Справа № 132/2592/23
Провадження №1-кп/132/153/24
Вирок

Іменем України

10 червня 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000291 від 13 липня 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Фастів Київської області, українки, громадянки України, із незакінченою загальною середньою освітою, неодруженої, маючої на утриманні трьох малолітніх дітей, непрацевлаштованої, не судимої в силу статті 89 КК України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

яка обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 будучи обізнаною, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, на території України з 24.02.2022 року був введений воєнний стан, дія якого продовжена на підставі Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану України» від 01.05.2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 02.05.2023 року № 3057-ІХ, з 05год.30хв. 20.05.2023 року строком на 90 діб, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, за наступних обставин. Так, ОСОБА_6 23 червня 2023 року (точний час органом досудового розслідування не встановлений) перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , разом із своїм знайомим ОСОБА_7 , який приїхав до неї в гості, помітила, що у нього з барсетки випали грошові кошти у розмірі 300 Євро, купюрами по 50 Євро, та у неї в цей же момент виник раптовий умисел на їх викрадення. Реалізуючи даний злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою особистого збагачення, ОСОБА_6 впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення матеріальної шкоди та бажаючи їх настання, діючи умисно, таємно, шляхом вільного доступу, заволоділа вищевказаними грошовими коштами у розмірі 300 Євро, купюрами по 50 Євро, які випавши з барсетки, знаходились на підлозі, якими вподальшому розпорядилась на власний розсуд. Згідно курсу Національного банку України станом на 23.06.2023 року вартість 1 Євро складала 40грн.18коп. Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними протиправними діями спричинила потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на суму у розмірі 12055грн.56коп.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованих їй кримінальних правопорушень визнала повністю, та пояснила, що дійсно вона 23.06.2023 року знаходячись у себе вдома за адресою: АДРЕСА_2 , разом із своїм знайомим ОСОБА_7 , який приїхав до неї в гості, помітила, як з його барсетки випали грошові кошти в сумі 300 Євро, купюрами по 50 Євро, які вона вирішила таємно вкрасти. Реалізуючи даний умисел, вона з підлоги незамітно для ОСОБА_7 , підняла грошові кошти, які викрала, та якими в подальшому розпорядилася на власний розсуд.

Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, згідно якої просив кримінальне провадження розглянути за його відсутності, цивільний позов заявляти не бажає, оскільки матеріальний збиток відшкодовано йому у повному обсязі, обвинувачену суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачена не оспорювала фактичні обставини справи і судом було встановлено, що вона правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності її позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а її дії за ч.4 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених нею кримінального правопорушення, особу винної, обставини, що пом`якшують і обтяжують її покарання.

Обвинувачена ОСОБА_6 вчинила кримінальні правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження № 0000291 від 13.07.2023 року слідує, що ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Фастів Київської області, є громадянкою України, має незакінчену загальну середню освіту, неодружена, має на утриманні трьох малолітніх дітей, а саме сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 19.07.2023 року, ОСОБА_6 не судима в силу статті 89 КК України.

Відповідно до довідки-характеристики, виданої виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Вінницької області за № 1139 від 26.07.2023 року, ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо.

Як вбачається з консультативних висновків спеціалістів, виданих 27.07.2023 року Комунальним підприємством «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_6 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 : щире каяття; визнання вини особою, що вчинила кримінальне правопорушення; наявність трьох малолітніх дітей на утриманні.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 , органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція частини 4 статті 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Суд, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру діяння, обстановки, способу, місця, часу його вчинення, наявності пом`якшуючих покарання обставин, відсутністю обтяжуючих обставин, особи обвинуваченої, вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за кримінальне правопорушення, в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення.

Положеннями частини 1 статті 75 КК України перебачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Натомість, за приписами частин 1, 2 статті 79 КК України, у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до статті 76 цього Кодексу.

Таке звільнення є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і його застосування лише допустиме до вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до 7 років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі та особливо тяжкі злочини, суд залежно від ступеня суспільної небезпечності вчиненого, даних про особу засудженої та обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання, вправі звільнити таких жінок від відбування покарання з випробуванням як на підставі статті 75 КК України, так і на підставі статті 79 КК України.

Однак, згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі № 191/4297/18, стаття 79 КК України є спеціальною нормою щодо статті 75 КК України, і у разі конкуренції виду звільнення від відбування покарання з випробуванням, має застосовуватися спеціальна норма.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховним Судом у постановах від 13.09.2018 року у справі № 688/309/17, та від 24.10.2018 року у справі № 640/8138/16-к, від 11.12.2019 року у справі № 415/6262/17, зазначено, що наявність передбачених у законі умов для звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років від відбування покарання не означає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про їх звільнення, застосування цього звільнення є правом, а не обов`язком суду, якщо є достатні підстави для висновку про можливість виправлення без реального відбування покарання.

Для застосування статті 79 КК України законодавець визначив відповідні підстави: формально-юридичні, що містяться безпосередньо у цій статті, і оціночні (індивідуальні особливості конкретного кримінального провадження, характер дій винної особи, її спосіб життя тощо). Встановлення оціночних підстав є елементом реалізації дискреційних повноважень суду.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги як формально-юридичні підстави (наявність на утриманні обвинуваченої ОСОБА_6 трьох малолітніх дітей, з яких донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не досягла 7 років, щодо якої вона не позбавлена батьківських прав), так і оціночні підставі, зокрема дані про особу обвинуваченої, її спосіб життя, виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання, а також того, що відбування реального покарання у виді позбавлення волі становитиме для неї особистий надмірний тягар та призведе до порушення інтересів малолітніх дітей, суд вважає, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.79 КК України.

При звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.79 КК України, суд виходить з принципу гуманізму з урахуванням національного законодавства та міжнародних договорів.

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Міжнародні організації, у тому числі й Європейський Комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню та покаранню, неодноразово зазначали, що в`язниця, безумовно, не може бути належним середовищем для немовляти чи малої дитини, однак примусове розлучення матерів і малолітніх дітей є вкрай небажаним.

Завдяки інституту звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд дає ОСОБА_6 можливість виправитися без ізоляції від суспільства, та інших реальних обмежень, характерних для позбавлення волі. ОСОБА_6 має піклуватися про своїх малолітніх дітей, займатися їх вихованням постійно, оскільки для жінки, суспільства і держави важливим та особливо цінним є фізичне і моральне здоров`я дитини. Звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у відповідності до положень ст.79 КК України сприятиме побудові здорового соціального фундаменту для майбутнього життя її малолітніх дітей.

Таким чином, завдяки цьому інституту, закон ставить інтереси дитини, її виховання, вище, ніж негайне виконання покарання, вище за реалізацію цілей кримінальної відповідальності.

При звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.79 КК України, суд виходить перш за все з інтересів малолітніх дітей ОСОБА_6 , дбаючи про їх майбутнє, нормальний розвиток яких, може постраждати внаслідок відбування їх матір`ю реального покарання, адже у малолітньому віці особливо важливим є материнське виховання, тому що саме в цей період відбувається становлення моральної самосвідомості дитини.

Отже, завдяки застосуванню цього інституту досягаються не лише спеціальні самостійні цілі кримінальної відповідальності, а й регулюються загалом суспільні відносини, що складаються між матір`ю і дитиною, жінкою і державою, тобто досягаються загальноправові цілі регулювання суспільних відносин і забезпечення правопорядку в державі.

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Речові докази та витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Цивільний позов потерпілою особою в кримінальному провадженні не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити їй покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі статті 79 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного їй покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, установивши засудженій іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 КК України, покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 10 червня 2024 року.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Роз`яснити засудженій, що вона має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженій та прокурору.

Суддя