ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/2306/20 Номер провадження 11-кп/814/772/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000510 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зміїв Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Зміївського районного суду Харківської області від 15.11.2013 за ч. 1 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, на 5 років 6 місяців позбавлення волі. 30.05.2018 звільненого умовно-достроково на строк 6 місяців 19 днів.

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, арешту майна, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

11.06.2020, близько 18 год., після розпивання спиртних напоїв зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , в ході сварки на ґрунті ревнощів, схопив зі столу кухонний ніж, яким умисно, з метою заподіяння смерті ОСОБА_9 , наніс їй один удар в область проекції грудної клітини ліворуч, та пішов з місця вчинення злочину. Таким чином виконав усі дії, які вважав за необхідне для убивства потерпілої, проте її смерть не настала з причин, що не залежали від волі обвинуваченого, оскільки нанесеним ударом він спричинив потерпілій легке тілесне ушкодження.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок суду та перекваліфікувати діяння обвинуваченого з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 125 КК України, призначивши покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається, що в діях ОСОБА_8 відсутній умисел на протиправне позбавлення життя іншої особи, що підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 .

Сторона захисту звертає увагу суду на характер нанесеного тілесного ушкодження, а саме на те, що воно не проникаюче та не спричинило ушкодження органів грудної порожнини та за критерієм тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, тобто, обвинувачений, маючи фізичну перевагу, об`єктивну можливість для вчинення дій направлених на позбавлення життя потерпілої, таких дій не вчинив.

На переконання захисника, оскільки стороною обвинувачення встановлено лише факт наявності у потерпілої легких тілесних ушкоджень, то в діях ОСОБА_8 вбачається склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вказує, що обвинувальним актом та доказами сторони обвинувачення взагалі не визначені та не доведені суб`єктивна сторона, умисел, вина, мотив та мета.

Крім того, вказує, що висновки експертів є недопустимими доказами, у зв`язку із відсутністю доказів попередження експерта про його права, обов?язки та відповідальність.

Також, захисник наголошує, що експертиза № 12-14/120-Зм/20 не місить відомостей щодо встановлення особи потерпілої, а тому не зрозуміло яким саме чином експерт встановив, що проводить експертизу громадянки ОСОБА_9 .

Вказує, що експерти у своїх висновках № 15-12/636-С/2020, №14/546-С/20, №14/547-С/20 посилаються на інформацію, а саме групу крові потерпілої, зазначену у історії пологів №434 від 16.08.2007, яка направлена директором лікарні на запит слідчого.

Захисник зазначає, що оскільки документи, на підставі яких було проведено експертизу, містять медичну таємницю та були отримані органом досудового розслідування з порушенням чинного законодавства, а саме без отримання у слідчого судді дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, зазначені висновки експертів є недопустимими доказами.

Звертає увагу, що висновок експерта №12-14/180-Зм/20 також є недопустимим доказом, оскільки з нього вбачається відповідність показань, наданих потерпілою та свідком під час проведення слідчих експериментів за їх участі, іншим матеріалам кримінального провадження, у той час, коли, на думку адвоката, зазначені свідчення протирічать іншим наявним у матеріалах справи доказам, щодо залишення обвинуваченим ножа у тілі потерпілої.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду та кваліфікувати його діяння за ч. 2 ст. 125 КК України.

Вказує, що в ході досудового розслідування були зібрані докази вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме потерпілі і свідки вказують, що конфлікт відбувся випадково і потерпіла просила не викликати поліцейських. Зазначає, що суд не взяв до уваги показання потерпілої і свідка ОСОБА_10 , який був очевидцем події, а лише послався на факт сварок з потерпілою, які мали місце раніше.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку поданих ними апеляційних скарг, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Факт нанесення ОСОБА_8 потерпілій удару ножем в область проекції грудної клітини ліворуч та заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за обставин, викладених у вироку, ніким із учасників провадження не оспорюється.

Доводи сторони захисту про відсутність умислу обвинуваченого на заподіяння смерті потерпілої спростовуються таким.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», закінчений замах на умисне вбивство особи вчиняється з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. При вирішенні питання про наявність у діях особи умислу на вбивство суд повинен виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного, що передувала події, їх стосунки. При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 під час допиту в суді першої інстанції підтвердив час і місце вчинення злочину, знаряддя злочину, факт спільного вживання спиртних напоїв безпосередньо перед сваркою, що виникла у нього з потерпілою на ґрунті ревнощів, факт нанесення удару ножем потерпілій саме під час цієї сварки, а також і свою подальшу поведінку, а саме залишення потерпілої на місці злочину з ножем у рані та невжиття дій для допомоги потерпілій.

Потерпіла підтвердила, що обвинувачений наніс їй удар ножем в ході сварки на ґрунті ревнощів. Також потерпіла повідомила, що обвинувачений і раніше проявляв щодо неї агресію.

Під час проведення слідчих експериментів потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 також розповіли, що перед нанесенням удару потерпілій обвинувачений погрожував їй вбивством та фізичною розправою.

Аналізуючи досліджені у судовому засіданні у суді першої інстанції докази, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_8 усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння смерті потерпілої, та бажав їх настання. Так, обвинувачений у ході раптово виниклого конфлікту схопив ніж довжиною 23 см, яким завдав цілеспрямований удар ОСОБА_9 у життєво-важливий орган - проекцію грудної клітини ліворуч, поряд із шиєю. Після чого залишив ніж у тілі потерпілої та пішов з місця події, при цьому не вчинивши жодних дій, щоб надати допомогу постраждалій. Все це свідчить, що ОСОБА_8 діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_9 та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть. Однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі.

Більше того, з показань потерпілої та її матері, ОСОБА_11 , слідує, що ОСОБА_8 і раніше проявляв агресію на ґрунті ревнощів по відношенню до ОСОБА_9 .

Оцінивши зазначені вище докази, досліджені під час судового розгляду, які є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та взаємозв`язку достатніми для ухвалення обвинувального вироку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 винуватий у закінченому замаху на умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, і його дії належить кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Щодо доводів сторони захисту про визнання недопустимими ряду доказів, то вони є необґрунтованими з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на титульних аркушах висновків експертів містять відомості про те, що експерти ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під особистий підпис були попереджені про їх права, обов?язки, передбачені ст. 69 КПК України, та відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Оскільки експертизи проводились експертами в експертних установах, то роз`яснення їм прав та попередження за ст. 384 КК України здійснює керівник експертної установи, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12.11.2019 у справі за № 273/257/18.

Враховуючи, що зазначені експертизи проведені особами, які володіють спеціальними знаннями, мають право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертиз та вважати їх висновки недостовірними суд не має.

Також у апеляційній скарзі захисник зазначав, зокрема, про недопустимість доказів, а саме висновків експертів №15-12/636-С/2020. №14/546-С/20, №14/547-С/20 з тих підстав, що експерти під час проведення експертиз посилаються на історію пологів № 434 від 16.08.2007, надану з медичної карти потерпілої, та отриману не на підставі ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів.

Оскільки титульний аркуш з історії пологів ОСОБА_9 був отриманий на запит слідчого (Т. 2 а.с. 61), що узгоджується з ч. 2 ст. 93 КПК України, за якою сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом, та враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо незгоди чи заперечень потерпілої щодо надання її медичної документації для проведення експертних досліджень, доводи про визнання висновків експертів №15-12/636-С/2020, №14/546-С/20, №14/547-С/20 недопустимими доказами з цих підстав, є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до висновку експерта №12-14/120-3м/20 від 12.06.2020, у ході проведення експертного дослідження експертом було оглянуто потерпілу ОСОБА_9 , встановлено її анкетні дані, які зазначені на титульному аркуші висновку. Разом з тим, експертне дослідження проведено уповноваженою особою, яка повідомлена про права та обов`язки експерта, відповідно до ст. 69 КПК України, тому підстав для визнання висновку недопустимим доказом колегія суддів не вбачає.

Також не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду доводи захисника щодо визнання недопустимим доказом висновку експерта №12-14/180-3м/20 від 26.08.2020, оскільки, всупереч апеляційним доводам захисника, показання потерпілої та свідка ОСОБА_10 , надані в ході проведення слідчого експерименту 25.08.2020 за їх участю, дійсно співпадають з висновками експертних досліджень у частині механізму, способу спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, а саме - завдання ОСОБА_8 одного удару ножем в область грудної клітини потерпілої ліворуч, по напрямку спереду назад, зверху вниз.

Також у суді першої інстанції, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначили, що після спричинення удару ножем, обвинувачений залишив знаряддя вчинення злочину у тілі потерпілої, яке витягнув свідок ОСОБА_10 , що також не суперечить даним, наявним у протоколі слідчого експерименту від 25.08.2020.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким; конкретні обставини вчинення злочину; поведінку обвинуваченого до та після вчиненого діяння; особу обвинуваченого, який раніше судимий, у тому числі за злочини проти здоров`я, за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставини, що його обтяжують, а саме рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою обвинувачений перебував у близьких відносинах, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України, із урахуванням вимог п. 3 ст. 68 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни ухваленого по справі судового рішення чи його скасування, як про це ставиться питання в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає, тому апеляційні скарги обвинуваченого та в його інтересах захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Зміївського районного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року, щодо ОСОБА_8 без змін.

Початок строку відбування покарання рахувати ОСОБА_8 з моменту затримання.

Зарахувати у строк покарання період попереднього ув`язнення з 11.06.2020 по 17.11.2022.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4