Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1746/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/632/24
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 28.05.2024,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обрано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме, по 25 липня 2024 року, включно, взявши під варту в залі суду.

Строк тримання під вартою обраховано з моменту затримання, тобто, з 27.05.2024.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою. При цьому, зазначає, про зменшення на даний час ризиків передбачених в ст.177 КПК України. Так, ризик переховуватись від органу досудового розслідування або суду - ОСОБА_8 жодним чином не має на меті переховуватись від органів досудового розслідування, прокуратури або суду, оскільки як на досудовому слідстві, так і під час судового провадження поводиться стримано, з розумінням ситуації, при цьому, про дату та час судових засідань жодним чином не повідомлявся. Ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення - даний ризик взагалі відсутній, а ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином - жодного конкретного обґрунтування про те яким ще чином ОСОБА_8 може перешкодити кримінальному провадженню ні органом досудового розслідування, ні прокурором не було вказано чи обґрунтовано. Відсутній і ризик впливу на свідків, оскільки всі свідки допитані в судовому засіданні, та ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення. Звертає увагу, що відповідно до Класифікатора хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я НК 025:2021 ОСОБА_8 хворіє на основний діагноз F20.0 (Параноїдна шизофренія), F 06/2 (Маревний [шизофреноподібний] розлад органічного ґенезу) F 23 (Гострі та транзиторні психотичні розлади) згідно долучених документів та потребує щоденного прийому ліків та лікуванню. Разом з цим, судом були проігноровані вказані обставини, а прийняті тільки аргументи продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №276/1746/14-к, в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №00000060 відносно ОСОБА_8 обвинуваченого за ч.4 ст.187 КК України.

Ухвалою суду від 30.01.2024 з кримінального провадження №00000060 по обвинуваченню ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за ч.4 ст.187 КК України було виділено в окреме провадження матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за ч.4 ст.187 КК України, обвинуваченого ОСОБА_8 було оголошено в розшук та надано дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_8 до суду, для участі в розгляді клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 було зупинено до розшуку обвинуваченого (а.п.104-105).

27.05.2024 працівниками поліції обвинуваченого ОСОБА_8 було затримано (а.п.111-113) та 28.05.2024 доставлено до суду для розгляду клопотання про обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

28.05.2024 в судовому засіданні Корольовським районним судом м.Житомира було розглянуто клопотання прокурора ОСОБА_6 від 30.01.2024 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.п.87-88).

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження (обвинувачений та його захисник заперечували щодо доводів клопотання прокурора, просили застосувати більш м`який запобіжний захід), суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, зазначивши мотиви в існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до його підзахисного більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання обрання запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення останнього у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В даному випадку, апеляційні посилання захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Перевіряючи доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187 КК України, яке згідно ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, міра покарання, у разі визнання його винуватим, передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна.

Крім того, слід врахувати і той факт, що в межах зазначеного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 перебував у розшуку, належно не виконував свої процесуальні зобов`язання у цьому провадженні, переховувався від працівників поліції, в попередньому притягувався до кримінальної відповідальності.

Жодних відповідних доказів на спростування вище наведених фактів стороною захисту суду апеляційної інстанції - не надано.

Апеляційні посилання захисника на те, що його підзахисний не ухилявся від суду (належно не повідомлений, не отримував повісток, тощо), є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження та оскаржуваного рішення, обвинувачений систематично належно не з`являвся до суду, ігнорував відповідні повістки та повідомлення, був відсутній за місцем проживання, як зазначалось вище перебував у розшуку. Переконливих доказів на спростування цих фактів апеляційному суду також не надано. Версія подій висунута стороною захисту щодо належної процесуальної поведінки є, в даному випадку, сумнівною.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність (фактично доведеність) ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Одночасно, слід врахувати і ті факти, що у відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 є офіційно неодруженим, не має утриманців (відсутні стійкі соціальні зв`язки), не працевлаштований (відсутнє джерело доходу), має місце реєстрації, однак за ним не проживає.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання застосування запобіжного заходу, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував згідно обвинувального акту фактичні обставини інкримінованого кримінального правопорушення, його характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, ухилявся від суду та перебував у розшуку, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

В свою чергу, посилання захисника на те, що ОСОБА_8 має незадовільний стан здоров`я (не підтверджено доказами), як і гарантії обвинуваченого (в суді апеляційної інстанції) дотримуватись належної процесуальної поведінки при зміні запобіжного заходу, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання останнім відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при обрані запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 28.05.2024, якою обрано ОСОБА_8 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме, по 25 липня 2024 року, включно, взявши під варту в залі суду, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: