ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 740/5778/21

провадження № 51- 4048 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора засудженого захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 22 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 серпня 2021 року за № 0000756, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Манвелівки Васильківського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 ), громадянина України, раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2022 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 5 років; ч. 1 ст. 187 КК України - на строк 5 років 6 місяців.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту затримання, а саме з 24 серпня 2021 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 22 червня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задоволено частково, вирок місцевого суду змінено, виключено з мотивувальної частини вироку посилання на протокол слідчого експерименту від 24 серпня 2021 року, як на доказ вини ОСОБА_6 .

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 24 серпня 2021 року приблизно о 09:00, будучи у стані алкогольного сп`яніння, поблизу будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, повторно, відкрито заволодів сумкою потерпілої ОСОБА_8 , в якій знаходились грошові кошти в сумі 70 грн., спричинивши їй матеріальну шкоду на вказану суму.

Цього ж дня приблизно о 09:20 ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, поблизу будинку АДРЕСА_3 , використав свою фізичну перевагу та вчинив напад на потерпілу ОСОБА_9 з метою заволодіння її майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, в результаті якого остання отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, та заволодів її сумкою, в якій знаходились грошові кошти в сумі 60 грн. та мобільний телефон «Lenovo», вартістю 433,33 грн., спричинивши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 493,33 грн.

Крім того, 24 серпня 2021 року приблизно о 12:50 ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, поблизу будинку АДРЕСА_4 , повторно, відкрито заволодів жіночою сумкою ОСОБА_10 , в якій знаходились грошові кошти в сумі 116 грн. та мобільний телефон «Sigma», вартістю 1366,67 грн., спричинивши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 1482,67 грн.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вказує, що в основу вироку покладено недопустимі докази - показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції перед допитом попередив потерпілих про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань у порушення ст. 56 КПК України.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції допущені місцевим судом порушення проігнорував та всупереч вимог ст. 404 КПК України, безпідставно в усній формі відмовив у клопотаннях сторони захисту про повторне дослідження доказів та допит нових свідків. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Крім того, захисник посилається на невідповідність призначеного ОСОБА_6 , покарання, за епізодом грабежу потерпілої ОСОБА_10 , ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, оскільки судами не враховано повною мірою дані про його особу, а також наявність пом`якшуючих покарання обставин.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 в суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення вимог касаційної скарги захисника, просила судові рішення залишити без зміни, а скаргу - без задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.

Під час перегляду вироку судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Місцевий суд, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом.

Зокрема, судом взято до уваги показання самого ОСОБА_6 , показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , а також дані протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших письмових документів, які підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК України.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, переглянувши вирок в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши в апеляційному порядку обставини, встановлені судом першої інстанції та проаналізувавши доводи апеляційної скарги захисника, які були, здебільшого, аналогічними до тих, що вже були предметом оцінки місцевого суду.

В ході перевірки тверджень захисника щодо недопустимості низки доказів, що покладені в основу обвинувачення, колегія суддів, з`ясувала, що в матеріалах кримінального провадження відсутній технічний носій з відеозаписом слідчого експерименту від 24 серпня 2021 року за участю засудженого, та, керуючись ст. 107, ч. 7 ст. 223 КПК України, обґрунтовано визнала протокол цієї слідчої дії недопустимим доказом, виключивши посилання на нього у вироку, як на доказ винуватості ОСОБА_6 .

Щодо решти доводів захисника, в тому числі і тих, що стосувалися недопустимості показань потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , оскільки вони отримані з порушенням положень ст. 56 КПК України, то апеляційний суд їх ретельно перевірив, надав на них відповідь та з наведенням докладних мотивів, визнав їх необґрунтованими.

З таким висновком погоджується і Верховний Суд.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції в судовому засіданні від 16 листопада 2021 року, з`ясувавши, що потерпілим було вручено пам`ятку про права та обов`язки, детально роз`яснив їх зміст, в тому числі і закріпленого п. 6 ч. 1 ст. 56 КПК України права давати пояснення, показання або відмовитись їх давати, та пересвідчився, що права та обов`язки потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зрозумілі, а тому доводи захисника про протилежне безпідставні.

І хоча, перейшовши до допиту потерпілих, суддя попередила їх не тільки про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, як це передбачено ст. 353 КПК України, а й за відмову від давання показань, незрозуміло, як вказане застереження вплинуло чи могло б вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення, з урахуванням того, що саме за заявами потерпілих розпочато досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, їх активну участь у ньому, а також добровільність давання ними показань у судовому засіданні.

Наведені доводи сторони захисту були предметом перевірки не лише апеляційного суду, а й суду касаційної інстанції, який у постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 01 лютого 2023 року, погодився з висновками щодо відсутності підстав визнавати показання потерпілих недопустимими доказами.

За таких обставин, позиція захисника щодо недопустимості показань потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , як доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 1 ст. 187 КК України, не заслуговує на увагу.

Що стосується посилань захисника щодо порушення апеляційним судом вимог ст. 405 КПК України, оскільки колегією безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань захисника про повторне дослідження доказів та допит нових свідків,

слід вказати, що вони є невмотивованими з огляду на таке.

Положеннями цієї статті чітко регламентовано, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Сам факт непогодження учасників з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Стороною захисту під час апеляційного перегляду порушувалося питання про повторне дослідження доказів у провадженні, а також про допит свідків, які не були допитані у суді першої інстанції - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Суд апеляційної інстанції розглянув дані клопотання, при цьому підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, для повторного дослідження усієї сукупності доказів захист не наводив і апеляційним судом їх встановлено не було.

Так само не було наведено мотивованих підстав для допиту в суді апеляційної інстанції свідків, яких не було допитано в суді першої інстанції, оскільки стороною захисту не вказано, як саме показання цих свідків впливають на доведеність винуватості ОСОБА_6 . Не доведено захисником і тієї обставини, що про ці докази засудженому стало відомо вже після ухвалення оскарженого вироку, як це передбачено процесуальним законом.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до ст. 93 КПК України сторона захисту не позбавлена права під час досудового розслідування збирати докази та подавати їх до суду, а також ініціювати проведення певних слідчих дій, у тому числі й допит свідків, чого в даному випадку зроблено не було.

Тому, обмежившись перевіркою аналізу доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, та небезпідставно погодився з ними в частині, що стосувалася недопустимості в якості доказу винуватості ОСОБА_6 протоколу слідчого експерименту від 24 серпня 2021 року, а в решті визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України мотиви на їх спростування.

Цією ж статтею встановлено вимоги, яким повинна відповідати ухвала апеляційного суду, однак у ній немає вказівок, які б стосувалися необхідності зазначення клопотань сторін та наслідки їх вирішення судом, тому що клопотання про дослідження доказів вирішуються в порядку ст. 350 КПК України без виходу до нарадчої кімнати та заносяться до журналу судового засідання відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 108 цього Кодексу. Тому в цій частині доводи захисника також не ґрунтуються на вимогах закону, а зауваження щодо невмотивованості таких рішень є нелогічними.

Доводи захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання, в тому числі і за епізодом грабежу потерпілої ОСОБА_10 , також не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_6 покарання і в касаційній скарзі захисника.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, зважив на конкретні обставини справи, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, який не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його вік, а також обставину, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обставини, що його обтяжують, якими суд визнав рецидив злочинів, вчинення їх в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку.

Крім того, судом враховано відношення самого обвинуваченого до вчинених кримінальних правопорушень, той факт, що він, будучи раніше неодноразово судимим, відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисні злочини, досудову доповідь, згідно з якою існують високі ризики вчинення повторного правопорушення, а призначення винному покарання не пов'язаного з позбавленням волі чи у виді обмеження волі може становити дуже високу небезпеку для суспільства, а також позицію потерпілих, те, що завдана шкода їм не відшкодована, наслідки вчиненого.

Проаналізувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, серед яких і ті, про які йдеться у касаційній скарзі захисника, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 186 та ч. 1 ст. 187 КК України з урахуванням ст. 70 цього Кодексу.

Що стосується решти обставин, які на думку захисника мали б бути враховані при призначенні ОСОБА_6 покарання, то слід зауважити, що вони є надуманими та такими, що не підтверджені матеріалами кримінального провадження.

До того ж вказане було предметом перевірки суду апеляційної інстанції за скаргою захисника, яка в цій частині є аналогічною до її касаційної скарги.

Так, апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 , ствердив про правильність прийнятого рішення, вказавши, що визначений розмір покарання є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та обґрунтовано залишив вирок в частині призначеного покарання без зміни.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Постановлені у кримінальному провадженні вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх ухвалення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 22 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3