Номер провадження: 11-кп/813/1056/24
Справа № 522/9180/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року в кримінальному провадженні №0000700 від 19.02.2023 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Берислав Херсонської області, громадянина України, пенсіонера, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та йому призначене покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислюється з 19.02.2023 року.

Вироком суду з обвинуваченого ОСОБА_9 стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн.

Також з ОСОБА_9 стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди 18060 (вісімнадцять тисяч шістдесят) грн.

При цьому, вироком суду залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

18.02.2023 року, близько 18:00 год., ОСОБА_9 , перебуваючи у дворі за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , переслідуючи прямий злочинний умисел, направлений на протиправне позбавлення життя іншої людини, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, під час раптово виниклого конфлікту на ґрунті спільного розпивання спиртних напоїв з ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, скоїв умисне вбивство останнього, шляхом нанесення дерев`яною палицею не менше 3 ударів в область голови та 1 удару в область шиї, які є життєво важливими органами, спричинивши ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді забійно-рваної рани шиї з пошкодженням м`яких тканин, м`язів та магістральних судин шиї, крововиливів у м`які тканини шиї по ходу рани; відкритого перелому кісток черепу, забоїв головного мозку, крововиливів під м`яку мозкову оболонку головного мозку, у м`які покрови голови, синців обличчя, які виникли незадовго до настання смерті від дії тупого предмету з обмеженою поверхнею контактування, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть потерпілого ОСОБА_12 наступила від забійно-рваної рани шиї з пошкодженням м`яких тканин, м`язів та магістральних судин шиї, яка ускладнилась гострою крововтратою.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку.

Обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження на підставі ст.ст.36, 37-39 КК України, п.п.2, 3, 4, 5 ч.1 ст.284 КПК України. При цьому, обвинувачений вказує про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.115 КК України, просить перекваліфікувати його дії на ст.118 КК України, наполягаючи на тому, що він перебував в стані необхідної оборони, оборонявся від дій сусіда, який був в нетверезому стані та посягав на його здоров`я. Крім того, обвинувачений зазначив, що місцевий суд безпідставно вказав про перебування його в стані алкогольного сп`яніння.

Захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати невинуватим ОСОБА_9 та виправдати за недоведеністю його вини у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Захисник вказує, що вирок підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Захисник вважає, що в суді першої інстанції прокурором не доведений умисел ОСОБА_9 на вбивство ОСОБА_12 , докази вини ОСОБА_9 в умисному вбивстві не досліджені, а допитані в місцевому суді свідки не бачили вбивства або бійки між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 .

Також, захисник вказує, що суд безпідставно вказав про перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такі докази в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 уточнив вимоги своєї скарги, просив розглядати його апеляційну скаргу в межах вимог апеляційної скарги його захисника.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_10 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду не подавав. Представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 вважав можливим здійснювати розгляд за відсутності потерпілого.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та уточнену апеляційну скаргу обвинуваченого, просили їх задовольнити; думку представника потерпілого та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_9 уточнив вимоги своєї скарги та просив розглядати його апеляційну скаргу лише в межах доводів апеляційної скарги захисника, тому апеляційним судом первісні вимоги та доводи обвинуваченого не враховуються, а оскаржений вирок суду перевіряється в межах доводів апеляційної скарги захисника.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вироку суду, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, визнав частково та пояснив, що 18.02.2023 року він знаходився на подвір`ї свого дому. Близько 10:00 год. до нього прийшов сусід ОСОБА_12 , приніс спирт та запропонував випити. Обвинувачений вказав, що на пропозицію сусіда він відмовився, однак після обіду, того ж дня, ОСОБА_12 знову прийшов до нього із аналогічною пропозицією розпиття алкогольних напоїв. Оскільки йому було незручно відмовляти вдруге, він покликав ОСОБА_12 у веранду за стіл, де ОСОБА_12 налив 2 стакани спирту: для себе та для нього. Обвинувачений вказав, що сусід в той день випив кілька стаканів, а сам він в той день взагалі не пив.

Обвинувачений зазначив, що оскільки ОСОБА_12 перебував в стані алкогольного сп?яніння, то забажав з ним «боротись», тримав його, надягав куртку на голову, порвав рукав куртки та душив його, тоді він впав на коліна і вирвався з рук сусіда. Обвинувачений ОСОБА_9 стверджував, що просив його перестати, однак ОСОБА_12 знову хотів «боротись». Обвинувачений повідомив, що боявся сусіда, не міг втекти від нього через травму ноги, був слабшим та меншим від ОСОБА_12 . Після чого, побачивши біля гаража палку, взяв її та хотів вдарити ОСОБА_12 в руку, однак попав в голову, потім зробив крок та знову вдарив туди ж, всього завдавши близько чотирьох ударів, від яких ОСОБА_12 впав.

Також обвинувачений ОСОБА_9 повідомив, що після цього він зайшов до веранди будинку, закрився в середині, зробив чаю та приліг приблизно на годину. Після вийшов на вулицю, подивився, що ОСОБА_12 лежить в іншому місці та подумав, що він п`яний. Тоді вирішив, що потрібно його відвезти додому та оскільки сам би не підняв його, звернувся до сусіда ОСОБА_13 . Коли ОСОБА_13 прийшов, перевірив його пульс, та сказав, що ОСОБА_12 , мабуть, мертвий і щоб його не чіпати. Після чого сусід пішов додому та викликав швидку допомогу, яка приїхала з поліцією близько через півгодини.

Також ОСОБА_9 зазначив, що не вживав в той день спиртних напоїв, дуже шкодує, що від його дій настала смерть ОСОБА_12 , однак не вважає це умисним вбивством, оскільки настання смерті не хотів, а його дії спровокував ОСОБА_12 .

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода обвинуваченого та захисника з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник не просять повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні чи допитувати свідків.

Обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що у нього не було умислу вбивати ОСОБА_12 , та його смерть настала внаслідок неодноразових падінь потерпілого на бетонне покриття головою.

При цьому обвинувачений ОСОБА_9 вказав, що саме ОСОБА_14 , який перебував в стані алкогольного сп?яніння, чіплявся до нього, хотів «боротися», тримав його, обірвав рукав куртки, наносив йому удари, після чого він вирвався, взяв дерев?яну палицю, якою хотів вдарити його по руці, однак попав палицею по голові ОСОБА_14 три чи чотири рази, після чого він впав на бетонне покриття.

Обвинувачений наполягав на тому, що захищався від дій перебуваючого в стані алкогольного сп?яніння ОСОБА_14 , який був молодшим та сильнішим за нього, тому вимушено наніс потерпілому удари дерев?яною палицею, з метою власного захисту.

Також обвинувачений вказав, що того дня він не перебував в стані алкогольного сп?яніння та відповідна експертиза по ньому не проводилась.

Допитавши обвинуваченого ОСОБА_9 , перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та уточненої апеляційної скарги обвинуваченого та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України за кваліфікуючими ознаками: вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок в цілому відповідає вимогам КПК України.

На підтвердження встановлених фактичних обставин справи в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_9 винуватим за ч.1 ст.115 КК України, суд першої інстанції послався на показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 .

Так, свідок ОСОБА_13 пояснив в місцевому суді, що 18.02.2023 року, приблизно о 18:00 год., до нього прийшов сусід ОСОБА_9 та попросив допомогти відвезти ОСОБА_12 додому, оскільки він цього сам зробити не зможе, тому що у нього болить нога. Свідок вказав, що зайшовши у двір ОСОБА_9 , побачив, що ОСОБА_12 лежить біля лавки весь у крові, тіло якого було нерухоме. Підійшовши до нього, він встановив, що пульс був відсутнім, а тіло холодним, та дійшов висновку, що він мертвий. Після чого ОСОБА_9 сказав йому, що давай постраждалого посадимо на тачку та відвеземо батьку, а батько нехай розбирається. На що свідок відразу відмовився, побіг додому та сказав дружині викликати швидку допомогу, що вона і зробила. По приїзду швидкої допомоги, ОСОБА_9 вимкнув світло, закрив двері та ворота. Працівники швидкої посвітили ліхтариком, побачили тіло та поїхали за поліцією. Коли приїхала поліція, ОСОБА_9 вийшов з будинку. Крім того, свідок зазначив, що бачив, що ОСОБА_9 був у нетверезому стані, та не розумів, що відбувається. Крім того, сам ОСОБА_9 сказав йому, що випив.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що у вечірній період часу 18.02.2023 року, її чоловік, прийшовши додому, сказав викликати швидку медичну допомогу, що вона і зробила. Також від чоловіка дізналася, що ОСОБА_9 просив відвезти ОСОБА_12 тачкою додому. Та коли чоловік підійшов до ОСОБА_12 , то побачив, що той лежав у крові, пульсу у нього не було та він був холодний і не дихав, тому чоловік подумав, що той уже був мертвим. Після чого чоловік відразу пішов додому, щоб викликати швидку допомогу. По приїзду швидкої допомоги, вона їх зустріла та провела до двору ОСОБА_9 , пізніше приїхала також поліція. Також свідок зазначила, що особисто тіло ОСОБА_12 не бачила.

Показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 об`єктивно підтверджуються сукупністю інших досліджених судом доказів, які свідчать про обґрунтованість висновку місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст.115 КК України, а саме:

- протоколом огляду місця події від 19.02.2023 року, згідно якого оглянуто територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та виявлено на відстані 70 см до середини двору від краю підсобного приміщення на бетонному покритті значне нашарування рідини бурого кольору, схожою на кров. Біля нашарування розташований труп чоловічої статі, в положенні на спині, ліва нижня кінцівка випрямлена, права нижня кінцівка зігнута в колінному суглобі. Права верхня кінцівка піднята догори, ліва верхня кінцівка розведена в сторону. Труп на дотик холодний. У правій лобно-тім`яній області волосистої частини голови рану з нерівними осадненими краями, через яку видно перелом кісток черепу. Також на передньо-боковій частині шиї справа виявлено рану, яка проникає у м`які тканини шиї. Рана спричинена тупим предметом. На тулубі ушкоджень, окрім трупних плям, не виявлено. Під головою виявлено значне нашарування рідини бурого кольору. Зі слів спеціаліста-лікаря СМЕ настання смерті відбулося приблизно за 16 годин до початку огляду місця події. В центрі подвір`я на відстані приблизно 1,5 м від входу до житлового будинку виявлено нашарування рідини бурого кольору. Також виявлено дерев`яну палицю зі слідами речовини бурого кольору та мішок зі слідами речовини бурого кольору, всередині якого багато флаконів з-під медичного спирту;

- висновком судово-медичної експертизи №118 від 26.03.2023 року, згідно якого при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_12 виявлені наступні тілесні ушкодження: забійно-рвана рана шиї з пошкодженням м`яких тканин, м`язів та магістральних судин шиї, крововиливи у м`які тканини шиї по ходу рани; відкритий перелом кісток черепу, забої головного мозку, крововиливи під м`яку мозкову оболонку головного мозку, у м`які покрові голови, синці обличчя, які виникли незадовго до настання смерті від дії тупого предмету з обмеженою поверхнею контактування, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть наступила від забійно-рваної рани шиї з пошкодженням м`яких тканин, м`язів та магістральних судин шиї, яка ускладнилась гострою крововтратою, що підтверджується наявністю та характером пошкоджень, малокрів`ям внутрішніх органів, плямами Мінакова під ендокардом;

- висновком додаткової судово-медичної експертизи №1/118 від 05.05.2023 року, згідно якого встановлено, що потерпілому ОСОБА_12 було нанесено не менше трьох ударів по голові та один удар в область шиї;

- висновком судово-токсикологічною експертизи №209 від 28.02.2023 року, згідно якого у крові трупа ОСОБА_12 знайдено етиловий спирт в концентрації в крові 2,71 проміле, що зазвичай викликає сильний ступінь алкогольного сп`яніння;

- висновком судово-імунологічної експертизи №28/ім від 28.02.2023року, згідно якого кров ОСОБА_12 відноситься до групи А з ізогемалютиніном анти-В відповідає 2-й групі;

- висновком судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/3525-БД від 21.04.2023 року, відповідно до якого генетичні ознаки клітин з ядрами без домішки крові, виявлених на фрагменті дерев`яної палиці є змішаними, містять генетичні ознаки двох осіб, а саме генетичні ознаки зразка крові трупу ОСОБА_12 та зразка букального епітелію ОСОБА_9 ;

- висновком судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/115-23/3523-Д від 13.03.2023 року, відповідно до якого сліпи папілярних узорів пальців руки (рук) з розмірами 18х27мм та 19х42 мм, залишені не ОСОБА_12 , а іншою особою;

- висновком судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/115-23/5467-Д від 20.04.2023 року, згідно якого сліди папілярний узорів пальців руки з розмірами 18х27 мм та 19х42мм, вилучені в ході огляду місця події за фактом умисного вбивства ОСОБА_12 , залишені вказівним пальцем правої руки ОСОБА_9 ;

- протоколом огляду місця події від 09.03.2023 року, згідно якого під час огляду виявлено висушений на марлі зразок крові трупа ОСОБА_12 ;

- висновком судово-медичної імунологічної експертизи №45/ім від 13.06.2023 року, згідно якого на куртці підозрюваного ОСОБА_9 знайдена кров людини, при серологічному досліджені в якій виявлені антигени А і Н та може походити від потерпілого ОСОБА_12 ;

- висновком судово-медичної імунологічної експертизи №46/ім від 13.06.2023 року, згідно якого на мішку та зіскобі з фасаду будинку біля входу, вилучених в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , знайдена кров людини, що може походити від потерпілого ОСОБА_12 ;

- висновком судово-медичної імунологічної експертизи №47/ім від 08.06.2023 року, згідно якого на тампоні-змиві з асфальту поряд з входом в будинок, тампоні-змиві з асфальту біля трупа, тампоні-змиві з дерев`яної палки, вилучених в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , знайдена кров людини, що може походити від потерпілого ОСОБА_12 .

При цьому, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/3526-БД від 21.04.2023 року; висновок судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/3527-БД від 21.04.2023 року; та висновок судово-медичної цитологічної експертизи №8-ц від 05.05.2023року місцевий суд визнав такими, що не можуть вважатися доказами, оскільки не відповідають критеріям ст.84 КПК, так як не містять фактичних даних, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Колегія суддів вважає, що з достатньою повнотою дослідивши й зіставивши надані стороною обвинувачення та стороною захисту докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що сукупність вказаних доказів, є достатньою для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 .

При цьому, місцевий суд обґрунтовано критично оцінив доводи обвинуваченого про те, що він не мав умислу вбивати ОСОБА_12 , оскільки це фактично є спробою обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Колегія суддів вважає, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 є такими, що варті довіри, оскільки узгоджуються із письмовими доказами у кримінальному провадженні.

Стосовно доводів обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника про відсутність умислу у обвинуваченого на вбивство ОСОБА_12 , вимушеність дій обвинуваченого, який ніби захищався від ОСОБА_12 , колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 115 КК України, характеризується: 1) діянням - посяганням на життя іншої особи; 2) наслідками у вигляді незворотної смерті потерпілого; 3) причинно-наслідковим зв`язком між вказаними діянням та наслідками; 4) факультативними ознаками (місце, час, спосіб, знаряддя, засоби, обстановка вчинення вбивства).

Із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає їх настання.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь. Даний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 року (справа №428/11944/19).

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Під тяжкою шкодою при перевищенні меж необхідної оборони слід розуміти смерть особи або заподіяння їй тяжкого тілесного ушкодження. Невідповідність тяжкої шкоди, заподіяної тому, хто посягає, небезпечності посягання або обстановці захисту слід визнавати явною тоді, коли це з урахуванням обставин справи є очевидним для кожної людини, а отже і для того, хто обороняється.

На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.118 КК України, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Обвинувачений ОСОБА_9 стверджує, що вимушено наніс ОСОБА_12 декілька ударів палицею, оскільки останній до нього чіплявся, хотів «поборотися», тримав його, обірвав рукав куртки, наносив йому удари, тому діяв з метою власного захисту. За твердженням обвинуваченого, він захищався від ОСОБА_12 , який був молодшим та сильнішим за нього.

Колегія суддів звертає увагу, що ст.36 КК України визначено право кожної особи на необхідну оборону, що є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст.27 Конституції України).

Однак, право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч.3 ст.36 КК України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Тобто необхідно з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалась, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної й достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Вказані висновки колегії суддів узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду в постанові від 06.02.2024 року (справа №295/4942/20).

В ході судового розгляду в місцевому суді та під час апеляційного перегляду вироку встановлено, що до обвинуваченого ОСОБА_9 прийшов ОСОБА_12 з пропозицією сумісного вживання алкогольних напоїв. Вказані обставини не заперечує сам обвинувачений.

ОСОБА_9 стверджує, що він не мав наміру на вбивство постраждалого, а лише захищався від ОСОБА_12 , який хорів «боротися», тримав його, обірвав рукав куртки, наносив йому удари. Однак, вказані доводи колегія суддів визнає неспроможними, оскільки у разі вчинення будь-яких насильницьких дій ОСОБА_12 по відношенні до ОСОБА_9 , обвинуваченому вочевидь мали б бути завдані хоч якість тілесні ушкодження.

Однак, стороною захисту не надано жодних доказів про спричинення ОСОБА_9 за тих подій будь-яких тілесних ушкоджень, які згідно доводів обвинуваченого могли бути йому спричинені ОСОБА_12 . Відсутні такі відомості і в матеріалах кримінального провадження.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він захищався від ОСОБА_12 , який був молодшим та сильнішим за нього, то колегія суддів звертає увагу, що згідно висновку судово-токсикологічною експертизи №209 від 28.02.2023 року у крові трупа ОСОБА_12 знайдено етиловий спирт в концентрації в крові 2,71 проміле, що зазвичай викликає сильний ступінь алкогольного сп`яніння. Тому у даному конкретному випадку, з урахуванням підтвердженого факту перебування ОСОБА_12 у стані сильного алкогольного сп?яніння, вік ОСОБА_12 та наявність чи відсутність переваги у силових показниках, не можуть бути визначальними.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_9 наніс ОСОБА_12 не менше трьох ударів по голові та один удар в область шиї, що підтверджується висновком додаткової судово-медичної експертизи №1/118 від 05.05.2023 року.

При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_12 виявлені наступні тілесні ушкодження: забійно-рвана рана шиї з пошкодженням м`яких тканин, м`язів та магістральних судин шиї, крововиливи у м`які тканини шиї по ходу рани; відкритий перелом кісток черепу, забої головного мозку, крововиливи під м`яку мозкову оболонку головного мозку, у м`які покрові голови, синці обличчя, які виникли незадовго до настання смерті від дії тупого предмету з обмеженою поверхнею контактування, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть наступила від забійно-рваної рани шиї з пошкодженням м`яких тканин, м`язів та магістральних судин шиї, яка ускладнилась гострою крововтратою, що підтверджується наявністю та характером пошкоджень, малокрів`ям внутрішніх органів, плямами Мінакова під ендокардом, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №118 від 26.03.2023 року.

За таких обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_9 , які знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_12 , вочевидь не можна віднести до самозахисту.

Така ознака об`єктивної сторони як причинний зв`язок між діянням обвинуваченого та смертю потерпілого в цьому провадженні має місце, оскільки діяння ОСОБА_9 за своїм характером є головною умовою, без якої неможливе настання наслідку, воно передує в часі й породжує його, отже є необхідною і визначальною стосовно заподіяння смерті ОСОБА_12 . Між діями ОСОБА_9 і смертю потерпілого є необхідний причинний зв`язок, смерть наступила від забійно-рваної рани шиї з пошкодженням м`яких тканин, м`язів та магістральних судин шиї, яка ускладнилась гострою крововтратою, що підтверджується наявністю та характером пошкоджень, малокрів`ям внутрішніх органів, плямами Мінакова під ендокардом.

Діяння ОСОБА_9 є причиною заподіяння смерті, оскільки нанесення неодноразових ударів дерев?яною палицею в життєво важливі органи, а саме в голову та шию постраждалого, створило реальну небезпеку заподіяння наслідків, які втілились в об`єктивну дійсність з урахуванням супутніх обставин, і за характером діяння, заподіяна постраждалому смерть - є закономірним наслідком розвитку причинно-наслідкового зв`язку.

Доводи обвинуваченого про те, що дерев`яною палицею він хотів вдарити ОСОБА_12 по руці, а попав по голові, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №1/118 від 05.05.2023 року постраждалому було нанесено не один удар, а не менше трьох ударів по голові та один удар в область шиї, тому неодноразові удари обвинуваченого свідчать про цілеспрямованість його дій.

Апеляційний суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого про те, що смерть ОСОБА_12 настала внаслідок його неодноразових падінь на бетонне покриття головою, оскільки вони спростовуються висновком судово-медичної експертизи №118 від 26.03.2023 року, відповідно до якої виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження виникли незадовго до настання смерті від дії тупого предмету з обмеженою поверхнею контактування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно показів ОСОБА_9 вбачається, що після нанесення неодноразових ударів дерев`яною палицею ОСОБА_12 , від чого останній впав, обвинувачений не поцікавився його самопочуттям, не викликав швидку медичну допомогу та не покликав на допомогу інших осіб. У місцевому суді обвинувачений повідомив, що він зайшов до веранди, закрився всередині, зробив чаю та приліг приблизно на годину.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений вказав, що після нанесення вищевказаних ударів, він закрив хвіртку та пішов до будинку міряти тиск, та повернувся у двір близько через півгодини. Однак, незважаючи на певні суперечності в показах обвинуваченого щодо часу перебування обвинуваченого в будинку та його зайняття, все одно вбачається, що подальша поведінка обвинуваченого підтверджує, що завдавши потерпілому неодноразових ударів в життєво-важливі органи, обвинувачений не вжив жодних заходів щодо збереження життя та здоров?я ОСОБА_12 .

Лише в подальшому, вийшовши на вулицю з будинку, побачивши лежачого на дворі ОСОБА_12 , який був в крові, обвинувачений ОСОБА_9 покликав сусіда ОСОБА_13 , однак не для надання допомоги ОСОБА_12 , а для того, що відвезти його додому, оскільки самостійно обвинувачений це зробити не міг.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що свідок ОСОБА_13 повідомив, що після встановлення того, що ОСОБА_12 помер, обвинувачений ОСОБА_9 вказав йому «давай його посадимо на тачку та відвеземо батьку, а батько нехай розбирається».

Також, згідно показів вказаного свідка, по приїзду швидкої допомоги, ОСОБА_9 вимкнув світло, закрив двері та ворота. Після чого працівники швидкої посвітили ліхтариком, побачили тіло та поїхали за поліцією. Вже потім, коли приїхала поліція, ОСОБА_9 вийшов з будинку.

На переконання колегії суддів, поведінка обвинуваченого ОСОБА_9 після вчинення злочину також має суттєве значення.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він на час тих подій не перебував в стані алкогольного сп?яніння, колегія суддів визнає неспроможними та такими, що спростовуються показами свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що бачив, що ОСОБА_9 перебував у «нетверезому стані», та не розумів, що відбувається. Крім того вказаний свідок також пояснив, що особисто ОСОБА_9 повідомив йому, що «випив».

Колегія суддів критично відноситься до доводів обвинуваченого про те, що свідок ОСОБА_13 в даному кримінальному провадженні ніби міг його обмовити, оскільки підстав сумніватися достовірності показів вказаного свідка чи існуванні будь-яких неприязних відносин з обвинуваченим ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено та стороною захисту не доведено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що допитані місцевим судом свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та за відмову від давання показань.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_13 є такими, що варті довіри, оскільки об`єктивно підтверджуються сукупністю інших досліджених судом першої інстанції доказів.

З урахуванням викладеного, враховуючи обставини кримінального провадження, виникнення конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_9 та загиблим безпосередньо перед вбивством, недоведеність наявності тілесних ушкоджень у обвинуваченого, враховуючи характеристику знаряддя скоєного злочину дерев?яну палицю, та спосіб заподіяння загиблому тілесних ушкоджень не менше трьох ударів по голові та один удар в область шиї, тобто у життєво важливі органи, вказують на спрямованість дій обвинуваченого саме на позбавлення життя потерпілого.

Колегія суддів звертає увагу, що у разі якби ОСОБА_9 . захищався від ОСОБА_12 , то на ньому були б виявлені хоч якісь тілесні ушкодження. Обставини даного кримінального провадження, зокрема фактичні дії обвинуваченого - нанесення тілесних ушкоджень в життєво важливі органи загиблого, об`єктивно не можна визнати розумною версією самозахисту із застосуванням дерев?яної палиці та адекватним засобом відвернення нападу на нього у обстановці, яка склалася.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_9 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.1 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а доводи сторони захисту про недоведеність умислу ОСОБА_9 на вбивство ОСОБА_12 є безпідставними.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані суду докази, чітко сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого особливо тяжкого злочину, конкретні обставини справи, характер та спосіб скоєння злочину та його наслідки, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, обставини що характеризують поведінку обвинуваченого до та після вчинення ним злочину, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою похилого віку, має постійне місце проживання та задовільну характеристику.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статей 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід?ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Враховуючи вказані обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з тим, що призначене ОСОБА_9 покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі за ч.1 ст.115 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з цим, апеляційним судом встановлені обставини, які тягнуть за собою зміну вироку суду першої інстанції.

Так, положення ст.ст. 368, 374 КПК містять виключний перелік питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, про які зазначається у вироку.

Водночас суд першої інстанції ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_9 вийшов за межі питань, які мали бути ним вирішені у відповідності до ст.ст. 368, 374 КПК.

Зокрема суд зазначив в резолютивній частині вироку про відбування покарання засудженого у кримінально-виконавчій установі закритого типу, що суперечить засадам законності кримінального провадження та положенням ст.86 КВК України, яка передбачає, що вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

За таких обставин посилання суду у вироку про відбування покарання ОСОБА_9 в кримінально-виконавчій установі закритого типу, підлягає виключенню з його резолютивної частини.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Пунктом 4 частини 1 статті 409 КПК визначено, що підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.2 ч.1 ст.413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, вважається застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає, що уточнена апеляційна скарга обвинуваченого та апеляційна скарга захисника підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року в кримінальному проваджені №0000700 від 19.02.2023 року, яким ОСОБА_9 засуджений за ч.1 ст.115 КК України змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання суду на відбування призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той самий строк, з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4