УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 року

м. Київ

Справа № 553/195/23

Провадження № 51-2331ск24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2024 року щодо нього,

встановив:

Ленінський районний суд м. Полтави ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого (останній раз 21 листопада 2016 року Київським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк 5 років), визнав винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст.289, ч. 4 ст. 185 КК, та з урахуванням ст. 70 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

У вироку також вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Полтавський апеляційний суд зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим за таких обставин.

У середині грудня 2021 року у вечірній час доби ОСОБА_4 на АДРЕСА_2 , діючи повторно, проник у салон автомобіля ОСОБА_5 марки «ВАЗ 21063», д.н.з НОМЕР_1 , звідки таємно викрав належне останньому майно на загальну суму 5 126 гривень 98 копійок.

У подальшому в період часу з 27 серпня 2022 року до 30 квітня 2023 року в умовах воєнного стану, діючи повторно, за обставин, встановлених у вироку, вчинив крадіжки чужого майна з проникненням у транспортні засоби, квартири приватних осіб та приміщення торгівельних підприємств (21 епізод злочинної діяльності).

Крім того 30 квітня 2023 року близько 15:34 ОСОБА_4 на АДРЕСА_3 , діючи повторно, незаконно заволодів транспортним засобом «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_2 , заподіявши ОСОБА_6 майнової шкоди на суму 27 719 гривень.

Судовий розгляд відбувався за приписами ч.3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі засуджений просить змінити судові рішення та звільнити його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК або застосувати ст. 69 КК.

Свої вимоги щодо застосування як ст. 75 КК, так і ст. 69 КК засуджений обґрунтовує тим, що він свою провину визнав, щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував шкоду потерпілим шляхом повернення викраденого майна, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_7 . Зазначає, що має низку серйозних хронічних захворювань, у зв`язку з чим просив суди першої та апеляційної інстанцій звільнити його від відбування покарання через захворювання.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі та доданих до неї копій судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як убачається із судових рішень, в суді першої інстанції засуджений беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорював обставин, встановлених досудовим розслідуванням, і погоджувався з кваліфікацію своїх дій.

Під час апеляційного розгляду засуджений не погоджувався з призначеним йому покаранням, посилаючись на те, що суд не пом`якшив покарання та неправомірно не звільнив від його відбування.

Вимогу засудженого про застосування ст. 75 КК, як і про застосування ст. 69 КК, шляхом зміни судових рішень та пом`якшення покарання, колегія суддів вважає неспроможними.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Застосування ст. 75 КК належить до дискреційних повноважень суду, який вправі прийняти одне з двох альтернативних рішень: призначити винній особі покарання з реальним відбуттям або звільнити від його відбування з випробуванням залежно від наявності підстав для висновку про можливість виправлення особи без виконання заходу примусу. Застосування згаданого кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду.

Відповідно до вимог ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, окрім іншого, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Не заслуговують на увагу твердження засудженого про те, що суди залишили без належної уваги його вимогу щодо звільнення від призначеного покарання, оскільки призначення покарання за правовою природою є дискреційним повноваженням суду. При цьому суд враховує конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного, обставини, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про вид та розмір покарання та можливість звільнити особу від призначеного покарання з урахуванням певних обставин.

Доводи засудженого про застосування щодо нього ст. 75 КК, як і ст. 69 КК, а саме звільнення від призначеного покарання, призначення більш м`якого виду покарання чи призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу,а також щодо неврахування низки пом`якшуючих обставин, є неспроможними.

Так, перевіряючи апеляційну скаргу засудженого, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд під час призначення покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий (6 разів), має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, до затримання працював, у 2015 році перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом «психічні розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю», обмежено придатний до військової служби, за місцем проживання скарг не надходило. Заподіяну шкоду відшкодував шляхом повернення викраденого майна. Потерпілий та представник потерпілого, висловлюючи думку з приводу призначеного покарання, поклались на розсуд суду.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження, вказав, що відсутні підстави як для звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням (ст. 75 КК), так і для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК), оскільки обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , у цьому кримінальному провадженні - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який уперто не бажає ставати на шлях виправлення, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ним 26 епізодів тяжких злочинів, 24 із яких вчинено в умовах воєнного стану - в період найбільш несприятливого для суспільства часу, тяжких обставин, в яких опинилося суспільство, чим він нехтував.

Окрім того, суд апеляційної інстанції врахував, що майно було повернуто потерпілим завдяки діяльності поліції, після та внаслідок викриття нею злочинної діяльності ОСОБА_4 . При цьому, факт отримання потерпілими частини майна, яким заволодів обвинувачений, було враховано місцевим судом у сукупності з іншими обставинами, що мають значення при обранні заходу примусу та порядку його виконання. Вжиття самостійних заходів для відшкодування шкоди потерпілій стороні, про що йшлося в його апеляційній скарзі, перевіркою матеріалів справи апеляційний суд не встановив.

Суд призначив ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК в розмірі 5 років і 1 місяць, що є максимально наближеним до мінімального, врахувавши відсутність обставин, що обтяжують покарання; характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів; дані про особу винного, а також стан його здоров`я, про який зазначає у своїй касаційній скарзі засуджений.

Відповів апеляційний суд і на доводи апеляційної скарги засудженого в частині звільнення його від відбування покарання за хворобою, зазначивши, що відповідно до ч. 2 ст. 84 КК особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або ухвалення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 537 КПК передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК, вирішує питання про звільнення від покарання за хворобою.

Із такими висновками погоджується і колегія суддів та вважає неспроможними доводи касаційної скарги в частині залишення без уваги його доводів щодо стану здоров`я.

Застосований до ОСОБА_4 захід примусу відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дотрималися вимог закону щодо призначення покарання без виходу за межі своїх дискреційних повноважень та не вбачає підстав для застосування інститутів звільнення від покарання з випробуванням та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, про що просить засуджений.

На підставі викладеного касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, оскільки оскаржувані ним судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3