ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року

м. Київ

Справа № 514/868/20

Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/813/1982/23

Провадження № 51 - 636км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000126 від 09 березня 2013 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Синельникове Дніпропетровської області, громадянина Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

АДРЕСА_2 раніше не судимого,

за ст. 121 ч. 2 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Арцизького районного суду Одеської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Арцизького районного суду Одеської області від 24 березня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 121 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з моменту його фактичного затримання 11 червня 2020 року.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України у строк покарання ОСОБА_6 зараховано попереднє ув`язнення з 11 червня 2020 року по 24 березня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Прийнято рішення щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 березня 2013 року приблизно о 16 годині 00 хвилин біля проїзної частини автомобільної дороги напрямком смт Березине - смт Тарутине на відстані 200 метрів від околиці смт Тарутине Одеської області на ґрунті ревнощів до дружини ОСОБА_8 -

ОСОБА_9 , внаслідок особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень дерев`яною палицею, яку знайшов на місці, завдав декілька ударів по тулубу та один удар у скроневу частину голови ОСОБА_8 , заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 у лікарні помер.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року зазначений вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 змінено в частині зарахування у строк покарання попереднього ув`язнення.

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року

№ 838-VIIІ у строк покарання ОСОБА_6 зараховано попереднє ув`язнення з

11 червня 2020 року по 26 жовтня 2022 року та з 12 липня 2023 року по 18 жовтня 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також з 27 жовтня 2022 року по 11 липня 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 , а кримінальне провадження закрити на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Даючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України, ґрунтуються на припущеннях. Вважає, що ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони, оскільки він захищав своє життя від протиправного посягання з боку ОСОБА_8 , який озброєний ножем напав на нього, і загрозу життю ОСОБА_6 сприймав як реальну. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували докази, які свідчать про невинуватість ОСОБА_6 , зокрема показання свідків ОСОБА_9 та

ОСОБА_10 , які узгоджуються з показаннями ОСОБА_6 , про напад ОСОБА_8 з ножем у руці. Вважає, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 439 ч. 2 КПК України не виконав вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 липня 2023 року, про необхідність ретельно перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника і надання на них мотивованих відповідей, обмежився лише перерахуванням доказів, покладених в основу обвинувального вироку, переконливих мотивів на спростування доводів апеляційних скарг не навів.

Заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 від учасників судового провадження не надходило.

Від засудженого ОСОБА_6 надійшли доповнення до касаційної скарги адвоката ОСОБА_7 , у яких він окрім доводів, які аналогічні доводам касаційної скарги його захисника, також указує на неправильне зарахування йому в строк покарання попереднього ув`язнення на підставі ст. 72 ч. 5 КК України.

Проте право змінити та/або доповнити касаційну скаргу в розумінні статей 432, 403 КПК України належить виключно суб`єкту її подання, тобто у даному випадку захиснику

ОСОБА_7 . Такий підхід узгоджується з висновком про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 304/1035/20. За таких обставин, доповнення до касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , подані засудженим ОСОБА_6 , не можуть бути предметом касаційного розгляду.

Крім того, аналогічні доводи захисника ОСОБА_7 в частині доведеності винуватості є предметом касаційної перевірки, а порушене питання про неправильне зарахування в строк покарання попереднього ув`язнення може бути вирішене під час виконання вироку в порядку статей 537, 539 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні висловили доводи на підтримання касаційної скарги захисника та просили її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 необґрунтованою і просила залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, відповідає встановленим обставинам і підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні та оціненими судом доказами.

Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 , та на підтвердження винуватості ОСОБА_6 обґрунтовано послався на такі докази.

У суді ОСОБА_6 свою вину не визнав, проте не заперечував, що 08 березня

2013 року мав конфлікт з ОСОБА_8 , під час якого він палкою, яку знайшов на землі, бив ОСОБА_8 по руках та голові.

Потерпіла ОСОБА_11 у суді надала показання про обставини смерті її брата

ОСОБА_8 від тілесних ушкоджень, які йому заподіяв ОСОБА_6 . Вона надавала йому першу медичну допомогу, але, коли вночі ОСОБА_8 стало погано, вона викликала швидку. У лікарні ОСОБА_8 перебував у комі 11 днів, після чого помер. Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надали суду аналогічні показання.

Свідок ОСОБА_14 у суді повідомив про те, що він підвозив ОСОБА_6 за

смт Тарутине в бік смт Березине. На місці стояв вантажний автомобіль та на відстані 50-60 метрів легковий автомобіль. Коли він поїхав, то його обігнав вантажний автомобіль, за кермом якого був ОСОБА_8 , та легковий автомобіль, за кермом якого була дівчина, а поруч сидів ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_15 , який у 2013 році працював керівником карного розшуку, надав показання про відомі йому обставини щодо причин конфлікту між

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_9 у суді підтвердила, що була дружиною ОСОБА_8 , чула як він сварився з ОСОБА_6 . 08 березня 2013 року ОСОБА_8 поїхав на своєму автомобілі марки «ЗІЛ» на зустріч з ОСОБА_6 , а вона поїхала на місце зустрічі на своєму автомобілі марки «ВАЗ 21099». Коли ОСОБА_8 вийшов з автомобіля, у нього в руці був кухонний ніж з синьою рукояткою. Зазначила, що ОСОБА_6 підбіг та вдарив ОСОБА_8 палкою, після чого ОСОБА_8 зачинив свій автомобіль і поїхав.

Свідок ОСОБА_10 надав показання про те, що на прохання ОСОБА_6 приїхав на місце події. Зазначив, що із автомобіля марки «ЗІЛ» вийшов ОСОБА_8 , який тримав в руках темно-сірий чи синій ніж. ОСОБА_16 взяв палку з узбіччя та завдав ударів ОСОБА_8 .

Згідно з протоколом огляду місця події від 09 березня 2013 року було оглянуто місце події, а саме південне узбіччя автодороги при виїзді з АДРЕСА_3 , в ході огляду виявлено та вилучено знаряддя злочину - відрізок дерев`яний у вигляді бумерангу діаметром 10 см та довжиною

60 см. Постановою слідчого від 09 березня 2013 року зазначену дерев`яну палку визнано речовим доказом у кримінальному провадження. Речовий доказ було безпосередньо досліджено в судовому засіданні та ОСОБА_6 підтвердив, що саме цією палкою він завдавав ударів ОСОБА_8 .

Відповідно до протоколу огляду місця події від 14 березня 2013 року з фототаблицею до нього було оглянуто з добровільної згоди ОСОБА_12 автомобіль марки

«ЗІЛ-130», в ході огляду ножа чи схожих на ніж предметів виявлено не було.

Згідно з протоколом огляду місця події від 04 квітня 2013 року з план-схемою до нього було оглянуто ділянку місцевості на відстані 200 метрів на схід від смт Тарутине Одеської області з метою виявлення ножа, в ході огляду ні ніж, ні будь-якого схожого на ніж предмету виявлено не було.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обґрунтовано послався на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , у тому числі:

- на дані, які містяться в рапортах чергового Тарутинського РВ ГУМВС України в Одеській області від 08 березня 2013 року та від 20 березня 2013 року про виявлення кримінального правопорушення; - на дані, які містяться в протоколі огляду трупа ОСОБА_8 від 20 березня 2013 року з фототаблицею до нього; - на висновки судово-медичних експертиз від 18 квітня 2013 року № 48, від 26 червня 2020 року № 7/48 про кількість, характер, локалізацію, механізм утворення, тяжкість виявлених на тілі ОСОБА_8 тілесних ушкоджень та причину його смерті - відкриту, поєднану черепно-мозкову травму з розвитком набряку-стискання головного мозку.

Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином перевірили версію сторони захисту про те, ОСОБА_6 захищався від протиправного посягання з боку

ОСОБА_8 , у якого був в руках ніж, тобто діяв в умовах необхідної оборони, обґрунтовано не погодилися з такою версією, спростувавши її сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 ч. 3 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним нанесенням тілесних ушкоджень особі, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд першої інстанції надав належну оцінку показанням обвинуваченого

ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що в руках ОСОБА_8 знаходився ніж, у сукупності з іншими доказами та обґрунтовано їх відхилив, оскільки вони не узгоджують з іншими доказами у кримінальному провадженні. Суд вказав на те, що оглядами місяця події від 09 березня 2013 року, 04 квітня 2013 року та від

14 березня 2013 року відповідно на місцевості, де відбувся конфлікт між

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , та в автомобілі марки «ЗІЛ-130», на якому пересувався ОСОБА_8 , не було виявлено ножа або схожих на ніж предметів. Суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження наявність суспільно небезпечного посягання на життя обвинуваченого ОСОБА_6 з боку ОСОБА_8 і стан необхідної оборони відсутній, а локалізація та тяжкість заподіяних тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , механізм їх спричинення, знаряддя злочину та кількість завданих ударів свідчить про спрямованість умислу ОСОБА_6 на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 121 ч. 2 КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені в них доводи про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у тому числі про перебування ОСОБА_6 в стані необхідної оборони, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.

Апеляційний суд на виконання вказівок, викладених у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 липня

2023 року, якою було скасовано ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_6 і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, з дотриманням вимог ст. 439 ч. 2 КПК України, належним чином перевірив доводи апеляційних скарг щодо неналежної оцінки судом першої інстанції показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які узгоджуються з показаннями ОСОБА_6 про наявність в діях останнього стану необхідної оборони.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про те, що показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є неповними, нелогічними та такими, що не узгоджуються між собою та іншими доказами, а ОСОБА_6 є зацікавленою особою і його показання про посягання на нього з боку ОСОБА_8 є способом захисту. Апеляційний суд заначив, що локалізація, механізм утворення та тяжкість тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_8 , відповідно до висновків судових експертиз, знаряддя злочину та відсутність ножа, про який йдеться в показаннях свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідчать про відсутність в діях ОСОБА_6 необхідної оборони або перевищення її меж.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 121 ч. 2 КК України, та правильність кваліфікації його дій.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України та врахували практику Європейського суду з прав людини, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.

Підстав, передбачених ст. 284 КПК України, для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, не виявлено.

Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 та скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 не знаходить.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3