"04" червня 2024 р. Справа № 363/633/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисників: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження за №0000072 від 25.08.2023 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

06.02.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №0000072 від 25.08.2023 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК України.

Ухвалою суду від 07.02.2024 року по вказаному кримінальному провадженню призначене підготовче судове засідання, яке потім неодноразово було відкладено.

Так, під час підготовчого судового засідання 04.06.2024 року захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_4 було подано клопотання щодо повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні за №0000072 від 25.08.2023 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК України - прокурору Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 . Так, в обґрунтування зазначеного клопотання, адвокат посилався на те, щозазначений обвинувальний акт складено з порушеннями вимог КПК України, які перешкоджають суду призначити справу до судового розгляду. Обвинувачення, висунуте прокурором не зрозуміле, акт не містить даних, які б підтверджували наявність прямого умислу на вчинення інкримінованих правопорушень, як і не містить належного обґрунтування кваліфікації дій з розміщення автомобілів на паркувальному майданчику як замаху на вчинення правопорушення. Сторона обвинувачення вважає, що розміщення автомобілів на території паркувального майданчика свідчить про вчинення незакінченого замаху на продаж товару (предметів) гуманітарної допомоги з метою отримання прибутку, вчиненому у значному розмірі за попередньою змовою групою осіб, під час воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК України. Разом з тим, замах на злочин має місце у тому випадку, якщо суб`єктом почалося виконання суб`єктивної сторони правопорушення. Проте, у чому має прояв виконання об`єктивної сторони правопорушення та які дії обвинуваченого відповідають ознакам правопорушення, визначеному КК України, з тексту акта невідомо. Інформації, за яких обставин сторона обвинувачення дійшла висновку про наявність в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незакінченого замаху на вчинення, а не готування, акт не містить. Крім того, не встановлено яким способом були отримані автомобілі, де вони придбані та як ввезені в Україну. Проаналізувавши зміст пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, сторона захисту приходить до висновку про те, що всупереч вимогам КПК України та практики Європейського суду з прав людини, зазначені в акті встановлені фактичні обставини справи та формулювання обвинувачення є некоректними та містять істотні суперечності при правовій кваліфікації дій.

В підготовчому судовому засіданні 04.06.2024 року обвинувачені та їх захисники підтримали клопотання в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Прокурор проти такого клопотання заперечувала,посилаючись на те, що жодних підстав, передбачених діючим КПК України для цього не має. Складений та спрямований до суду зазначений обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Суд вислухавши учасників судового провадження, дослідивши подане клопотання, заперечення прокурора, приходить до наступних висновків:

Так, дійсно відповідно до ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засідання суд має право зокрема, прийняти рішення щодо повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 283, ст. 291 КПК України, обвинувальний акт є підсумковим процесуальним документом досудового розслідування, за допомогою якого здійснюється функція обвинувачення, та в якому викладається його сутність і підстави, дається юридична оцінка та кваліфікація дій підозрюваного, визначаються межі судового розгляду.

Вичерпний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт, та документи, які мають бути додані до нього визначено ст. 291 КПК України. Таким чином, у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт перевіряється на відповідність саме вимогам ст. 291 КПК України.

Згідно вказаної норми Закону, обвинувальний акт, зокрема, повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частина 1 статті 91 КПК України передбачає, що в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення, а саме: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Тобто формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті (частини статті) Кримінального кодексу України, можна встановити наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено приписами ст. 337 КПК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» за №9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого суду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пільсьє та Сассі проти Франції» за №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії» за №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі ОСОБА_9 та інші проти Австрії» за №42780/98, п. 34).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складений ст. слідчим у відповідності до вимог ст. 291 КПК України, затверджений прокурором у кримінальному провадженні, містить виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію дій обвинувачених, з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, і наданий до суду з додатком документів, визначених законом. Твердження сторони захисту щодо неконкретності обвинувачення та порушення права обвинувачених на захист є безпідставними та такими, що порушують, передбачений ст. 26 КПК України, принцип диспозитивності, згідно якого суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які внесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Із наданого суду обвинувального акту та доданого до нього реєстру матеріалів досудового розслідування, не вбачається суттєвих та очевидних підстав для його повернення прокурору.

Суд звертає увагу сторони захисту на те, що, суд не може виходити за межі предмету судового розгляду, оскільки відповідно до положень ст. 314 КПК України, не вправі у підготовчому судовому засіданні досліджувати суть пред`явленого обвинувачення, давати оцінку обставинам наведеним в обвинувальному акті та здійснювати їх аналіз, ці обставини підлягають перевірці на стадії судового розгляду.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 38, 132, 234, 294, 295-1, 314-315 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору залишити без задоволення.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Головуюча суддя