справа № 635/8197/20
провадження № 1-кп/631/78/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 жовтня 2020 року під № 0001366 щодо обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: село Стара Водолага, Нововодолазького району, Харківської області, громадянина України, із повною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України,

В С Т А НО В И В:

У період часу з початку вересня 2020 року до 20 вересня 2020 року, більш точної дати та часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, перебуваючи у селі Ржавець Харківського району Харківської області ОСОБА_5 , маючи прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна поєднане з проникненням до іншого приміщення, зайшов через незачинені ворота на територію приватного домоволодіння ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Перебуваючи на території вищевказаного домоволодіння, ОСОБА_4 огли, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи навмисно із корисливих мотивів, з метою власної наживи, впевнившись, що його подальші дії власником та сторонніми особами помічені не будуть, відімкнувши замикаючий пристрій, незаконно проник до приміщення гаражу, звідки викрав належне потерпілому ОСОБА_6 особисте майно, а саме: два кондиціонера «EWT Clima G-121 GS», один кондиціонер «EWT Clima G-091 GS», унітаз фірми «R.A.K. CERAMICS BVQI», пісуар фірми «the.artceram la Fontana LOrinatoio», ROSSA/RED, design Sandro Mereghello, Marco Paolelli, біде (Bidet a terra Art.502) «the.artceram la Fontana LOrinatoio», Jazz «the.artceram Collection», Hermitage Artceram Classic Collection, ROSSO/RED, вартість яких згідно з висновком експерта № 1 від 11 листопада 2020 року за результатами судової товарознавчої експертизи склала 6 510 гривень 00 копійок, 3 500 гривень 00 копійок, 7 810 гривень 00 копійок, 8 810 гривень 00 копійок та 8 366 гривень 00 гривень.

Після цього, ОСОБА_4 покинув місце вчинення кримінального правопорушення злочину, а викрадене майно, загальна вартістю якого згідно висновку експерта за результатами судової товарознавчої експертизи № 1 від 11 листопада 2020 року, склала 34996 гривень 00 копійок, незаконно обернув на свою користь та розпорядився ним за власним розсудом, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальний збиток на зазначену суму.

Крім того, у період з 20 вересня 2020 року по 14 жовтня 2020 року, більш точної дати та часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, перебуваючи у селі Ржавець Харківського району Харківської області ОСОБА_4 , маючи прямий умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна поєднане з проникненням до іншого приміщення, зайшов через незачинені ворота на територію приватного домоволодіння ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Перебуваючи на території вищевказаного домоволодіння, ОСОБА_4 огли, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи повторно, із корисливих мотивів, з метою власної наживи, впевнившись, що його подальші дії власником та сторонніми особами помічені не будуть, відімкнувши замикаючий пристрій, незаконно проник до приміщення гаражу, звідти викрав належне потерпілому ОСОБА_6 особисте майно, а саме холодильник торгової марки «Whirlpool 25RJ-D4 РТ», вартістю 10 000 гривень 00 копійок.

В подальшому, з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 зник, розпорядившись останнім на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 10000 гривень 00 копійок, згідно висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 1 від 11 листопада 2020 року.

Також у період часу з 14 жовтня 2020 року по 21 жовтня 2020 року, більш точної дати та часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, перебуваючи у селі Ржавець Харківського району Харківської області ОСОБА_4 , маючи прямий умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, зайшов через незачинені ворота на територію приватного домоволодіння ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Перебуваючи на території вищевказаного домоволодіння, ОСОБА_4 огли, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи повторно, із корисливих мотивів, з метою власної наживи, впевнившись, що його подальші дії власником та сторонніми особами помічені не будуть, викрав належний потерпілому ОСОБА_6 бензиновий генератор «FORTE 3500 220V/50 Hz 2.5 - 2.7 КVА», вартістю 5545 гривень 00 копійок.

В подальшому ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 5545 гривень 00 копійок, згідно висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 1 від 11 листопада 2020 року.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміновані йому в вину кримінальні правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що він не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ним змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_5 .

Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, висловив думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпілий, ОСОБА_6 , у судове засідання не з`явився, хоча про дату час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому приписами Кримінального процесуального кодексу України порядку. В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_6 , відповідно до якої останній просив судове засідання проводити за його відсутності, зазначивши, що претензій будь-якого характеру до обвинуваченого не має, проти розгляду справи в порядку, передбаченому частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України не заперечує.

У судовому засіданні у порядку, передбаченому статтею 325 Кримінального процесуального кодексу України, судом, з урахуванням думки учасників судового провадження, було вирішено питання про проведення судового розгляду без участі потерпілого, адже є можливим за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, з огляду на те, що цивільний позов в рамках кримінального провадження заявлений не був.

У зв`язку добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушеннях, погодженні з кваліфікацією вчинених ним діянь, підтвердженням ним фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі « ОСОБА_7 проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитаний в судовому засіданні у відповідності до статті 351 Кримінального процесуального кодексу України обвинувачений ОСОБА_5 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що дійсно за наведених в обвинувальному акті обставин та відображеного алгоритму, він вчинив викрадення особистого майна ОСОБА_6 , а саме: кондиціонерів, унітазу, пісуара, холодильника та бензинового генератора.

Як зазначив ОСОБА_5 огли, протягом 2020 року він неофіційно працював у ОСОБА_6 у селі Ржавець, Харківського району, Харківської області, де пас худобу. Оскільки потерпілий заборгував йому кошти за виконану роботу та не виплатив їх, обвинувачений вирішив вкрасти належне ОСОБА_6 майно. Так, на початку осені 2020 року, більш точної дати та часу обвинувачений не пам`ятає, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_6 , він підійшов до приміщення гаражу, яке було зачинено на запираючий пристрій, відчинивши його зайшов у середину та переконавшись, що за ним ніхто не наглядає, викрав звідти три кондиціонери, унітаз та пісуар. Також ОСОБА_5 огли повідомив, що через декілька днів, таким самим чином, відчинивши запираючий пристрій на гаражі, він повторно проник до середини та викрав звідти холодильник. Потім, десь у жовтні місяці 2020 року, точної дати обвинувачений не пам`ятає, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_6 він побачив бензиновий генератор та впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає, викрав цей генератор. Про свої вчинки ОСОБА_5 дуже шкодує та щиро кається, не розуміє, що з ним тоді трапилось. Також обвинувачений повідомив, що усе викрадене майно він повернув потерпілому, а також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини, проте просив надати йому ще один шанс та суворо не карати, взяти до уваги наявність у нього на утриманні малолітнього сина та непрацездатних батьків.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.

Постановою слідчого СВ Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 від 09 листопада 2020 року бензиновий генератор «FORTE 3500 220V/50 Hz 2.5 - 2.7 КVА», жовтого кольору, унітаз фірми «R.A.K. CERAMICS BVQI», два кондиціонера «EWT Clima G-121 GS», кондиціонер «EWT Clima G-091 GS», біде (Bidet a terra Art.502) «the.artceram la Fontana LOrinatoio», Jazz «the.artceram Collection», Hermitage Artceram Classic Collection, ROSSO/RED, пісуар «the.artceram la Fontana LOrinatoio», ROSSA/RED, design Sandro Mereghello, Marco Paolelli, холодильник «Whirlpool 25RJ-D4 РТ», сріблястого кольору, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 жовтня 2020 року під № 0001366 та передано на зберігання до камери зберігання речових доказів Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області до вирішення питання про готовність потерпілим ОСОБА_6 отримати вказані речові докази на відповідальне зберігання.

З квитанції № 0348 від 01 грудня 2020 року вбачається, що речові докази у кримінальному провадженні № 0001366, а саме бензиновий генератор, унітаз, кондиціонери, пісуар, холодильник «Whirlpool» поміщено на зберігання до камери зберігання речових доказів логістом Болековським.

Постановою слідчого СВ Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 від 11 листопада 2020 року автомобіль марки «Renault Kangoo», сріблястого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 жовтня 2020 року під № 0001366 та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 .

З розписки ОСОБА_5 , складеної 11 листопада 2020 року власноруч на ім`я начальника Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_9 , убачається, що останній отримав від працівників поліції на відповідальне зберігання автомобіль марки «Renault Kangoo», сріблястого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , та зобов`язався його зберігати за місцем свого мешкання до розгляду справи по суті.

Відповідно до висновку експерта за результатами товарознавчої експертизи № 1 від 11 листопада 2020 року, складеного судовим експертом ОСОБА_10 , убачається, що станом на вересень 2020 року загальна ринкова вартість наступного майна: два кондиціонера «EWT Clima G-121 GS», один кондиціонер «EWT Clima G-091 GS», унітаз фірми «R.A.K. CERAMICS BVQI», пісуар фірми «the.artceram la Fontana LOrinatoio», ROSSA/RED, design Sandro Mereghello, Marco Paolelli, біде (Bidet a terra Art.502) «the.artceram la Fontana LOrinatoio», Jazz «the.artceram Collection», Hermitage Artceram Classic Collection, ROSSO/RED, становила 34996 гривень 00 копійок; станом на жовтень 2020 року загальна ринкова вартість холодильника «Whirlpool 25RJ-D4 РТ» та бензинового генератора «FORTE 3500 220V/50 Hz 2.5 - 2.7 КVА» становила 15545 гривень 00 копійок.

Згідно довідки про витрати на проведення товарознавчої експертизи № 1 від 11 листопада 2020 року експерта ОСОБА_10 , вартість виконаних робіт склала 471 гривня 03 копійки.

Оцінюючи висновок експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірними, мотивованими достатньо переконливо та такими, що не суперечать іншими доказам у справі.

Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Приписами статті 86 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини, регламентовані статтею 91 вказаного нормативно правового акту України.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

У відповідності до пунктів 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_5 інкримінованих йому в вину кримінальних правопорушень. Дії обвинуваченого відповідають складам злочинів, передбачених частиною 3 статті 185 та частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, оскільки він дійсно своїми умисними діями скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у інше приміщення; таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у інше приміщення, вчинене повторно; а також таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим вчинені кримінальні правопорушення, які: за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України відноситься до категорії нетяжких злочинів, а за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України відносяться до категорії тяжких злочинів.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_5 має повну середню освіту, на даний час офіційного працевлаштування не має, на життя заробляє випадковими заробітками, суб`єктом підприємницької діяльності не є, допомогу по безробіттю не отримує; одружений, зі слів має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає разом із батьками: матір`ю ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є особою з інвалідністю ІІІ групи, батьком ОСОБА_13 , 1959 року народження, який є особою з інвалідністю ІІ групи. Стан здоров`я ОСОБА_5 задовільний, зі слів хронічних хвороб не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, до осіб з інвалідністю не належить. В ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 огли має зареєстроване та фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідно до довідки-характеристики, наданої депутатом округу № 25 Нововодолазької селищної ради Харківської області ОСОБА_14 від 17 листопада 2020 року № 02-33/2404, характеризується задовільно, за час проживання за даною адресою скарг і нарікань від мешканців селища не надходило. Аналогічні відомості містяться у довідці-характеристики, складеної дільничним офіцером поліції сектору превенції Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_15 .

До кримінальної відповідальності ОСОБА_5 притягується вперше, що вбачається із довідки ОСК Головного управління Національної поліції України в Харківській області за № 365-06112020/63090.

З досудової доповіді, складеної 17 квітня 2024 року начальником Харківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_16 щодо ОСОБА_5 убачається, що орган пробації вважає, що є середній ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме проводити заходи із залученням спеціалістів у сфері працевлаштування. Орган пробації вважає, що у випадку прийняття судом рішення про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, на останнього доцільно покласти обов`язки, передбачені пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 суд визнає повне визнання вини та щире каяття, а також активне сприяння розкриттю злочину.

Щире каяття в даному випадку полягає у визнанні в суді обставин регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо події кримінального правопорушення, у тому числі часу, місця, способу вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам дізнання, досудового слідства і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття кримінального правопорушення. Це може полягати зокрема у повідомленні про всі відомі епізоди й обставини вчинення кримінального правопорушення, викритті інших співучасників, визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину, повідомленні про їхнє місцезнаходження, поданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом тощо.

Активне сприяння розкриттю злочину виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України та розгляду справи у порядку, визначеному частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Відсутність претензій матеріального характеру в частині збитку від крадіжок у потерпілого, указує на можливість урахування обставини визначеної пунктом 2 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, судом не установлено.

Окрім зазначеного, судом при призначенні покарання враховуються вимоги статті 50 Кримінального кодексу України, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Одночасно з цим, Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2018 року у № 298/95/16-к (провадження № 51-2501км18) зауважив, що у частині 2 статті 65 Кримінального кодексу України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий від покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У даній ситуації при призначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до нетяжкого та тяжкого злочину, особу винного, який повністю визнав свою провину і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, не намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має на утриманні батьків, які є особами з інвалідністю, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Також суд бере до уваги, зміст висновку органу пробації, те, що викрадене майно добровільно повернуто потерпілому, а також враховує позицію прокурора, який просив призначити покарання обвинуваченому з урахуванням положень статті 70 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк чотири роки із застосуванням положень статті 75 Кримінального кодексу України щодо звільнення від відбуття покарання із встановленням іспитового строку.

Враховуючи наведене у сукупності, виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому необхідно призначити покарання в межах, встановлених санкціями частини 2 статті 185 та частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України, із визначенням остаточного покарання з урахуванням норм частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на певний строк, із одночасним застосуванням приписів статті 75 Кримінального кодексу України про його звільнення від відбування покарання з випробуванням та покладанням обов`язків, передбачених статтею 76 Кримінального кодексу України.

При цьому, застосування інституту призначення покарання з випробуванням, підґрунтям якого є тяжкість та ступінь суспільної небезпеки інкримінованого кримінального правопорушення, не узгоджуються із усталеною правовою позицією, відповідно до якої врахування тих чинників, які охоплюються об`єктивною стороною кримінального правопорушення, для посилення кримінальної відповідальності поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Запобіжний захід під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався, ніяких клопотань з цього приводу під час судового розгляду справи не надходило, тому з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами, до вступу вироку в законну силу ОСОБА_5 запобіжний захід не обирати.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки підстав для застосування приписів статей 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України не встановлено та прокурором відповідного клопотання не заявлено.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках даного кримінального провадження було проведено експертне дослідження експертом ФОП ОСОБА_10 , яка не є фахівцем державної спеціалізованої експертної установи, й стороною обвинувачення не доведено факту витрат держави на її роботу, підстав для стягнення на даний час з ОСОБА_5 витрат на залучення експерта при проведенні товарознавчої експертизи (висновок експерта за результатами товарознавчої експертизи № 1 від 11 листопада 2020 року, складений експертом ОСОБА_10 ) в сумі 471 гривню 03 копійки, не має.

На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 50, 63, 65 67, 75 76, частиною 2, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, а також статтями 84, 91, 100, пунктом 3 частини 1 статті 118, частинами 1 та 2 статті 122, частино 2 статті 124, частиною 1 статті 126, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених частиною 3 статті 185 та частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:

- за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

- за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначити до відбування ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку 2 (два) роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_5 обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0001366, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 жовтня 2020 року:

-бензиновий генератор «FORTE 3500 220V/50 Hz 2.5 - 2.7 КVА», жовтого кольору, унітаз фірми «R.A.K. CERAMICS BVQI», два кондиціонера «EWT Clima G-121 GS», кондиціонер «EWT Clima G-091 GS», біде (Bidet a terra Art.502) «the.artceram la Fontana LOrinatoio», Jazz «the.artceram Collection», Hermitage Artceram Classic Collection, ROSSO/RED, пісуар «the.artceram la Fontana LOrinatoio», ROSSA/RED, design Sandro Mereghello, Marco Paolelli, холодильник «Whirlpool 25RJ-D4 РТ», сріблястого кольору, які передано на зберігання до камери зберігання речових доказів Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області відповідно до квитанції № 0348 від 01 грудня 2020 року повернути власнику (законному володільцю) ОСОБА_6 .

-автомобіль марки «Renault Kangoo», сріблястого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 згідно розписки від 11 листопада 2020 року залишити останньому за належністю, як законному володільцю.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1