ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2171/24 Справа № 192/940/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року про відмову у задоволенні подання державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року відмовлено у задоволенні подання державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції зазначив, що враховуючи дані про особу засудженого, його ставлення до вчиненого злочину, відомості про поведінку засудженого під час відбування покарання, а саме те, що засуджений за весь період відбування покарання мав 2 стягнення, характеризується посередньо, не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, не дотримувався норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку установи, відсутні підстави для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що суд безпідставно врахував стягнення, які були отримані засудженим ще у СІЗО. Вважає, що суд необгрунтовано взяв до уваги, що засуджений вже раніше звільнявся умовно-достроково, але вчинив кримінальне правопорушення майже одразу після звільнення. Звертає увагу, що засуджений має 5 заохочень, до праці ставиться сумлінно, стягнень не має, працює протягом усього строку відбування покарання, приймає участь у реалізації програм диференційного виховного впливу, постійно залучається і бере участь у роботах з благоустрою.

Також на оскаржуваний вирок суду засуджений подав апеляційну скаргу, однак до початку судового розгляду у відповідності до ч. 1 ст. 403 КПК України подав заяву про відмову від апеляційної скарги, яка у відповідності до ст. 403 КПК України була прийнята судом.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Засуджений ОСОБА_7 залишив вирішення апеляційної скарги на розсуд суду.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув подання установи відбування покарання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року за ч. 2 ст. 162 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.

Початок строку відбування засудженим покарання 04 листопада 2020 року.

Кінець строку відбування засудженим покарання 04 лютого 2025 року.

Згідно наявної в матеріалах провадження характеристики на засудженого ОСОБА_7 останній в установах виконання покарань за останньою судимістю знаходиться з 06 листопада 2020 року.

В державній установі «Солонянська виправна колонія (№21)» ОСОБА_7 знаходиться з 08 грудня 2020 року та за час відбування покарання має 5 заохочень, мав два стягнення, які погашено у встановленому законом порядку, працевлаштований днювальним у відділенні СПС №12 установи, підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику на свою адресу, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу Підготовка до звільнення та Фізкультура та спорт.

Судом першої інстанції також було проаналізовано поведінку та характеристику ОСОБА_7 за весь період відбуття ним покарання та згідно наявної в особовій справі характеристики та висновку щодо ступеня виправлення засудженого від 18 вересня 2023 року засуджений за весь період відбування покарання характеризувався посередньо, не приймав участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, не дотримувався норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку установи, а також не виконував законних вимог адміністрації, а лише на даний час засуджений згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого від 26 квітня 2024 року вказану поведінку змінив.

Крім того, судом взято до уваги, що 15 вересня 2023 року адміністрацією колонії було відмовлено засудженому в направленні документів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від покарання, як такому що не довів своє виправлення.

Судом було враховано і те, що засуджений, маючи не виконане зобов`язання за виконавчим листом у розмірі 985,01 грн., не вчиняє жодних заходів, спрямованих на відшкодування заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що праця ОСОБА_7 та сумлінне ставлення до неї були предметом розгляду адміністрації, у зв`язку з чим засуджений був неодноразово заохочений. При цьому суд також взяв до уваги той факт, що на початку відбування покарання до ОСОБА_7 було застосовано два стягнення, які наразі погашено, та лише через 2 роки від початку відбування покарання почались застосовуватись заохочення, що у сукупності не може оцінюватись судом як сумлінна поведінка протягом всього строку відбування покарання та що свідчить про те, що засуджений лише стає на шлях виправлення.

Судом також було враховано особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, відбував покарання у виді позбавлення волі за аналогічні злочини, до нього застосовувалось умовно-дострокове звільнення, однак засуджений продовжив вчиняти кримінальні правопорушення.

Судом першої інстанції також взято до уваги, що згідно оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 має середній ризик.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на вказані обставини та особу засудженого не можна поведінку останнього за весь період відбування покарання визнати сумлінною та останній на даний час не довів свого виправлення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні подання установи про умовно-дострокове звільнення засудженого, оскільки той факт, що засуджений стягнень не має, має 5 заохочень, дотримується встановлених в установі правил поведінки та розпорядку, працевлаштований в установі, бере участь у роботах з благоустрою установи, приймає участь у виховних заходах та у роботі самодіяльних організацій, ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Той факт, що у засудженого відсутні порушення режиму утримання під час перебування в колонії, має місце, проте згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України неухильне додерження правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

При цьому, в матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано відомостей, які б містили оцінку державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» поведінки засудженого за час весь час відбування покарання як позитивної.

Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення засуджений не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Доводи прокурора про упереджене ставлення до ОСОБА_7 суду є безпідставними, як і твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги, що ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року ОСОБА_7 було звільнено умовно-достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі для проходження військової служби за контрактом.

З огляду на вищевикладене доводи прокурора не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності клопотання засудженого, а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року про відмову у задоволенні подання державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4