень та вказує точно місце скоєння кримінальних правопорушень: глиняний кар`єр між вулицями Чернігівською та Євгена Коновальця в місті Ізмаїл Одеської області, тому ще саме це місце вказано в протоколі огляду місця події від 10 березня 2023 року: глиняний кар`єр між вулицями Тимошенка (теперішня назва - Чернігівська) та С.Чернова (теперішня назва - Євгена Коновальця) в місті Ізмаїл Одеської області (т. 1 а.п.75).

При призначенні покарання суд, відповідно до ст. 65-67 КК України враховує характер і міру громадської небезпеки вчиненого злочину, дані, які характеризують особу обвинуваченого, обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

До обставин, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд відносить відшкодування шкоди.

З урахуванням усіх обставин справи, особи обвинуваченого, відсутність тяжких наслідків вчинених ним правопорушень, керуючись вимогами карного закону і передбачених цим законом санкцій, суд вважає, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства.

Суд також вважає за необхідне в силу ст. 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта для проведення судових експертиз в розмірі 1321грн 46коп.

Речові докази розподіляються відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 369 371, 373 375 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 4 ст.185 КК України та призначити йому покарання:

-за ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді обмеження волі строком на один рік;

-за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України призначити за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_4 у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та/або навчання; не виїжджати за межи України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжного заходу стосовно ОСОБА_4 не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта для проведення судових експертиз в сумі 1321 (одну тисячу триста двадцять одну)грн 46коп.

Скасувати арешт речових доказів по справі, накладений ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду від 13 березня 2023 року. Речові докази: мобільний телефон марки «РОСО ХЗ Pro Phantom Black», велосипед марки «Cross wind» чорного кольору повернути потерпілому ОСОБА_6 ; мобільний телефон «Samsung» чорного кольору, ключ від замка, марлевий тампон зі змивами речовини бурого кольору, зразки ґрунту з рідиною темно-бурого кольору - знищити.

На вирок може бути подана апеляція до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд впродовж 30 діб з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді, а обвинуваченому та прокурору вручити копію вироку негайно після його проголошення.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Під час судового провадження судом застосовувалися Правила організації ефективного кримінального судочинства, які введені в дію рішенням Ради суддів України № 14 від 28 лютого 2020 року, та з якими можна ознайомитись на сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за посиланням: https://iz.od.court.gov.ua/sud1510/, у розділі «Громадянам», вкладка «Проект «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін», а також у секретаря судового засідання.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1