ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 рокуСправа № 495/3009/20
Номер провадження 1-кп/495/356/2024

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Білгороді-Дністровському кримінальне провадження, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань 22.04.2020 за №0000682 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Артемово м. Дзержинського Донецької області, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, із середньою освітою, непрацевлаштованого, не депутата, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

потерпілий ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

1. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 21.04.2020 приблизно о 12 годині, більш точний час не встановлено, перебуваючи біля ставку в с. Руськоіванівка Білгород-Дністровського району Одеської області, на ґрунті раптово виниклих, неприязних відносин, маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, наніс кулаком правої руки приблизно п`ять ударів в область обличчя ОСОБА_5 та приблизно сім ударів в область обличчя та голови кулаками обох рук ОСОБА_5 . Точну кількість ударів встановити не надалось можливим. Від отриманих ударів ОСОБА_5 впав на коліна, опершись на руки та ОСОБА_3 , продовжуючи свої суспільно-небезпечні дії, направлені на спричинення тілесних ушкоджень та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, направлених на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , умисно наніс ще два удари кулаками обох рук по потилиці останнього.

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_3 спричинив ОСОБА_5 тілесні ушкодження синці в лобно-тім`яно-потиличній області, на лівій щоці; садна на тлі синців в області козелка лівого вуха, правої виличної дуги, лівій скроневій області.

Синці і садна зазвичай спричиняють незначні, скороминущі наслідки, що тривають не більше 6-ти днів і за цим критерієм, відповідно до п. 2.3,5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Такі умисні, протиправні дії ОСОБА_3 перебувають в прямому причинному зв`язку із настанням: суспільно небезпечного наслідку у вигляді тілесних ушкоджень, наявних у потерпілого ОСОБА_5 .

2. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Такими діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, що полягає в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження.

3. Оцінка доказів.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України не визнав. Суду пояснив, що 22.04.2020 в 12 годині дня рибалив на дамбі. До нього підійшов ОСОБА_5 і почав погрожувати, потім дістав телефон і почав знімати на камеру. ОСОБА_3 до нього підійшов, не чіпав його і не бив, а просто висказав свою незгоду стосовного того, що ОСОБА_5 його знімав. А він його знімав на відео і порвав йому куртку.

Разом з тим, вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України підтверджується сукупністю інших, досліджених у ході судового розгляду доказів, а саме:

- заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 від 22.04.2022;

- Висновком експерта № 63, за підсумками якого експерт дійшов таких висновків: у ОСОБА_5 є тілесні ушкодження синці в лобно-тім`яно-потиличній області, на лівій щоці; садна на тлі синців в області козелка лівого вуха, правої виличної дуги, лівій скроневій області. Враховуючи морфологічні характеристики, зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_5 виникли в результаті ударної травмуючої дії предмету, що володів ознаками тупого твердого. Морфологічні особливості синців (у вигляді синьо-фіолетової припухлості) і саден (поверхня суха, буро-червона, знаходиться на рівні шкіри) у ОСОБА_5 властиві таким, що могли бути заподіяними приблизно за 1-2 доби до початку судово-медичної експертизи, можливо в термін, вказаний в постанові «21.04.2020 приблизно 11 год». Синці у ОСОБА_5 виникли за механізмом удару, садна на тлі синців за механізмом удару і тертя. Синці і садна зазвичай спричиняють незначні, скороминущі наслідки, що тривають не більше 6-ти днів і за цим критерієм, відповідно до п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

- протокол огляду предмету від 29.04.2020, відповідно до якого оглянуто DVD-R диск з двома відеофайлами відеозапису подій 21.04.2020.

У судовому засіданні також оглянуто DVD-R диск з двома відеофайлами відеозапису подій 21.04.2020, який відповідає протоколу огляду місця події. При відтворенні відеофайлів на першому міститься відеозапис біля ставку, на якому ОСОБА_3 направляється від ставка до ОСОБА_5 , котрий в цей час власне і знімає відео на мобільний телефон, кажучи: « ОСОБА_6 , у нас нерест». ОСОБА_3 запитує: «А що ти робиш?». ОСОБА_5 відповідає: «Я знімаю». Підійшовши до камери ОСОБА_3 замахується руками, після чого камера опускається вниз, нічого не видно, чутно голоси «Давай, давай». На 00:50 секунді камера піднімається та видно постать ОСОБА_3 , який стоїть без кепки, розмахує руками та підходить до камери впритул. Далі камера знову опускається, нічого не видно. На 01:20 хвилині відео видно як ОСОБА_3 йде від камери, а ОСОБА_5 каже «От так бачиш, Пашо, що він робить?...». На другому відеофайлі ОСОБА_5 знімає себе на мобільний телефон біля ставка, а саме своє обличчя зі слідами речовини бурого кольору, ОСОБА_5 каже: «От так от, Пашо, дивись, що зробив».

Щодо доводів сторони захисту про неналежність та недопустимість доказів - відеозапису з камери відео спостереження, а також протоколу огляду вказаного відеозапису.

При судовому розгляді цього кримінального провадження попередніми складами суду ОСОБА_3 подавалася відповідні письмові заяви про недопустимість таких доказів та виключення їх з таких мотивів: Даний відеозапис було зроблено ОСОБА_5 , який має статус потерпілого в цій справі. ОСОБА_5 цілеспрямовано, без дозволу обвинуваченого знімав його на камеру мобільного телефону, тим самим порушував його права, закріплені в Конституції України та ст. 307 ЦК України.

Така заява була підтримана і при розгляді кримінального провадження у цьому складі суду. Також ОСОБА_3 додаткового зазначив, що щодо такого доказу як відеозапис у нього є сумнів, оскільки ніхто не проводив експертизу відеозапису. Відтак просив визнати відеозапис недопустимим доказом у цій справі.

Відповідно до норм статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Для суду є аксіомою, що правові норми завжди мають мету, для досягнення якої власне і створюються. Норми права мають застосовуватися, у тому числі і тлумачитися, із врахуванням такої мети, тобто із врахуванням того результату, який за задумом законодавця повинен досягатися внаслідок реалізації такої норми.

Надання переваги словесно-граматичному (буквальному) трактуванню норм законодавства без одночасного цільового (телеологічного) їх тлумачення не дозволить встановити зміст, а також мету та практичне значення існування тієї чи іншої норми у законодавстві (постанова ВПВС від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к).

Також відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною 1 цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами 2 і 3 наведеної вище статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

Із наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Отже, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання (постанова ВПВС від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17).

Суд відхиляє як необґрунтовані доводи в обвинуваченого про недопустимість як доказу відеозапису з місця пригоди, здійснений потерпілим ОСОБА_5 на власний мобільний телефон, що згодом був наданий органу досудового розслідування для долучення до матеріалів кримінального провадження. Здійснення такого запису потерпілим без згоди обвинуваченого було обґрунтованим втручанням у його права у відповідь на протиправні дії обвинуваченого.

Також суд зазначає, що відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Отже, обвинувачений безпідставно виходить із того, що наданий слідчому потерпілим відеозапис було отримано позапроцесуальним порядком. Відеозапис з мобільного телефону отримано стороною обвинувачення від потерпілого за його ініціативою і доброю волею, наданого за його письмовою заявою на ім`я слідчого, що потерпілий підтвердив у судовому засіданні, постановою слідчого диск із відеозаписом визнано речовим доказом, такими діями дотримано порядок, встановлений наведеними кримінальними процесуальними нормами.

При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого не спростовують висновків судів про належність та допустимість зазначеного доказу.

Твердження обвинуваченого щодо сумнівів щодо самого файлу з відеозаписом, а саме, що обидва уривки відео зроблені в той же час не ґрунтуються на об`єктивних даних щодо таких фактів. Ознаки пошкодження чи монтажу не підтверджені доказами у справі, не обґрунтовуються технічними висновками спеціалістів. Об`єктивних даних про такі факти суду стороною захисту не надано.

Сторона захисту в цьому кримінальному провадженні не зверталася до суду з клопотанням про витребування та дослідження в судовому засіданні первинного носія відеозапису , за допомогою якого він був виготовлений. Відеозапис був відтворений у судовому засіданні та з огляду на те, що учасники провадження в порядку ст. 242 КПК не заявили клопотання про проведення судово-технічної експертизи досліджених судом електронних документів, зміст відеозаписів не викликав обґрунтованих сумнів у його достовірності.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 333/1539/16-к, провадження № 51-5646км20.

Крім того, факт вчинення ОСОБА_3 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України підтверджується показами потерпілого та свідкап, допитаних у ході судового розгляду, зокрем

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 пояснив, що він працював на ставку охоронцем. З 1 квітня починається нерест і орендатори ставка забороняють ловити рибу. ОСОБА_3 прийшов і сказав, що все одно буде ловити рибу. У них почалася словесна перепалка, сварка, а потім ОСОБА_3 почав протягувати руки. Якраз їхав кум потерпілого ОСОБА_7 і він попросив, щоб останній стояв біля дороги і подивився. ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_3 і пояснив, чого не можна ловити рибу. А ОСОБА_3 його побив, а потім погрожував куму. Коли він ішов додому то він приїхав на скутері і прийшов з молотком і хотів його ним побити. ОСОБА_5 на другий день поїхав в місто і зняв побої.

Окрім того, у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_7 , який суду пояснив, що він їхав до греблі і його зупинив ОСОБА_5 і сказав, щоб він подивився, що зараз буде відбуватися. І ОСОБА_5 почав говорити з ОСОБА_3 . ОСОБА_3 почав на нього накидатися і бити по лиці і по голові. ОСОБА_7 їх не розбороняв.

Покази потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 у справі суд оцінює як такими, що підтверджують події та існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні. Суд вважає їх свідчення послідовними та такими, що повністю узгоджуються між собою та з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи. Під час судового розгляду вони чітко вказали на ОСОБА_3 як на особу, яка спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_5 .

При цьому, зазначена у їх показах кількість та спрямованість ударів не суперечить даним відеозапису та відповідним протоколом його огляду, а наслідки нанесених ударів потерпілому підтверджуються та висновком експертизи. Цей висновок здобутий у спосіб, передбачений КПК України, є належним та допустимим доказом, в повній мірі аргументований та не викликає сумнів у його достовірності, правильності та повноті.

Крім того, даних, які свідчили б про те, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження за інших обставин та від дій інших осіб, судом не встановлено. Наявність висновку експертизи в матеріалах кримінального провадження підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями обвинуваченого та ушкодженням здоров`я потерпілого. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що незначні відмінності у показах потерпілого та свідка щодо кількості ударів цілком пояснюються стресовим станом останніх у зв`язку протиправними діями обвинуваченого та не впливають на висновок суду про доведеність вини останнього.

Після дослідження в повному обсязі вищенаведених доказів, обвинувачений, прокурор та потерпілий зазначили про відсутність у сторін будь-яких інших доказів, які мали б бути дослідженні судом, а також відсутність клопотань про виклик та допит перед судом будь-яких свідків.

Таким чином, за сукупності інших зібраних допустимих письмових доказів, показань потерпілого та свідка, які були ознайомленні із обсягом прав та обов`язків у кримінальному судочинстві, попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, наявності підстав казати ними неправду судовим розглядом не встановлено. Їх показання є логічними, послідовними, узгоджуються та не суперечать як один одному, так і іншим дослідженим доказам по справі, не суперечать судово-медичним даним отриманим при судово-медичній експертизі.

Оцінюючи відповідно до вимог ст. 94 КПК України кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні відповідного кримінального правопорушення за наведених вище обставин доведена поза розумним сумнівом, та підтверджується дослідженими судом доказами.

Аналізуючи вищенаведені докази, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 в обсязі пред`явленого обвинувачення, є доведеною.

4. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 у відповідності до ст.66 КК України не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , передбачених ст.67 КК України, не встановлено.

5. Мотиви призначення покарання.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, позитивну характеристику за місцем мешкання, надану Руськоіванівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, його вік, стан здоров`я, те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що покарання ОСОБА_3 слід обрати в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

Таке покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 положень ст.ст.69, 75 КК України, оскільки не встановлено сукупності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого.

Разом з тим, суд бере до уваги таке.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_3 визнається судом винним, станом на момент вчинення відносилось до злочину невеликої тяжкості (станом на момент розгляду справи судом є кримінальним проступоком).

Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

За змістом п. 2 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло два роки.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України 21 квітня 2020 року, тобто з часу його вчинення на момент винесення вироку минуло більше 4 років, протягом цього часу перебіг давності не зупинявся та не переривався, обвинувачений у розшуку не перебував, а також з огляду на відсутність в ході судового розгляду клопотань від учасників судового провадження про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_3 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на підставі положень ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України.

6. Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Долю речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов у цьому кримінальному провадженню не заявлявся.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався і суд вважає, що до набрання вироком законної сили будь-який запобіжний захід обвинуваченій обирати немає необхідності.

Керуючись ст.ст. 128, 369, 371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у вигляді громадських робіт на строк 160 (сто шістдесят) годин.

На підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Речові докази DVD-R диск з двома відеофайлами відеозапису подій 21.04.2020 залишити в матеріалах кримінального провадження.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирати.

Цивільний позов не заявлявся.

Процесуальні витрати відсутні.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Ірина БРАТКІВ