Номер провадження: 11-кп/813/1418/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_8 про зміну йому запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та ОСОБА_8 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів до 30 травня 2024 року включно.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеною ухвалою захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та взагалі не застосовувати до ОСОБА_8 будь-який запобіжний захід.

Захисник зазначив, що застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу є формою тиску на нього з метою змінити його політичну та соціальну позицію.

ОСОБА_8 буде належним чином виконувати свої процесуальні обов`язки, він не принижує національної честі та гідності, а навпаки захищає інтереси України як Держави.

Крім того апеляційну скаргу подав безпосередньо сам обвинувачений ОСОБА_8 , в якій просив ухвалу скасувати та звернути увагу на те, що матеріали справи не містять доказів, які обґрунтовують необхідність застосування до нього запобіжного заходу.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновки суду викладені в ухвалі є упередженими та гуртуються на припущеннях та на недопустимих доказах.

По тексту своєї скарги ОСОБА_8 наводить положення КПК України та практики ЄСПЛ, які регулюють порядок застосування та продовження застосування запобіжних заходів та наголошує, що всі ці норми були порушені судом під час розгляду його справи.

Вважає, що суд не довів існування у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що він не визнає свою вину, а отже до нього слід застосувати винятковий запобіжний захід.

На переконання ОСОБА_8 таким чином суд свідомо здійснює на нього тиск.

Тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведеності його вини не може бути єдиною підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

Також посилається на порушення судом ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Крім того ОСОБА_8 подав доповнення до його первинної апеляційної скарги.

В доповненнях № 1 ОСОБА_8 просив скасувати ухвалу та звільнити його з під варти в залі суду.

В доповненнях №2 ОСОБА_8 змінив свої вимоги та просив скасувати ухвалу та направити матеріали судової справи відносно нього до суду першої інстанції для розгляду в іншому складу суду.

Зазначив, що 8 місяців обвинувальний акт відносно нього перебуває на розгляді Київського районного суду м. Одеси і за весь цей час він не мав належного захисника.

Також суд першої інстанції проігнорував його чисельні заяви про роз`яснення судових рішень.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг з доповненнями та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг з доповненнями, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши учасників апеляційного провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг з доповненнями та виділені матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Київському районному суді м.Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення по суті, оскільки оцінка доказів на предмет їх належності допустимості та достатності відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14.08.2023 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України, за який, у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд вважає, що вказаний ризик підтверджується також обставинами даного кримінального провадження, в тому числі і даними про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , та дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які ще не допитані судом, або свідків, в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та характер протиправності дій у вчиненні яких обвинувачується останній, а саме: розповсюдження матеріалів із закликами до насильницької зміни, повалення конституційного ладу, захоплення державної влади; поширенні матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році; умисних діях, спрямованих на розпалювання національної ворожнечі, на приниження національної честі та гідності, свідчить про існування ризику, передбаченого ч.4 ч.1 ст.177 КПК України, тобто перешкоджати обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_8 може продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції зазначив про те, що він не визнає свою вину, як підставу застосування виняткового запобіжного заходу, чим здійснює на нього тиск, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки в змісті ухвали суд першої інстанції зазначив про те, що прокурор у своєму клопотанні посилається на невизнанням ОСОБА_8 своєї винуватості.

Апеляційний суд констатує, що оскаржена ухвала суду не містить тверджень чи висновків саме суду першої інстанції щодо невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 .

За таких обставин доводи апеляційних скарг з доповненнями про недоведеність існування передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Разом з тим, апеляційний суд побавлений можливості надати оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що він не був забезпечений протягом судового розгляду належним захисником, оскільки встановлення компетентності захисника, який отримав у встановленому законом порядку свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, не входить до повноважень апеляційного суду.

Проте, обвинувачений ОСОБА_8 не був позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про заміну призначеного йому захисника, який на його думку здійснює його неналежний захист.

Щодо інших доводів апеляційних скарг про незаконність оскарженої ухвали апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

НОМЕР_1 ) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року у своєму рішенні вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжних захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України тримання під вартою.

Апеляційний суд констатує, що з огляду на встановлення судом першої інстанції ризиків, передбачених п.1,2,3,5) ч.1 ст.177 КПК України, застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в даному випадку продовження строку тримання під вартою є безальтернативним.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який, з урахуванням положень абз. 8 ч.4 ст.183 КПК України, не визначив обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави у кримінальному провадженні.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 будь-якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

На підставі вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, оскільки зміна на даній стадії судового провадження запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, може виявитися нездатною для запобігання ризику можливого переховування останнього від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачений досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року, якою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України продовжений строк тримання під вартою на 60 днів до 30 травня 2024 року включно залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст.28 КПК України, при розгляді кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000317 від 14 серпня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4