Номер провадження: 11-кп/813/1527/24
Справа № 518/736/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Фрунзівського райсуду Одеської обл. від 09.04.2024 якою в межах к/п № 0000385 від 01.05.2023 відносно:

ОСОБА_8 , ( ОСОБА_8 ), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Баку, громадянина респ. Азербайджану, з середньою спеціальною освітою, одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 07.06.2024 із визначенням застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою Фрунзівського райсуду Одеської обл. від 09.04.2024було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 07.06.2024 із утриманням в ДУ "Одеський слідчий ізолятор" відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332КК України із визначенням застави у розмірі 164 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 496 592 грн.

Окрім того, зазначеною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні був повернутий прокурору для усунення недоліків.

Обґрунтовуючи ухвалу в частині продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого йому злочину, відомості про його особу та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою, в частині продовження запобіжного заходу, обвинуваченому ОСОБА_8 захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана ухвала в цій частині є незаконною та необґрунтованою з огляду на такі обставини:

- висновки суду є суперечливими, оскільки якщо було встановлено, що обвинувачення є некоректним, то воно не може вважатися обґрунтованим, що свідчить про те, що тримання обвинуваченого під вартою є незаконним та безпідставним;

- заявлені ризики не доведені, обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, більше 8 років проживає в Україні, одружений, забезпечує дружину та її доньку, має у власності квартиру, працює таксистом;

- ОСОБА_8 не має наміру впливати на свідків, які вже допитані на стадії досудового розслідування та імовірне існування такого ризику очевидно не виправдовує застосування найбільш суворого запобіжного заходу;

- ухвалою Київського райсуду м. Одеси відносно іншого обвинуваченого у вказаному провадженні застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням помірного розміру застави, а саме 40 прожитковим мінімумів для працездатних осіб;

За таких обставин захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду від 09.04.2024, в частині продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_8 , та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у цілодобового домашнього арешту. В іншій частині оскаржувану ухвалу залишити без змін.

У судовому засідання апеляційного суду захисник підтримав доводи своєї апеляційної скарги у повному обсязі та просив її задовольнити, натомість прокурор заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Фрунзівському райсуді Одеської обл. знаходиться к/п № 0000385 від 01.05.2023 відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, що стосується доводів захисника відносно того, що якщо було встановлено, що обвинувачення є некоректним, то воно не може вважатися обґрунтованим, апеляційний суд вважає їх передчасними, оскільки на вказаній стадії судового провадження суд не має повноважень на аналіз доказів та доведеність обвинувачення, а може виключно оцінити обвинувальний акт на його відповідність вимогам ст. 291 КПК України.

Окрім того, на теперішній час ухвала суду в частині повернення обвинувального акту прокурору оскаржується в апеляційному порядку.

Водночас, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_8 разі визнання його винуватим, зокрема, у вигляді позбавлення на строк від 7 до 9 років, суспільну небезпеку інкримінованого злочину, який вчинений у найбільш несприятливий для держави період, у час коли є необхідним здійснювати відсіч рф, внаслідок повномасштабного вторгнення, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч.1 ст.177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, апеляційний суд враховує, що наразі провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, учасники провадження не допитані, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_8 на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Що стосується тверджень захисника відносно того, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, більше 8 років проживає в Україні, одружений та працює таксистом, апеляційний суд приймає їх до уваги, однак наявність соціальних зав`язків не свідчить жодним чином про необґрунтованість клопотання сторони обвинувачення та оскаржуваної ухвали, окрім того зазначені обставини не стали для обвинуваченого стримуючим фактором.

Більш того, колегія суддів враховує, що відповідно до клопотання прокурора родина обвинуваченого проживає поза межами України, що також свідчить про існування ризику переховування від суду.

Окрім того, апеляційний суд враховує специфіку інкримінованого злочину, обізнаність обвинуваченого із процедурою незаконного перетину державного кордону, що також свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не суперечить ст. 5 Конвенції оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Що стосується визначеного судом 1-оїінстанції обвинуваченому ОСОБА_8 розміру альтернативного запобіжного заходу - застави, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Оскаржуваною ухвалою ОСОБА_8 визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 164 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 496 592 грн.

Згідно з приписами п. 2) ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Частина 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Апеляційний суд у цьому контексті приймає до уваги рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України», відповідно до якого сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями - серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін. та констатує, що у даному випадку суд вимог закону дотримався та при визначенні застави врахував специфіку інкримінованого злочину, який вчинений в період воєнного стану, його корисливу спрямованість, наявність ризиків, відомості про особу обвинуваченого, який є громадянином іншої держави, та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що саме такий розмір застави здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 .

Що стосується доводів захисника відносно того, що відносно іншого обвинуваченого визначений менший розмір застави, апеляційний суд зауважує, що розмір застави визначається серед іншого з огляду на індивідуальні відомості про кожного обвинуваченого, що свідчить про те, що розмір застави може бути різним стосовно кожного обвинуваченого в залежності від їх ролі у вчиненні інкримінованого злочину та в залежності від відомостей, які характеризують їх особу, належну власність, майновий та сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій, встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 - залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Відповідно до п.1) ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 291, 315, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської обл. від 09.04.2024, в частині продовження ОСОБА_8 , обвинуваченому вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 09.06.2024, із визначенням застави - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3