Справа № 166/924/22 Провадження №11-кп/802/83/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000110 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, непрацюючого, особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, одруженого, має неповнолітню дитину, несудимого

визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вироком вирішено долю речових доказів, процесуальних витрат та арештованого майна.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, не маючи передбаченого законом дозволу, в порушення вимог п.1 Додатку №1, затвердженого пунктом 1 Постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» № 2471-XII від 17.06.1992 року; п.2, п.9 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 року № 622 придбав і зберігав вибухові пристрої, вибухові речовини та боєприпаси без передбаченого законом дозволу.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та в невстановленому досудовим розслідуванням місці, незаконно придбав: десять об`єктів близької до циліндричної форми,тринадцять об`єктів сферичної форми, три корпуси протитанкових мін ТМ-62М, реактивну протитанкову гранату РПГ-22 «Нетто» та двадцять тротилових шашок, які зберігав за місцем свого проживання без передбаченого законом дозволу у господарському приміщенні до 20.06.2022 року, а саме до їх вилучення працівниками поліції відділення поліції №2 (сел. Ратне) Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області під час проведення комплексного відпрацювання населеного пункту.

Згідно висновку експерта від 28.07.2022 року №КСЕ-19/103-22/5181 надані на дослідження тринадцять об`єктів сферичної форми є корпусами наступальних осколкових ручних гранат РГН, промислового виготовлення. Надані на дослідження десять об`єктів близької до циліндричної форми є ударно- дистанційними запалами УЗД, промислового виготовлення. При конструктивному поєднанні між собою наданих на дослідження десяти корпусів гранат РГН з наданими на дослідження десятьма ударно- дистанційними запалами УДЗ вони є десятьма наступальними осколковими ручними гранатами РГН, які придатні до вибуху і відносяться до вибухових пристроїв військового призначення - бойових припасів.

Три наданих на дослідження корпуси наступальних осколкових ручних гранат РГН є зарядами вибухової речовини ТГ-30, ТГ-40 (суміш тротилу та гексогену). Маса даної вибухової речовини у кожному корпусі ручної гранати РГН становить 114 г. Вибухова речовина, якою були спорядженні три корпуси гранат РГН придатна до вибуху.

Згідно висновку експерта від 01.08.2022 року №КСЕ-19/103-22/5180 реактивна протитанкова граната РПГ-22 «Нетто» відноситься до вибухових пристроїв військового призначення та бойових припасів, яка придатна до вибуху.

Згідно висновку експерта від 28.07.2022 року №КСЕ-19/103-22/5182 три корпуси протитанкових мін ТМ-62М промислового виготовлення, є зарядами вибухової речовини тротил, вага вибухової речовини в кожному корпусі протитанкової міни ТМ-62М становить 7000 г. Вибухова речовина тротил, якою були споряджені три корпуси протитанкових мін ТМ-62М придатна до вибуху.

Згідно висновку експерта від 05.08.2022 року №КСЕ-19/103-22/5183 двадцять тротилових шашок є конструктивно оформленими зарядами бризантної вибухової речовини - п`ятнадцять 200 г та п`ять - 400 г, які відносяться до зарядів вибухової речовини та придатні вибуху.

Суд першої інстанції в ході судового розгляду, за наслідками дослідження обставин кримінального провадження, дійшов висновку, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21.07.2023 року про виправдання ОСОБА_7 незаконним, необгрунтованим та таким, який підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання обвинуваченого.

Насамперед, апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідків, зокрема, показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Прокурор зауважує, що свідок ОСОБА_11 , будучи виконувачем обов`язків командира ДФТГ, суду повідомив, що обвинуваченому ОСОБА_7 та іншим членам ДФТГ видавалися лише автомати та набої до них, інших видів озброєння ДФТГ не отримувало і не мало. Про відсутність у користуванні ДФТГ інших видів озброєння, крім автоматів, підтвердили свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

На переконання апелянта, з показань вказаних свідків вбачається, що обвинувачений зберігав бойові припаси, вибухові речовини та пристрої особисто, до вказаних предметів доступ мали кілька осіб, а не всі члени ДФТГ.

У свою чергу, судом першої інстанції також не з належною повнотою оцінено показання самого обвинуваченого ОСОБА_7 . Адже, останній підтвердив отримання ним автомата та набоїв до нього і відповідний дозвіл на отриману зброю. Щодо походження вилученого у нього іншого озброєння повідомив лише, що його залишили військові, однак що це були за військовослужбовці йому не відомо. Таким чином, ОСОБА_7 не наведено належного обґрунтування як походження зброї, так і її зберігання за його місцем проживання, а не за місцем розташування ДФТГ.

Посилання місцевого суду на ст.39 КК України та наявність в діях ОСОБА_7 крайньої необхідності, викликаної необхідністю надання відсічі збройній агресії рф, на переконання прокурора, є не аргументованим. Так, посилання на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові № 760/6225/22 від 04.05.2023 року, не є релевантною, оскільки події, котрі в ній вказані, відбулися в час звільнення Київської області від російських окупаційних військ.

Крім зазначеного вище, місцевим судом, на переконання апелянта, безпідставно визначено недопустимими ряд доказів, а саме: протокол огляду місця події від 20.06.2020 року, постанову про визначення предметів речовими доказами від 29.07.2023 року. У свою чергу, прокурор вказує, що висновок комплексної судової вибухо-технічної експертизи від 28.07.2022 року, та постанова про визнання предметів речовими доказами від 29.07.2023 року судом не досліджувалася та в матеріалах провадження відсутні.

Також прокурор не погоджується з твердженням місцевого суду про право ОСОБА_7 використовувати інші види озброєння, оскільки він був членом добровольчого формування. Вказане суперечать Закону України «Про основи національного спротиву» та Порядку застосування членами добровольчих формувань територіальних громад особистої мисливської зброї, стрілецької зброї, інших видів озброєння та боєприпасів до них під час виконання завдань територіальної оборони, затвердженого Постановою КМУ від 29.12.2021 року № 1448.

На думку апелянта, твердження сторони захисту про те, що умислу продавати зазначену зброю в обвинуваченого не було, ніяким чином не спростовують наявність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Враховуючи вказане, в порядку ч.3 ст.404 КПК України, прокурор просить повторно дослідити ряд доказів, котрі зазначені в поданій апеляційній скарзі.

У поданому доповненні до апеляційної скарги, сторона обвинувачення вказує на порушення судом першої інстанції ст.22 КПК України, адже безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про виклик та допит свідків командирів та відповідальних осіб ракетно-артилерійського озброєння військової частини НОМЕР_1 окремої гірсько-штурмової бригади та 63 окремої механізованої бригади. Також судом в порушення ст.350 КПК України, без виходу до нарадчої кімнати та без винесення відповідної ухвали, відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про призначення амбулаторної судової психіатричної експертизи ОСОБА_7 .

У зв`язку з неповнотою судового розгляду, апелянт просить призначити вище вказану експертизу та допитати свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Прокурор вважає, що органом досудового розслідування повністю доведена винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, належними та допустимими доказами, зібраними у встановленому законом порядку, які на думку сторони обвинувачення, не отримали оцінку суду за результатами судового провадження.

Таким чином прокурор просить скасувати оскаржений вирок, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскарженого вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо, щодо її задоволення заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту вказаної статті убачається, що у виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Крім того, у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих в судовому засіданні.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Частиною 3 ст.62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

При перевірці матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що оскаржений вирок суду першої інстанції зазначеним вимогам кримінального процесуального закону відповідає.

Матеріали справи свідчать, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про недоведеність, що в діях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та обґрунтовано виправдав його.

Перш за все, колегією апеляційного суду відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про повторний допит обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 та повторне дослідження протоколу огляду місця події від 20.06.2022 року, протоколу огляду предметів від 20.06.2022 року, витягу з ЄРДР №0000110.

Нормами ст.404 КПК України чітко регламентовано, що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Такими чином, сам факт непогодження сторони обвинувачення з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Прокурор під час апеляційного перегляду просила повторно дослідити докази через неналежну, на її думку, оцінку місцевим судом. Разом з тим, сторона обвинувачення не наводила жодних належних обґрунтувань того, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених частиною третьою статті 404 КПК України, для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому колегією суддів відмовлено у повторному їх дослідженні.

Також відмовлено у задоволенні клопотання про допит як свідків командира НОМЕР_1 окремої гірсько-штурмової бригади ОСОБА_15 та командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади ОСОБА_16 та призначення амбулаторної психіатричної експертизи ОСОБА_7 .

Стороною обвинувачення не наведено, і в судовому засіданні не обґрунтовано наявність обставин, визначених частиною 1 статті 509 КПК України, які свідчать, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 під час ймовірного вчинення кримінального правопорушення або після його ймовірного вчинення була або є неадекватною, а лише посилання на отримання травм голови під час АТО та інвалідність ІІ групи не є достатньою підставою для висновків про необхідність призначення психіатричної експертизи обвинуваченому.

Також під час судового провадження в суді першої інстанції суд всіляко сприяв стороні обвинувачення в допиті свідків. І, зважаючи на ту кількість допитаних свідків сторони обвинувачення, доводи прокурора, який про необхідність допиту в якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 клопотав уже на завершальному етапі судового розгляду є необгрунтованими. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні такого клопотання прокурора з чим погоджується і апеляційний суд та вважає, що відсутня доцільність в допиті цих свідків. Вказані обставини, на переконання суду апеляційної інстанції, жодним чином не порушують принцип змагальності сторін та не вплинули на повноту судового розгляду для встановлення всіх обставин у даному кримінальному провадженні, а також на оцінку доказів, покладених в основу оскарженого вироку.

Обмежившись аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушує установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погоджується з оцінкою зазначених вище доказів, даною місцевим судом та це не суперечить встановленій статтею 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.

Ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що у кримінальному провадженні не доведено, що вилучені у нього бойові припаси, вибухові речовини та вибухові пристрої обвинувачений мав намір використати інакше, ніж для виконання бойових завдань по протидії збройній агресії російської федерації та захисту суверенітету України, тобто, на переконання суду, ОСОБА_7 діяв в умовах крайньої необхідності під час воєнного стану.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновків про недоведеність наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у діях ОСОБА_7 , з якими погоджується і апеляційний суд.

Поміж тим, під час апеляційного розгляду кримінального провадження було встановлено, що на звукозаписі судового засідання від 13.02.2023 року, де зафіксовано допит обвинуваченого ОСОБА_7 частково відсутній звук як про це вказувала прокурор. Судом апеляційної інстанції було витребувано копію диску із згаданим звукозаписом судового засідання, однак із наданої відповіді Ратнівського районного суду Волинської області вбачається, що у конференції №1247276, яка відбулася 13.02.2023 року частково відсутній звук з технічних причин. Вказані обставини повністю підтверджуються листом ДП «Інформаційні судові системи» щодо обставин виникнення технічного збою. Разом з тим, на переконання колегії суддів, показання обвинуваченого, які відсутні на звукозаписі судового засідання, належним чином висвітлені та їм надана належна оцінка у оскарженому вироку, а тому вказана обставина жодним чином не свідчить про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону чи неповноту судового розгляду, як про це вказує сторона обвинувачення.

Зокрема, суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_7 який, повністю заперечивши винуватість у пред`явленому обвинуваченні показав, що у перші дні війни його не мобілізували до Збройних Сил України, а тому як такий, що має військовий досвід почав організовувати лінію оборони протяжністю 20-25 км від кордону. Ствердив, що був обраний добровольцями, які стали на захист України, командиром добровольчої територіальної оборони, після чого призначав командирів відділення. Хлопці чергували без зброї, показав їм схрон боєкомплекту - три міни, РПГ, 13 гранат, з яких три без запалів, 20 тротилових шашок, які привезли військовослужбовці ОСОБА_21 бригади, який сказали повернути військовим після закінчення воєнного стану. Обвинувачений показав, що був наказ Головнокомандувача ЗСУ ОСОБА_22 використовувати зброю по обстановці. Зазначені військовослужбовці не повідомили йому своїх координат. ОСОБА_23 він із добровольцями використовували за призначенням - ставили міни на розтяжки на кордоні. Після того, як денне чергування відмінили, боєкомплект із бліндажа перевезли до нього додому в господарське приміщення і на нічні чергування добровольці ДФТГ брали боєкомплект. Крім цього, йому у відділенні поліції видали автомат та набої до нього, на який мав дозвіл. На іншу зброю, яку вилучили за місцем його проживання дозвіл не потрібен, оскільки в Україні введено воєнний стан. Він навчав людей користуватися боєкомплектом, проводив інструктаж. Ствердив, що вилучену у нього зброю не привіз із АТО , оскільки отримав поранення та евакуйовувався із зони бойових дій на сході України на вертольоті до Харкова, а звідти до Києва.

Наведені показання щодо обставин незаконного зберігання ОСОБА_7 . боєприпасів, вибухових речовин та пристроїв узгоджуються з показаннями свідків у суді першої інстанції ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які вказали, що використовували гранати, міни, протитанкові міни, гранатомет під час чергування на кордоні та з метою захисту кордону. ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ствердили також, що з бліндажа зброю перевезли до господарства ОСОБА_7 . Також свідок ОСОБА_14 вказував, що зброю ОСОБА_7 надали військовослужбовці.

Фактично вказані свідки підтвердили, що знали про наявність вказаних вище боєприпасів, вибухових речовин та пристроїв, вказали про їх використання під час чергування (видачу ОСОБА_7 . мін, протитанкових мін, гранатомету), знаходження озброєння у бліндажі.

Свідок ОСОБА_7 , який був командиром ДФТГ «Самари» до його мобілізації як і свідок ОСОБА_11 , який є в.о. командира ДФТГ «Самари» будучи допитаними у суді першої інстанції ствердили, що ОСОБА_7 було видано автомат і набої до нього на який він мав дозвіл, а щодо вилученої за місцем проживання ОСОБА_7 зброї вказали лише, що їм не відомо про наявність дозволу на неї. Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вказали лише, що зброю вилучену у ОСОБА_7 . ДФТГ не отримувало і обвинуваченому не видавалося та відповідно дозволи на неї не оформлялися. Сам обвинувачений вказував, що керівництво ДФТГ про наявність зброї не повідомляв, а лише декільком членам ДФТГ, тобто такі показання обвинуваченого узгоджуються з наданими показаннями вищезазначених свідків в частині поінформованості кожного з них щодо наявності боєприпасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв та дозволів на них у ОСОБА_7 .

Крім того, показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про те, що ДФТГ не отримувало і обвинуваченому не видавалося, вилучене у обвинуваченого озброєння, та відповідно дозволи на нього не оформлялися жодним чином не свідчить про те, що свідки не були проінформовані про наявність вказаного вище озброєння в користуванні ОСОБА_7 . Оскільки свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначали про проведення інструктажів щодо поводження із згаданим озброєнням та мінування кордону, перебування зброї у бліндажі до моменту її перевезення до господарства ОСОБА_7 , що фактично виконувалося відкрито і без приховування від учасників ДФТГ «Самари».

З огляду на наведене, необґрунтованим є твердження прокурора у апеляційній скарзі, що свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказували лише про отримання автоматів та набоїв до них, та не зазначали про будь-яке інше озброєння чи оформлення дозволів на неї. Крім того, описані свідками дії ОСОБА_7 , а саме проведення інструктажів щодо поводження із згаданим вище озброєнням, надання його на чергування з бліндажу та в подальшому надання озброєння для нічних чергувань спростовує посилання прокурора про умисл в ОСОБА_7 саме на особисте зберігання боєприпасів, вибухових речовин та пристроїв.

Доводи прокурора про те, що суд не надав належної оцінки показанням обвинуваченого та лише зазначив, що ОСОБА_7 використовував озброєння з метою відсічі збройної агресії російської федерації, тобто за умов, які мають ознаки крайньої необхідності, - є неспроможними з огляду на наступне.

Предметом посягання кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, є суспільні відносини з приводу встановленого законодавством порядку поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами.

Суспільна небезпечність незаконного поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами полягає в тому, що воно створює сприятливі умови для вчинення злочинів із використанням зазначених предметів.

Згідно змісту диспозиції ч.1 ст.263 КК України суб`єктивна сторона незаконної дії з боєприпасами характеризується тільки прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.39 КК України не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

В той же час, відповідно до змісту обвинувального акту ОСОБА_7 інкримінується те, що він незаконно придбав та зберігав бойові припаси, вибухові речовини та пристрої без передбаченого законом дозволу, тобто за відсутності небезпеки, що безпосередньо загрожувала правоохоронюваним інтересам особи, суспільства і держави.

Проте, в даному випадку, як правильно вказав у вироку суд першої інстанції, хоча дії обвинуваченого і носять формальний характер порушення встановленого порядку поводження із бойовими припасами та вибуховими речовинами, пристроями, на які посилається сторона обвинувачення, однак, вказані дії вчинялися для досягнення значної суспільно корисної мети; за встановлених судом обставин було неможливо досягти зазначеної мети у даній обстановці без вчинення зазначеного діяння обвинуваченим, тобто ним було вжито заходів, які дають підстави обґрунтовано розраховувати на відвернення шкоди правоохоронюваним інтересам.

На переконання колегії суддів, дії обвинуваченого, які формально мають ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, не можна ототожнювати з аналогічними діями у мирний час, оскільки вони були обумовлені воєнним станом та подіями, які відбувалися на час інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, і, відповідно, мали реальне підґрунтя саме у першій половині 2022 року, тобто коли існувала реальна загроза збройного нападу зі сторони кордону із республікою білорусь. Адже, фактично бойові припаси та вибухові речовини, пристрої були вилучені працівниками поліції у ОСОБА_7 (20.06.2022 року) в короткий проміжок часу після повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України, тобто момент придбання ним, зберігання вказаного озброєння припадав на активний період формування лінії оборони на державному кордоні України та республіки білорусь.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що умисел ОСОБА_7 не був спрямований на свідоме порушення Закону у мирний час, а на вчинення дій з метою захисту України від агресії російської федерації під час воєнного стану,на думку колегії суддів, - відповідають фактичним обставинам вчиненого.

Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України за недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення, зробив ґрунтовний аналіз доказів, які були надані стороною обвинувачення та дійшов правильного висновку про те, що вони не підтверджують наявність складу інкримінованого ОСОБА_7 злочину в його діях.

За змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені зібрані докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірені судом та згідно зі статтями 85, 86, 87, 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Із змісту вироку суду першої інстанції убачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд не бере до уваги докази обвинувачення.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку судом доказів обвинувачення апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Як слідує із оскарженого вироку, суд першої інстанції, досліджуючи надані стороною обвинувачення докази, вказав на порушення норм процесуального закону, допущені при проведенні огляду місця події від 20.06.2022 року, зазначивши, що у цьому провадженні не було невідкладних випадків в розумінні ч.3 ст.233 КПК України, тому слідчий мав діяти у відповідності до вимог ст.234 КПК України.

Так, встановлено, що обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України ґрунтується на доказах, отриманих у результаті проведення огляду місця події від 20.06.2022 року, який було проведено з 11:41 по 14:20 годину на підставі повідомлення на лінію 102 про зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів без передбаченого законом дозволу.

Відомості про вчинення кримінального правопорушення було внесено до ЄРДР за №0000110 о 17:39 год 20.06.2022 року лише після проведення огляду місця події.

Для встановлення того, чи був протокол огляду місця події допустимим як доказ у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для його збирання, саме на той час, коли він був зафіксований і одержаний. Якщо слідчим був порушений порядок його збирання, такий доказ не може вважатись допустимим і бути підставою для прийняття процесуальних рішень.

При цьому огляд місця події слід відрізняти від такої слідчої дії, як обшук.

Однак, відповідно до ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч.3 цієї статті.

Згідно з приписами ч.3 ст.233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами ст.234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та відеофіксації не було потреби проведення обшуку слідчою до постановлення ухвали слідчого судді, входити до житла чи іншого володіння ОСОБА_7 , оскільки не вбачається невідкладних випадків, зокрема пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження видно, що слідча всупереч вимогам закону до внесення відомостей про вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення до ЄРДР, фактично здійснила слідчу дію - обшук під час якого вилучено вогнепальну зброю та бойові припаси, який оформлений протоколом огляду місця події.

Слід також зазначити, що 22.06.2022 року ухвалою слідчого судді Ратнівського районного суду Волинської області узаконено слідчу дію - протокол огляду місця події, проведену 20.06.2022 року до внесення відомостей до ЄДРДР на території домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 , користувачами якого є обвинувачений та ОСОБА_19 . Однак, узаконення слідчим суддею слідчої дії відбулося усупереч вимогам ч.3 ст.233 КПК України і після проведення слідчої дії слідчий звернувся про узаконення цієї слідчої дії через день, тобто не дотримано невідкладності її узаконення.

Разом з тим, як визначено законодавцем у кримінальному процесуальному законі «невідкладні» процесуальні строки, це такі строки протягом яких учасники провадження мають право на вчинення певних дій, а у разі, якщо втрачений визначений законом час, вони втрачають можливість вчинити відповідну процесуальну дію. Ці строки встановлюються в інтересах швидкості здійснення кримінального провадження і повинні бути нетривалими.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції, що огляд місця події 20.06.2022 року за адресою АДРЕСА_1 носив фактично «постановочний» характер, та проведений з істотними порушеннями КПК України. Перш за все, як видно із відеофіксації слідчої дії при вході до кімнати житлового будинку вся зброя лежить на підлозі кімнати та підготовлена до вилучення, тобто працівники поліції уже проводили там огляд без відеофіксації. Поміж тим, встановлено те, що працівники поліції постійно перекладали з одного місця на інше місце відшукані та вилучені вогнепальну зброю та бойові припаси.

Крім того під час складання зазначеного протоколу обшуку були порушені вимоги ст.ст.104, 105 КПК України, що є окремою підставою для визнання зазначених протоколів недопустимими доказами.

Зокрема, як вбачається з протоколів обшуку участь у його проведенні брали кілька оперативних працівників, однак передбачені п.1 ч.3 ст.104 КПК України відомості про них відсутні.

Також всупереч п.2 ч.3 ст.104 КПК України протоколи обшуку не містять відомості про послідовність всіх дій під час проведення обшуку, а саме під час проведення обшуку не зазначено хто проводив слідчу дію, хто виявив вогнепальну зброю та боєприпаси, не зазначені заяви ОСОБА_7 зроблені під час обшуку. Також за результатами дослідження змісту протоколів обшуку та відеозаписів встановлено, що хід обшуку, зазначений в протоколах, явно не відповідає відеозаписам подій.

На порушення вимог п.2 ч.3 ст. 104, ч.3 ст.105 КПК України в протоколах не зазначено всіх осіб , які упаковували речові докази.

Таким чином, посилання на протокол огляду місця події від 20.06.2022 року як на доказ є недопустимим, оскільки він отриманий з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, встановлених нормами ст.214 КПК.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими й докази, які є похідними, зокрема, й протокол огляду предметів від 20.06.2022 року, який розпочато до проведення реєстрації кримінального провадження, висновки експертиз, постанови про визнання речовими доказами речей.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за критерієм доказування «поза розумним сумнівом».

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для його скасування та постановлення нового вироку, передбачених ст.ст. 409, 420 КПК України, колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: