ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/132/24 Справа № 695/2268/21 Категорія: ч.3 ст.286-1 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурораОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.07.2023, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Пекарі Канівського району Черкаської області, громадянки України, освіта середня спеціальна, одруженої, працюючої на ПрАТ «Миронівська птахофабрика», має на утриманні малолітню дитину, 2013 років народження, особою з інвалідністю будь-якої групи, депутатом будь-якого рівня, постраждалим внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, учасником бойових дій не є, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП не відомий, раніше не судимої,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років.

Обрано щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши засуджену під варту в залі суду негайно.

Строк відбуття покарання засудженій рахувати з моменту взяття під варту.

Цивільний позов законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 75000.00 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

Цивільний позов законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволений частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 75000.00 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави кошти в сумі 18613 (вісімнадцять тисяч шістсот тринадцять) гривень 29 коп. в порядку відшкодування витрат на проведення експертиз.

Скасований арешт на автомобіль «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.04.2021 року, який зберігається на території спеціалізованого майданчика для тимчасово вилучених транспортних засобів Золотоніського РВП ГУ НП України в Черкаській області.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку районного районного суду ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що 07 квітня 2021 року близько 10.45 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », рухаюсь по автодорозі сполученням «Бориспіль-Запоріжжя», від міста Бориспіль в напрямку міста Золотоноша, на 102 км вказаної автодороги на відстані 1200 метрів до повороту на с. Коврайські Хутори Золотоніського району Черкаської області в порушення вимог п.п. 2.3 б), 2.9 а), 10.1, 12.1, 12.6 ґ) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, перевищила дозволену швидкість 90 км/год., не була уважною, не слідкувала за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагувала на її зміну, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впоралась з керуванням та допустила виїзд на праве узбіччя, де втратила керування і виїхала на смугу зустрічного руху після чого відбулося перекидання вказаного автомобіля та подальший з`їзд на ліве, по напрямку руху, узбіччя та кювет.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир переднього пасажирського сидіння ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з висновком експерта № 05-8-02/123 від 08.04.2021, отримала тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми голови, шиї, тулубу, що ускладнилась розвитком внутрішньої кровотечі та травматичним шоком, внаслідок чого смерть настала на місці події. Вказані тілесні ушкодження виникли незадовго до настання смерті від дії тупого твердого предмета чи предметів, не виключено під час дорожньо-транспортної пригоди і є складовими сполученої травми голови, шиї, тулуба, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, в зв`язку з небезпекою для життя. Між отриманням поєднаної травми голови, шиї, тулуба ОСОБА_13 та настанням смерті є прямий причинний зв`язок.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ОСОБА_7 , а саме вимог пунктів п.п. 2.3 б), 2.9 а), 10.1, 12.1, 12.6 ґ) Правил дорожнього руху, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-21/9043-ІТ від 20.07.2021, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_13 .

Не погоджуюсь з вироком районного суду в своїй апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні не оспорюючи доведеності вини, правильність кваліфікації дій засудженої вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає до скасування через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що суд при вирішенні винесенні вироку щодо обвинуваченої ОСОБА_7 необґрунтовано вирішив, що виправлення останньої можливе із призначенням їй мінімальної міри покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст.286-1 КК України. Крім того, суд першої інстанції прийшов до хибного визначення пом`якшуючої обставини щире каяття.

З огляду на те, що засуджена ОСОБА_7 під час судового провадження заперечувала обставини вчинення злочину, не визнавала своєї вини, а про визнання вини та щире каяття заявила лише в судових дебатах під тиском доказів, досліджених судом, така заява є формальною, оскільки не підтверджується поведінкою винної під час судового розгляду.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_7 під час судового провадження виїздила за кордон, неодноразово не з`являлась в судові засідання, навіть після повернення в Україну, не прибула на проголошення вироку, заздалегідь знаючи про дату та час, як наслідок остання оголошена Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області у розшук. Така поведінка засудженої підтверджує небажання останньої ставати на шлях виправлення та понесення покарання, а навпаки вказує на бажання уникнути відповідальності за скоєне.

Просить скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначити покарання за ч.3 ст.286-1 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 років. Врешті вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України через недоведеність її вини.

Обвинувачена ОСОБА_14 в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Органом досудового розслідування 07.04.2021 проведено огляд місця події, що оформлено відповідним протоколом огляду місця події. В ході проведення вказаного огляду старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту виявлено та вилучено із салону автомобіля «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який на праві власності належить ОСОБА_15 , змив з керма, який поміщено до паперового конверту, змив з важеля коробки передач, який поміщено до паперового конверту, виріз з подушки безпеки, який поміщено до паперового конверту, пасмо жіночого волосся з переднього пасажирського місця, яке поміщено до паперового конверту.

Обвинувачена ОСОБА_14 , вважає, що вказана слідча дія має всі ознаки обшуку, а не огляду місця події, оскільки відбувалася виключно з метою виявлення доказів і в подальшому встановлення винної у ДТП особи та під час неї здійснювалося проникнення до місць, недоступних для звичайного спостереження, а саме до салону автомобіля.

Також зазначає, про те, що слідчий взагалі не мав право на проникнення до салону автомобіля за вказаних обставин до постановлення ухвали слідчого судді, виходячи з приписів ч.3 ст.233 КПК України.

Таким чином, обвинувачена вважає протокол огляду місця події від 07.04.2021 неналежним та недопустимим доказом, як і інші докази, що здобувались під час огляду місця події.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинувачену та захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, а проти апеляційної скарги прокурора заперечували, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ці вимоги закону судом виконані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку доказами, які судом досліджені повно, всебічно і об`єктивно.

Дії ОСОБА_16 судом кваліфіковані вірно за ч.3 ст.286-1 КК України правильно - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними у вироку доказами, які судом першої інстанції досліджені всебічно, повно і об`єктивно.

Як свідчать матеріали кримінальної провадження і дані журналу судового засідання, органом досудового розслідування й судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі обвинуваченої про неналежні та недопустимі докази на яких побудований вирок районного суду, є необгрунтваними.

Немає підстав вважати, що викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Ці заперечення обвинувачення викладені в апеляційній скарзі були детально розглянуті судом першої інстанції та спростовані наведеними у його вироку доказами, а саме показами обвинуваченої ОСОБА_7 , яка визнала себе винною у скоєнні інкримінованого злочину в повному обсязі та показала, що спочатку вона разом із потерпілою відпочивали у «Велесі», були в бані, вживали вино, додому взяли дві пляшки вина. З 06 на 07 квітня 2021 року вони із ОСОБА_17 їздили у м. Канів. Коли повертались додому і обганяли фуру ОСОБА_18 схватилась за кермо, бо злякалась зустрічного автомобіля. Їх автомобіль схватив обочину, занесло. Яка погода була на той час обвинувачена не пам`ятає. ОСОБА_13 керувала автомобілем, як їхали у Канів, коли повертались додому біля ГЕС помінялись місцями і за кермо сіла обвинувачена. На час ДТП обвинувачена мала 4 роки водійського стажу. Автомобіль належить чоловіку обвинуваченої ОСОБА_15 . Вину визнає у повному обсязі, дійсно керувала автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_18 також керувала у стані алкогольного сп`яніння.

Показами свідка ОСОБА_19 , який у судовому засіданні показав, що 07 квітня 2021 року він їхав до с. Піщане Золотоніського району. Назустріч йому рухався автомобіль «Део Lanos», який ухопив обочину, свідок свій автомобіль скерував на зустрічну смугу. За ним також їхав автомобіль. Автомобіль «Ланос» свідок побачив за 100 метрів до нього, той ухопивши обочину почав їхати на автомобіль свідка. Все відбулося дуже швидко. Контактування між автомобілями не було. Визвали поліцію. Слідів гальмування або юзу не було.

Крім того, винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:

- даними протоколу огляду місця події від 07.04.2021 зі схемою та фототаблицею під час якого оглянуто місце ДТП на автодорозі Бориспіль-Запоріжжя, 102 км та встановлено слідову картину дорожньо-транспортної пригоди, вилучено автомобіль «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » та взуття ОСОБА_13 ;

- даними протоколу № 1 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 07.04.2021, відповідно до якого ОСОБА_7 перебувала у стані алкогольного сп`яніння (1,3 проміле);

- даними протоколу огляду місця події від 07.04.2021 року, під час якого оглянуто салон автомобіля «ЗАЗ Lanos», д.н.з. « НОМЕР_1 » із фототаблицями (т.1 а.к.п.115-118);

- даними висновку експерта № 05-3-08/1300 від 19.04.2021 року, відповідно до якого у доставленому зразку крові ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявлено етанол в кількості 0,74 г/куб. дм (проміле) (т.1 а.к.п.142-143);

- даними висновку експерта № 05-8-02/123 від 08.04.2021 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_13 настала від сполученої травми голови, шиї, тулубу, що ускладнилась розвитком внутрішньої кровотечі та травматичним шоком (т.1 а.к.п.145147);

- даними висновку експерта № СЕ-19/124-21/5908-ІТ від 31.05.2021 року, відповідно до якого до моменту ДТП деталі рульового керування, ходової частини та робочої гальмівної системи автомобіля «ЗАЗ Lanos», д.н.з. « НОМЕР_1 » знаходились у працездатному стані (т.1 а.к.п.149-153);

- даними висновку експерта № 04-01/15/СЕ-19,124-21/8732 від 12.07.2021 року, згідно з яким на місці водія автомобіля «ЗАЗ Lanos», д.н.з. « НОМЕР_1 » знаходилась ОСОБА_7 у момент з`їзду даного транспортного засобу з проїзної частини автодороги та подальшого його перекидання. Маловірогідним є перебування ОСОБА_7 на місці пасажира переднього сидіння автомобіля у момент з`їзду даного транспортного засобу з проїзної частини автодороги та подальшого його перекидання. На місці пасажира переднього автомобіля сидіння «ЗАЗ Lanos», р.н. « НОМЕР_1 » перебувала ОСОБА_13 у момент з`їзду даного даного транспортного засобу з проїзної частини автодороги та подальшого його перекидання. Маловірогідною можливістю є перебування ОСОБА_13 на місці водія автомобіля «ЗАЗ Lanos», р.н. « НОМЕР_1 » у момент з`їзду даного транспортного засобу з проїзної частини автодороги та подальшого його перекидання (т.1 а.к.п.156-180);

- даними висновку експерта від 20.07.2021 року № 02-01/569, відповідно до якого при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_7 виявлено етанол у кількості 0,74 проміле. Відповідно до положень методичного посібника «Клініко-діагностичні та експертні критерії гострої алкогольної інтоксикації», (Харків, 2008), вказана концентрація алкоголю в крові відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння (т.1 а.к.п.182);

- даними висновку експерта № СЕ-19/124021/9043-ІТ від 20.07.2021 року, відповідно до якого у дорожній обстановці, яка склалася на момент дорожньо-транспортної пригоди та за обставин, зазначених у постанові слідчого про призначення експертизи, водій автомобіля «ЗАЗ Lanos», р.н. « НОМЕР_1 » ОСОБА_7 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинна була ураховувати дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, тобто повинна була діяти у відповідності до вимог пп.10.1, 12.1, 12.6 ґ) Правил Дорожнього руху України. В діях водія автомобіля «ЗАЗ Lanos», р.н. « НОМЕР_1 » ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам пп.10.1, 12.1, 12.6 ґ) Правил Дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, і для виконання яких вона перешкод технічного характеру, згідно наданих матеріалів, не мала (т.1 а.к.п.184-189);

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, а тому посилання обвинуваченої про те, що висновки суду побудовані на недопустимих доказах - не знайшло свого підтвердження при розгляді апеляційної скарги обвинуваченої.

Згідно із ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Частиною 1 ст.86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Частною 2 ст.93 КПК України встановлено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі обвинувачена зазначає про неналежність та недопустимість доказу огляду місця події від 07.04.2021 так і про всі інші докази на підставі вилучених об`єктів під час огляду місця події.

Обвинувачена ОСОБА_14 , вважає, що вказана слідча дія, яка мала місце 07.04.2021 в період часу з 16 год.35 хв. До 17 год.20 хв. має всі ознаки обшуку, а не огляду місця події, яка відбувалась виключно з метою виявлення доказів і в подальшому встановлення винної особи у ДТП. При цьому обвинувачена в апеляційній скарзі вказує, що слідчий взагалі не мав права на проникнення до салону автомобіля за вказаних обставин до постановлення ухвали слідчого судді.

Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 07.04.2021 крім іншого, був оглянутий салон автомобіля «Ланос», під час якого виявлено та вилучено пасма жіночого волосся, яке поміщено до паперового конверту; змив з керма вказаного автомобіля, який поміщено до паперового конверту; змив з важеля коробки передач, який було поміщено до паперового конверту; виріз з подушки безпеки, який поміщено до паперового конверту (т.1 а.к.п.115-118).

За змістом статей 223, 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, що проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КПК під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які перебувають у володінні особи.

Водночас у ч. 1 ст. 233 КПК, яка визначає порядок проникнення до житла та іншого володіння особи, передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

У винятковому випадку, передбаченому ч. 3 ст. 233 КПК, слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами ст. 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий після таких дій, невідкладно звернувся до слідчого судді з клопотанням погодженим прокурором про надання дозволу на проведення обшуку у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України. Ухвалою слідчого судді від 08 квітня 2021 року клопотання слідчого задоволено та надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля «ЗАЗ Ланос» під час якого було виявлено та вилучено: змив з керма вказаного автомобіля, який поміщено до паперового конверту; змив з важеля коробки передач, який було поміщено до паперового конверту; виріз з подушки безпеки, який було поміщено до паперового конверту; пасмо жіночого волосся з переднього пасажирського місця, яке поміщено до паперового конверту.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що слідча дія органами досудового розслідування була проведена з дотриманням норм КПК України, а тому отримані внаслідок такої слідчої дії докази є допустимими, які можуть бути використані судом під час прийняття рішення.

Докази на підтвердження винуватості ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй належності, допустимості, достовірності та достатності і у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_14 поза розумним сумнівом, що призвело до постановлення обвинувального вироку.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Щодо апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання ОСОБА_14 , колегія суддів вважає її безпідставною.

Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_14 , місцевий суд дотримався вимог ст.50, 65, 66, 67 КК України та врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченої, її вік, стан здоров`я, поведінку, яка вчинила тяжкий злочин, вину в інкримінованому діянні визнала повністю, що свідчить про її відношення до скоєного, раніше не судима, позитивно характеризується, на спеціальних обліках не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, добровільно частково відшкодувала завдану шкоду. При цьому районним судом враховані пом`якшуючи покарання ОСОБА_14 обставини щире каяття, вчинення злочину вперше, часткове добровільне відшкодування шкоди, та те, що обвинувачена має на утриманні малолітню дитину, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_14 покарання в межах санкції ч.3 ст.286-1 КК України, визначивши його остаточний вид в мінімальному розмірі, а саме 5 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 6 років, яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.

Таким чином, колегія суддів врахувавши особу обвинуваченої, позицію сторони потерпілих, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, не встановила підстав для скасування вироку місцевого суду в частині призначення покарання.

Крім того при призначенні покарання колегія суддів враховує, що на момент апеляційного розгляд ду, згідно документів медичного характеру, ОСОБА_14 встановлено діагноз: вагітність VII, 32 тижні.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Таким чином, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків суду першої інстанції з питання правильності призначеного обвинуваченій покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, сторона обвинувачення в апеляційній скарзі не навела.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно в якості обставини, що пом`якшує покарання визнав щире каяття, є необґрунтованими.

Так в суді першої інстанції ОСОБА_14 в повному обсязі визнала вину, щиро розкаялась у вчиненому, висловила співчуття з приводу загибелі людини за її вини, частково відшкодувала шкоду.

Таким чином на момент ухвалення вироку у суду першої інстанції були всі підстави визнати таку обставину пом`якшуючою, а зміна позиції ОСОБА_14 після ухвалення вироку, в тому числі викладена в апеляційній скарзі не може впливати на події, що їм передували.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене обвинуваченій ОСОБА_14 покарання у виді мінімальної міри покарання, передбаченої санкцією ч.3 ст.286-1 КК України явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального кодексу, які були б підставою для скасування або зміни вироку при розгляді справи колегією суддів не встановлено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З врахуванням викладеного, керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий-суддя

Судді -