Справа № 465/2387/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/453/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року про продовження щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_9 та продовжено ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів - до 14.06.2024 року включно з можливістю внесення застави в розмірі, визначеному ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 23.02.2024 року, а саме: 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_7 запобіжний захід особисте зобов`язання з встановленням обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України, що відповідають запобіжному заходу.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржена ухвала є незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням правил підсудності. Зокрема, вказує, що у клопотанні ОСОБА_7 фігурує і в статусі підозрюваного, і в статусі обвинуваченого, що свідчить про необґрунтованість такого клопотання.

Вказує, що стороною обвинувачення абстрактними фразами мотивовано неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, без обґрунтування такої неможливості. При цьому сторона обвинувачення вважала, що в якості альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу слід визначити заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Втім, прокурор не обґрунтував, чому суд повинен обрати заставу у максимальному розмірі, який визначений п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, а не в меншому, ніж це передбачає вказана норма закону.

Як зазначає апелянт, у клопотанні зазначено покликання на вимоги ч. 3 ст. 315 КПК України, відповідно до якої під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. У цьому випадку судом продовжено запобіжний захід, а не обрано його, як це передбачено КПК України, що свідчить про вихід суду за межі повноважень, визначених законом.

Покликається на те, що судом було проігноровано його клопотання про скерування обвинувального акту за підсудністю. При цьому жоден епізод кримінального правопорушення, описаний в обвинувальному акті, не містить місця, де було вчинено діяння. У зазначених в обвинувальному акті фактичних обставинах кримінального правопорушення відсутні: місце здійснення діяльності ФОП ОСОБА_10 , місце внесення відомостей до Єдиної інформаційної системи «Шлях», тримачем якої є Укртрансбезпека (м. Київ), місце надання транспортного засобу тощо.

Крім цього, сторона захисту наголошувала, що в обвинувальному акті, який по суті є дослівно скопійованою підозрою, не конкретизовано обвинувачення, висунуте ОСОБА_7 , що позбавляє сторону захисту можливості вибудувати стратегію захисту.

Зауважує, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення не має корисливого мотиву і такий не ставиться йому у провину.

Апелянт вказує, що судом не враховано наявність у ОСОБА_7 батьків пенсійного віку, його одруження, постійного місця проживання.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду у режимі відеоконференції з Державною установою «Львівська установа виконання покарань (№19)», у судове засідання не з`явився.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній, та просив таку задовольнити. Не заперечив проти розгляду апеляційної скарги у відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 .

Прокурор ОСОБА_8 заперечила проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників процесу, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Франківського районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження №0000118 від 30 серпня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч.ч. 1, 3 ст. 358 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332 КК України.

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2024 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень, строк дії якого в подальшому було продовжено ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватись від суду, що зумовлюється тяжкістю кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується та суворістю можливого покарання. Крім цього, ОСОБА_7 8 лютого 2024 року оголошувався у розшук слідчим під час досудового розслідування; незаконно впливати на свідків та інших обвинувачених у вказаному кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Також місцевим судом, на виконання вимог ст. 178 КПК України, було враховано особу ОСОБА_7 , його вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, зокрема відсутність на його утриманні малолітніх дітей та осіб похилого віку; майновий стан обвинуваченого, який офіційно не працює, а відтак не має офіційних джерел доходу, за рахунок яких себе утримує.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, особистого зобов`язання, як про це просить захисник, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, зокрема, батьків пенсійного віку, є одруженим та має постійне місце проживання, самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів контрольного провадження вбачається, що при обранні такого ОСОБА_7 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Аргументи захисника про неконкретизованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення не заслуговують на увагу, оскільки питання відповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України (у тому числі й викладу фактичних обставин кримінального правопорушення) вирішується судом, до якого надійшов цей обвинувальний акт, у підготовчому судовому засіданні, за результатами якого суд може повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Водночас, предметом апеляційного перегляду у цьому випадку є продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, тому суд апеляційної інстанції не вправі здійснювати перевірку обвинувального акту на його відповідність вимогам кримінального процесуального закону.

Покликання в апеляційній скарзі, що оскаржена ухвала винесена з порушенням правил підсудності; судом проігноровано клопотання захисника про скерування обвинувального акту за підсудністю, не може бути підставою для скасування чи зміни запобіжного заходу.

Так, згідно з ч. 2 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Таким чином, сторона захисту вправі звернутися з відповідним клопотанням, зокрема, до суду апеляційної інстанції. Втім, питання скерування кримінального провадження до іншого суду є окремою процесуальною дією, яка не може вирішуватись в межах цього судового провадження.

Всупереч доводів апеляційної скарги, згідно з вимогами ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право, зокрема, продовжити заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора та задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на більш м`який, зазначені адвокатом ОСОБА_6 у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів, щодо обрання обвинуваченому розміру застави, який перевищував його наявні активи та поточні доходи, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника, шкоду, завдану кримінальним правопорушенням та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Під час визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави судом було враховано відомості про сімейний та майновий стан ОСОБА_7 , а також суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується. А тому, з урахуванням майнового стану та репутації обвинуваченого, застава у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є обґрунтованою та здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 протягом часу перебування під вартою визначеного судом розміру застави не сплатив, не є підставою для зменшення розміру цієї застави, адже вказаний запобіжний захід є альтернативним, відтак внесення застави є правом, а не обов`язком обвинуваченого.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскарженого рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4