Провадження № 11-кп/824/1195/2024 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

22 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано у зв`язку з не доведенням, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення в тому, що він 23 вересня 2014 року приблизно о 04 год., перебуваючи в підземному переході станції метро «Теремки», розташованому по проспекту Академіка Глушкова, 22 в м. Києві, де він неофіційно працює охоронцем торгових кіосків, під час конфлікту з наглядно знайомим йому ОСОБА_10 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, дістав з кишені свого одягу кухонний ніж та наніс ним один удар в область шиї з правої сторони, один удар в область живота з правої сторони та один удар в область задньої поверхні грудної клітки справа останньому. Після того, ОСОБА_8 невстановленим досудовим розслідуванням тупим предметом наніс три удари в область правої скроні та ділянку потилиці справа голови ОСОБА_10 , від яких настала смерть останнього.

Таким діям ОСОБА_8 стороною обвинувачення дана кримінально-правова кваліфікація за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 мотивував його тим, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить зазначений вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді восьми років позбавлення волі.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_11 , допитаного в порядку ст. 225 КПК України, а саме - журнал судового засідання та запис допиту 30 вересня 2014 року слідчим суддею на стадії досудового розслідування через порушення права на перехресний допит, оскільки слідчий суддя контролював хід допиту вказаного свідка, а стороною захисту не вживались заходи щодо оскарження даної процесуальної дії ні до правоохоронних органів, ні до суду.

Окрім цього, прокурор вказує на те, що суд у своєму рішенні в порушення ст.ст. 89, 374 КПК України не врахував та не надав належної оцінки протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , а зазначив, що даний слідчий експеримент складений з відображенням показань свідка, який під час досудового слідства допитаний з порушенням правил перехресного допиту.

В той же час, як зазначає апелянт, проведення слідчого експерименту без участі підозрюваного та його захисника не є порушенням вимог кримінального процесуального закону та не може тягнути за собою визнання слідчого експерименту недопустимим доказом, крім того під час судового засідання 13 червня 2016 року ОСОБА_8 пояснив суду, що він відмовився від участі у проведенні слідчого експерименту, про що також свідчить аудіозапис судового засідання.

Поряд з цим, прокурор вважає необґрунтованим висновок суду щодо показань свідка ОСОБА_12 , які суд не вважає доказами винуватості ОСОБА_8 через те, що вони надані з чужих слів, а саме зі слів очевидця події ОСОБА_11 , від якого їй стало відомо про бійку в підземному переході. Місцезнаходження ОСОБА_11 шляхом проведених оперативних заходів встановити не вдалося, а тому суд першої інстанції повинен був детально опитати свідка ОСОБА_12 та врахувати її показання як належний доказ вини ОСОБА_8 .

Крім того, як зазначає апелянт, підтвердженням того, що ОСОБА_8 під час надання своїх показань намагається уникнути кримінальної відповідальності є те, що він плутається у своїх показаннях та під час судового засідання 16 травня 2016 року пояснив суду, що ніж, який належить ОСОБА_13 він в руки не брав, а під час додаткового допиту у судовому засіданні 29 вересня 2016 року він дав показання, що користувався ножем, взятим у ОСОБА_13 і всю ніч ніж був при ньому, проте судом першої інстанції це враховано не було.

Також суд першої інстанції при ухваленні вироку не зазначив жодного рішення, яке прийнято за результатом розгляду клопотання ОСОБА_8 , заявленого ним в порядку ст. 333 КПК України про збереження його майна, а саме - автомобіля, що є порушенням вимог ст. 378 КПК України.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що в порушенням вимог п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку судом першої інстанції не зазначено рішення щодо речових доказів і документів, рішення щодо процесуальних витрат та порядок отримання копій вироку.

Поряд з цим, як вказує апелянт, під час дослідження матеріалів, зібраних на досудовому розслідуванні, прокурором надано, а судом досліджено та долучено висновки експертів та акти судово-медичних досліджень, проте, в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку судом не здійснено аналіз та оцінку доказів, наданих стороною обвинувачення, та взагалі не проаналізовано висновки експертів.

Окрім цього, в доповненнях до апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що судом першої інстанції належним чином не було дотримано вимог ч. 4 ст. 107 КПК України, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження, 29 березня 2016 року, 11 квітня 2016 року, 16 травня 2016 року, 22 липня 2016 року відбулися судові засідання, про що свідчать наявні журнали судових засідань, під час яких допитувалася свідок ОСОБА_13 , досліджувалися письмові докази та допитувався обвинувачений ОСОБА_8 , разом з тим, на наявному у матеріалах судового провадження СД-диску відсутні дані про фіксування цих судових засідань, що є безумовною підставою до скасування оскаржуваного вироку суду.

Також апелянт вважає, що суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, відмовивши прокурору в допиті свідка ОСОБА_11 безпосередньо в судовому засіданні та абсолютно безпідставно відкинувши як доказ протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 , а в подальшому суд допустив істотні суперечності при оцінці доказів, не прийнявши показання свідка ОСОБА_11 під час слідчого експерименту з мотивів, що свідок не допитувався безпосередньо в судовому засіданні.

За таких обставин, прокурор вважає, що приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України, судом в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині виправдувального вироку не здійснено аналізу та оцінки доказів, достатньою мірою не враховано всі обставини справи, ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння.

Таким чином, на думку апелянта, вина ОСОБА_8 доведена в повному обсязі та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думки обвинуваченого та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що винуватість обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Вказані вимоги закону дотримано судом першої інстанції. Зокрема, з вироку вбачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, на противагу твердженням апелянта, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_8 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку.

Так, з обвинувального акта слідує, що ОСОБА_8 висунуто обвинувачення в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, а саме в тому, що він, 23.09.2014 року приблизно о 04 год., знаходячись в підземному переході станції метро «Теремки», що розташований по пр. Академіка Глушкова, 22 в м. Києві, де він неофіційно працює охоронцем торгових кіосків, під час конфлікту з наглядно знайомим йому ОСОБА_10 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, дістав з кишені свого одягу кухонний ніж та наніс ним один удар в область шиї з правої сторони, один удар в область живота з правої сторони та один удар в області задньої поверхні грудної клітки справа останньому. Після того, ОСОБА_8 невстановленим досудовим розслідуванням тупим предметом наніс три удари в область правої скроні та ділянку потилиці справа голови ОСОБА_10 , від яких настала смерть останнього.

Проаналізувавши у вироку представлені сторонами докази, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Так, кримінально-караним діянням, передбаченим ч. 1 ст. 115 КК України, є умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд у вироку досить детально виклав всі досліджені докази, яким надав відповідну оцінку, та у колегії суддів відсутні підстави вважати, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, як про це зазначає в апеляційній скарзі прокурор.

Як в суді першої інстанції, так і під час неодноразових апеляційних переглядів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінально правопорушення не визнавав та давав послідовні показання щодо події, яка сталася 23 вересня 2014 року у підземному переході станції метро «Теремки» в м. Києві, де він працював охоронцем місць торгівлі. Заступивши ввечері на чергування, через деякий час він побачив ОСОБА_11 , а пізніше ОСОБА_10 , яких він знав як безхатченків, які приходили на ночівлю в підземний перехід. Останній ліг спати на ящиках, та згодом проснувся, запропонував випити, однак обвинувачений відмовився. Після чого ОСОБА_11 і ОСОБА_10 пішли з переходу, але через деякий час повернулися і ОСОБА_10 знову ліг спати. Близько 02 години ночі, здійснюючи обхід місць, які охороняв, він побачив, як ОСОБА_10 бере із сумки їжу. Він порадив йому поїсти та йти геть. В цей час продавець квітів ОСОБА_13 щось сказала на адресу ОСОБА_10 , на що той вдарив її двічі сильно по голові, від чого вона присіла. Тоді обвинувачений відштовхнув ОСОБА_10 і наніс йому декілька ударів руками в різні частини тіла. Підійшов ОСОБА_11 , відтягнув ОСОБА_10 , який висловлювався образливо, і вони кудись пішли. Більше він його не бачив. Він повернувся до ОСОБА_13 і надав їй допомогу. Залишок ночі пройшов без будь-яких подій. Пізніше прийшов ОСОБА_11 і сказав, що він правильно вчинив. Біля 05 год. 30 хв. почали з`являтися перехожі, один з них повідомив, що в переході лежить невідомий чоловік. Підійшовши, він побачив в закутку підземного переходу чоловіка у світлому одязі. Обвинувачений доторкнувся до нього, намагався підняти його, думав, що він живий, але під ним було багато крові. Він вважає, що саме тоді на його штани попала кров, яка була виявлена експертами. Також обвинувачений показав, що у ОСОБА_13 він брав ніж нарізати продукти. Щодо виявлених у нього пошкоджень, то пояснює їх виникнення тим, що раніше падав, послизнувшись на асфальті.

Отже, за позицією ОСОБА_8 він не вчиняв умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , а мав лише незначний конфлікт, зумовлений завданням ОСОБА_10 декількох ударів ОСОБА_13 , відреагувавши на що, він відштовхнув ОСОБА_14 і наніс йому декілька ударів руками в різні частини тіла.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 , яка працює продавцем в одному з магазинів неподалік станції метро «Теремки», показала, що в один з днів вересня 2014 року до неї підходив у нетверезому стані безхатченко ОСОБА_15 та казав, що бачив «потасовку» в підземному переході, але деталей не казав, при цьому зазначила, що очевидцем події вона не була і нікого не знає.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції допитувалась свідок ОСОБА_12 , яка вказала, що не була очевидцем події і нічого про конфлікт ОСОБА_8 , з ОСОБА_10 повідомити не може.

Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції дала показання про те, що прийшла невідома особа і сказала, що буде спати біля місця, де вона торгує квітами. Пізніше він почав ритися у кульку, в якому була їжа, яку вона принесла ОСОБА_8 , але цей чоловік вдарив її і вона більше не пам`ятає, що відбувалося. Також вказала, що їй відомо, що ОСОБА_8 працював охоронцем у підземному переході.

Свідок ОСОБА_13 також викликалась до суду апеляційної інстанції, втім остання з`явитись не змогла у зв`язку з тим, що не може самостійно рухатись.

Разом з тим, як вірно встановив суд першої інстанції, по суті показань допитаних у суді свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які не були очевидцями події, а свідок ОСОБА_12 дає показання з чужих слів, не є доказами винуватості ОСОБА_8 , оскільки жодна з них не вказала на обставини спричинення ОСОБА_8 тих тілесних ушкоджень, від яких настала смерть ОСОБА_10 , і зокрема, із застосуванням ножа, та на противагу твердженням прокурора, показаннями свідка ОСОБА_12 , яка, за доводами прокурора, отримала інформацію від очевидця подій ОСОБА_11 , не підтверджуються і показання свідка ОСОБА_11 стосовно обставин завдання ОСОБА_8 одного удару ножем в живіт ОСОБА_10 , місця та часу цих подій, що, згідно висунутого обвинувачення, мали місце в підземному переході станції метро "Теремки" близько 4 год. ранку.

З урахуванням наведеного, показання допитаних судом свідків не спростовують позицію обвинуваченого про його непричетність до вчиненого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Також стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_8 надані показання свідка ОСОБА_11 , допитаного 30 вересня 2014 року слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК України, відповідно до яких 22 вересня 2014 року після святкування з ОСОБА_10 весілля, де вони впродовж дня вживали алкоголь, він заснув на лавці біля станції метро «Теремки» і коли прокинувся, то побачив, що ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_10 ножем, бо останній вдарив жінку та поліз в її пакет за їжею. Згодом ОСОБА_10 покликав його, сказав, що йому боляче. Він бачив у нього отвір від удару ножем. Свідок спустив його в підземний перехід по спуску, де в`їжджають велосипеди, та втік. Також свідок показав, що бачив, як ОСОБА_8 витягнув із рукава ніж, вдарив ним ОСОБА_10 , а потім витер ніж і сховав.

Судом першої інстанції дані допиту свідка ОСОБА_11 під час досудового розслідування слідчим суддею, викладені у журналі судового засідання та записі допиту визнані недопустимим доказом, оскільки вони отримані з істотним порушенням вимог ст. 225 КПК України та прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень частини першої наведеної норми закону, допит свідка слідчим суддею здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Судом першої інстанції встановлено, що допит свідка ОСОБА_11 30 вересня 2014 року слідчим суддею на стадії досудового розслідування був проведений без участі підозрюваного ОСОБА_8 , який був затриманий 23 вересня 2014 року, та його захисника, які взагалі не були повідомлені про проведення такої процесуальної дії.

Наведені обставини були повторно досліджені колегіями суддів при попередніх апеляційних розглядах та знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду провадження.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи прокурора, що суд безпідставно визнав дані, отримані під час допиту свідка ОСОБА_11 недопустимим доказом, оскільки слідчий суддя контролював хід допиту свідка, а стороною захисту не оскаржувалась така процесуальна дія.

При цьому, колегія суддів зазначає, що кримінальний процесуальний закон передбачає можливість використання показань свідка, які він дав слідчому судді під час досудового розслідування, лише у виняткових випадках та за умови дотримання правил проведення допиту під час судового розгляду.

Зважаючи на те, що допит свідка ОСОБА_11 відбувався без участі на той час підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника, які не повідомлялись про дату та час проведення такої процесуальної дії, судом обґрунтовано визнані дані, отримані під час допиту ОСОБА_11 , недопустимим доказом, оскільки було порушено право на перехресний допит.

Колегія суддів також зазначає, у даному кримінальному провадженні прокурором тричі в касаційному порядку оскаржувалися ухвали Київського апеляційного суду, зокрема, з тих підстав, що суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання даних, отриманих під час допиту свідка ОСОБА_11 слідчим суддею, недопустимим доказом.

Однак, у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду наведені мотиви лише щодо неналежного мотивування судом першої інстанції свого рішення про визнання слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_11 недопустимим доказом, а також зроблений висновок, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 від 23 вересня 2014 року.

Отже, суд касаційної інстанції жодного разу не поставив під сумнів висновки як суду першої, так і апеляційної інстанції щодо визнання протоколу допиту свідка ОСОБА_11 слідчим суддею від 30 вересня 2014 року недопустимим доказом.

Свідок ОСОБА_11 викликався до суду апеляційної інстанції. Втім за даними ОПК-06.11.2020ЄО-79199 від 06.11.2020 останній помер.

Судом першої інстанції також досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення. Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 23 вересня 2014 року виявлений труп ОСОБА_10 з ознаками насильницької смерті. Під час огляду були виявлені на вилучені предмети та зразки. Однак під час проведення цієї слідчої дії не отримано даних, що саме ОСОБА_8 вчинив вбивство ОСОБА_10 .

Також не спростовують висновки суду про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, і письмові докази, такі як акт судово-медичного дослідження № 1454; акт судово-медичного обстеження № 383-МК, акт судово-медичного дослідження № 901, висновок експерта № 2774, висновок експерта № 926 мб від 10 грудня 2014 року; висновок експерта № 925 мб від 05 грудня 2014 року; висновок експерта № 929 мб від 28 листопада 2014 року; висновок експерта № 927 мб від 12 грудня 2014 року; висновок експерта № 927 від 15 жовтня 2014 року; висновок експерта № 452 МК; висновок судово-психіатричного експерта № 261 від 18 грудня 2014 року, оскільки вони не містять даних, які прямо чи непрямо підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_10 .

Доводи прокурора про те, що суд не дав належної оцінки висновку експерта № 928 мб від 12 грудня 2014 року, відповідно до якого генетичні ознаки крові людини та клітини з ядрами на брюках ОСОБА_8 , наданих на дослідження, збігаються між собою та збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_10 , а на куртці слідів крові ОСОБА_10 не виявлено, колегія суддів вважає непереконливими. Колегія суддів погоджується з тим, що суд обґрунтовано не прийняв його як доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , оскільки сам по собі він не підтверджує вчинення вбивства саме останнім.

На противагу доводам прокурора, наведений доказ підтверджує версію обвинуваченого щодо походження крові вбитого на його одязі, а саме, що вона могла залишитись, коли він оглядав та робив спроби підняти труп ОСОБА_10 та така версія ОСОБА_8 жодним чином не спростована стороною обвинувачення під час судового розгляду.

Водночас, доводи сторони обвинувачення, що виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження, що підтверджується висновком експерта № 2673, виникли в результаті бійки з ОСОБА_10 , як правильно зазначив суд першої інстанції, є лише змодельованою обвинуваченням версією події, яка не ґрунтується на достатніх доказах.

Навпаки, така версія спростовується наданими самою стороною обвинувачення доказами, а саме висновком експерта № 932 мб, відповідно до якого генетичні ознаки клітин з ядрами на зрізах нігтьових пластин з лівої руки ОСОБА_8 встановити не вдалося, а з правої руки належать особі чоловічої генетичної статі та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_10 і походження вищезазначених генетичних ознак за рахунок ОСОБА_10 виключається.

Також відповідно до висновку № 934 мб, походження крові людини і клітин з ядрами на зрізах з нігтьових пластин з правої і лівої руки потерпілого ОСОБА_10 за рахунок ОСОБА_8 виключається.

Отже, жодний з наведених доказів, досліджених судом першої інстанції, та яким суд дав належну оцінку, прямо, чи непрямо не підтверджують вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 саме ОСОБА_8 .

Єдиним доказом, який прямо вказує на вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_8 , є дані, отримані за результатами проведення 23 вересня 2014 року слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_11 .

Колегія суддів вважає його допустимим доказом, оскільки він отриманий у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Також колегія суддів зазначає, що наведений доказ не визнавався судом першої інстанції недопустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 23 вересня 2014 року та відеозапису до нього, слідча дія проведена за участі свідка ОСОБА_11 , останньому було запропоновано показати де та за яких обставин ОСОБА_8 заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_10 . Сідок, перебуваючи зі всіма учасниками слідчої дії в підземному переході станції метро «Теремки», показав, що бачив як ОСОБА_10 брав з пакета, який належав жінці, яка спала біля нього на землі, їжу. Між нею і ОСОБА_10 виник конфлікт, в процесі якого останній вдарив її декілька разів по обличчю. Згодом в конфлікт втрутився ОСОБА_8 , потім вони вдвох пішли по підземному переходу в напрямку будинку АДРЕСА_2 , свідок йшов за ними, тримаючи дистанцію. ОСОБА_11 показав місце в підземному переході, де ОСОБА_10 і ОСОБА_8 зупинилися та продовжували конфліктувати. Далі свідок пояснив, що побачив як ОСОБА_8 з середини рукава дістав ніж та наніс ОСОБА_10 один удар в праву частину тулуба. ОСОБА_10 присів біля стіни, підняв на собі одяг та показав рану. ОСОБА_11 запитав ОСОБА_8 , навіщо він це зробив, на що останній, тримаючи ніж, став ним розмахувати. Після чого свідок підійшов до ОСОБА_10 , штовхнув його та сказав бігти звідси, а сам побіг у протилежну сторону.

Колегія суддів зазначає, що під час слідчого експерименту сідок ОСОБА_11 двічі сказав, що ОСОБА_8 діставав ніж з рукава верхнього одягу, водночас, показуючи, він двічі діставав предмет, який імітує ніж, із середини верхнього одягу, нібито із внутрішнього нагрудного кармана.

За хронологію проведення слідчих дій зі свідком ОСОБА_11 , спочатку був проведений слідчий експеримент, а згодом, 30 вересня 2014 року він був допитаний слідчим суддею, де давав зовсім інші показання щодо обставин вбивства ОСОБА_10 . Так, свідок не вказує, що подія сталася у підземному переході. Він не повідомляє, звідки ОСОБА_8 дістав ніж, та у яку частину тіла ОСОБА_10 наніс ним удар. Водночас він вказує на те, що після того як ОСОБА_10 показав йому поранення, він спустив його у підземний перехід по спуску, де з`їжджають велосипеди та втік.

Отже, показання свідка ОСОБА_11 є суперечливими та такими, що не узгоджуються з іншими доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_13 , яка не давала показань, що вона спала у підземному переході. Свідок зазначила, що торгувала квітами, а поряд хотів лягти спати чоловік, якого вона раніше не знала, та з яким виник конфлікт у зв`язку з тим, що він брав у неї їжу, яку вона принесла ОСОБА_8 . Також показання ОСОБА_11 не узгоджуються як з висновком експерта № 928 мб від 12 грудня 2014 року, відповідно до якого на куртці ОСОБА_8 слідів крові не виявлено, так і з висновком експерта № 2774 від 12 грудня 2014 року, відповідно до якого та тілі трупа ОСОБА_10 виявлено два сліпих колото-різаних поранення шиї, одне проникаюче колото-різане поранення живота, одне сліпе проникаюче колото-різане поранення грудей, чотири не проникаючих колото-різаних поранення обличчя, шиї та спини, відкрита черепно-мозкова травма.

Тобто, відомості, отримані під час слідчого експерименту жодним чином не пояснюють того комплексу тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , які в сукупності стали причиною його смерті, та їх спричинення саме ОСОБА_8 ..

Крім того, вони не узгоджуються із висновком експерта № 452-МК від 15 грудня 2014 року, відповідно до якого рана на шиї ОСОБА_10 могла бути утворена клинком ножа, що представлений на дослідження, який був вилучений відповідно до протоколу огляду місця події від 23 вересня 2014 року на асфальті біля ОСОБА_13 , оскільки згідно висновку експерта № 925 мб від 05 грудня 2014 року генетичні ознаки крові та клітини з ядрами на клинку та руків`ї ножа встановити не вдалося.

Таким чином, мета слідчого експерименту не досягнута, оскільки отримані за результатами проведення такої слідчої дії дані не підтверджують обставини кримінального правопорушення, та жодним чином не узгоджуються з висунутим ОСОБА_8 обвинуваченням.

Отже, проаналізувавши показання обвинуваченого, свідків та представлені прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_8 докази, суд першої інстанції навів їх детальний аналіз у вироку, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину.

Щодо доводів прокурора про те, що ОСОБА_8 дав сумнівні, нелогічні показання з розбіжностями та заперечує свою винність і спростовує очевидні, на погляд обвинувачення, факти і у такий спосіб намагається уникнути передбаченої законом відповідальності, то вони не заслуговують на увагу, оскільки, як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_8 перебуває на обліку у лікаря психіатра і за висновком судово-психіатричної експертизи № 261 від 18.12.2014 року, ОСОБА_8 не виявляє та у період правопорушення, у скоєнні якого підозрюється, не виявляв ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, а виявляв та виявляє ознаки змішаного розладу особистості, хоча за своїм психічним станом міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 2 а.п. 25, 134-140).

При цьому та обставина, що під час судового засідання 16.05.2016 року ОСОБА_8 пояснював суду, що ніж, який він брав у ОСОБА_13 , він в руки не брав, а під час додаткового допиту у судовому засіданні 29.09.2016 року він дав показання, що користувався ножем, взятим у ОСОБА_13 , і всю ніч ніж був при ньому, на переконання колегії суддів, за відсутності надання стороною обвинувачення інших належних та допустимих, достатніх і переконливих доказів того, що саме ним вчинено дії, які перебувають у причинному зв`язку з настанням таких тяжких наслідків - смерті ОСОБА_10 , не може свідчити про його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Згідно положень ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

З огляду на вищевикладене та те, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, рішення про виправдання ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, вчинене обвинуваченим, суд першої інстанції прийняв законно та обґрунтовано, надавши належну оцінку, як окремим доказам, так і їх сукупності, здійснивши при цьому детальний аналіз і належну юридичну оцінку дослідженим доказам, а твердження в апеляційній скарзі прокурора про протилежне - безпідставні.

Не знайшли свого підтвердження також доводи сторони обвинувачення про неналежне дотримання судом вимог ч. 4 ст. 107 КПК України, зокрема щодо відсутності в матеріалах справи звукозаписів судових засідань від 29 березня 2016 року, 11 квітня 2016 року, 16 травня 2016 року та від 22 липня 2016 року, оскільки такі звукозаписи в повному обсязі містяться на архівній копії, наданій на запит Апеляційного суду міста Києва.

Доводи сторони обвинувачення про те, що судом першої інстанції не вирішено клопотання ОСОБА_8 про збереження його майна, а також в резолютивній частині вироку не зазначено рішення щодо речових доказів та порядку отримання копій вироку, не впливають на доведеність винності та кваліфікацію дій ОСОБА_8 у вчиненні вбивства та можуть бути вирішенні у порядку виконання вироку, а тому не є підставами для скасування вироку.

За приписами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд оцінює кожний доказ не тільки з точки зору належності, допустимості, достовірності, а й сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зважаючи на наведені положення закону, колегія суддів вважає, що сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, які є суперечливими, не узгодженими між собою, є недостатніми для висновку про винуватість ОСОБА_8 у вбивстві ОСОБА_10 поза розумним сумнівом.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину особи, не можна виходити із припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що винуватість особи доведена.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду провадження судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду або б мали наслідком безумовне скасування вироку, колегією суддів не встановлено і в апеляційній скарзі не наведено.

Виправдувальний вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

З огляду на наведене, підстав для скасування виправдувального вироку та постановлення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 , про що просив прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, а тому вона задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя