Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 208/6312/21
Провадження № 1-кп/209/59/24
У Х В А Л А

про продовження строку тримання під вартою

03.04.2024 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого та клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в кримінальному провадженні №1-кп/209/120/22 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ст. 187 ч.1,2,3, 263 ч.1, 309 ч.1 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою оскільки останній обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, немає міцних соціальних зв`язків, не працює, немає роботи, джерела прибутку, може продовжити займатися злочинною діяльністю або переховуватися від суду.

Обвинувачений та захисник проти заявленого клопотання заперечували, вказували, що ризики прокурором не доведені, обвинувачений раніше не судимий, має сталі соціальні зв`язки. Також обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. В обґрунтування клопотання вказує, що достатньо тривалий час перебуває під вартою, внаслідок неналежного виконання своїх обовязків адвокатом ОСОБА_6 слідчим, прокурором та іншими уповноваженими особами, які приховали його алібі та порушили його право на захист. Вказує на недотримання прокурором та судом практики ЄСПЛ. Вказує, що в рамках даного кримінального провадження його винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів не підтверджується, а обвинувачення необгрунтоване, більше того сфасифіковане працівниками поліції та прокурором.

Захисник підтримав клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу.

Прокурор проти задоволення клопотання про зміну запобіжного заходу заперечував, просив відмовити в його задоволенні.

Суд вислухавши учасників, дослідивши надані клопотання, дійшов висновку про те, що клопотання прокурора підлягає задоволенню та клопотання обвинуваченого задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

?наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

?наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

?недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

?виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

?виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження досліджених судом, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованих злочинів, а отже обвинувачення не є вочевидь безпідставним, а дослідження доводів сторони захисту у цій частині є предметом судового розгляду справи по суті.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час вирішення обвинувачення по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу.

Також суд приходить до висновку щодо наявності відносно ОСОБА_4 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує небезпідставне обвинувачення у скоєні декількох епізодів корисливих кримінальних правопорушень, пов`язаних із застосуванням насильства та погрозою його застосування, з використанням вогнепальної зброї, серед яких злочин, який за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким кримінальним правопорушенням, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду, суд бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Крім того на думку суду є виправданим і ризик вчинення цим обвинуваченим нового умисного злочину, оскільки в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_4 небезпідставно обвинувачується у вчиненні серії умисних корисливих злочинів, поєднаних із застосуванням насильства, погрозою його застосування, та з використанням вогнепальної зброї.

Наведені обставини дозволяють грунтовно припускати, що ОСОБА_4 є особою зі сталою антисоціальною поведінкою, схильною до застосування насильства, у тому числі небезпечного для життя та здоров`я інших людей, та зневажливо ставиться до суспільства, встановлених у ньому правил, життя та здоров`я інших осіб, що свідчить про особливу вагомість встановлених щодо нього ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України.

Оцінюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_4 під вартою, суд вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими та запобігання ним можливе лише за умови його ізоляції від суспільства.

Доводи обвинуваченого щодо упередженості прокурора та того, що подане ним клопотання випливає лише з особистого переконання останнього у необхідності продовження строку тримання під вартою, при цьому фактично ризики нічим не підтверджені, суд вважає такими, що грунтуються на особистих оцінках та переконаннях обвинуваченого, мають характер загальних міркувань і не спростовують достатньою мірою ані існування, ані вагомості встановлених щодо ОСОБА_4 ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України. На думку суду, встановлені відомості про особу обвинуваченого не дають достатніх підстав для висновку про достатність застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи викладене суд вважає, що клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого підлягає задоволенню в той час як клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відповідно підлягає відмові.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372 КПК України, -

УХВАЛИВ :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подовжити до 01.06.2024 року до 22.00 годин.

В задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення або з дати отримання її копії обвинуваченим.

Головуючий у кримінальному провадженні,

суддя ОСОБА_1