СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/3269/24
ун. № 759/9750/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 від 16.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 1 ст. 358 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 від 16.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 1 ст. 358 КК України.

Клопотання обґрунтовується тим, що у провадженні слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, знаходиться кримінальне провадження за № 0000003 від 16.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 1 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в ході здійснення оперативно-розшукової діяльності Управлінням контррозвідки Головного управління СБ України отримано інформацію про осіб, які займаються підробленням документів та незаконним переправленням осіб через державний кордон України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 діючи за попередньою змовою групою осіб разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та невстановленими слідством особами організували протиправний механізм легалізації невстановлених осіб, у тому числі громадян рф, на території України, шляхом вклеювання фотокарток в бланки паспортів громадян України, які видавалися на території АР Крим до 2014 року, з метою їх подальшого використання під час подачі до органів міграційної служби для оформлення паспортів громадян України нового зразка (Ш-картка) та паспортів громадян України для виїзду за кордон.

В подальшому, вказані підроблені документи використовуються невстановленими особами під час незаконного переправлення через державний кордон України.

Проведеними оперативно-розшуковими заходами встановлено, що ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, отримує від невстановлених слідством осіб бланки паспортів громадян України і фотокартки, з метою їх подальшої вклейки, та передає їх ОСОБА_6 або ОСОБА_4 , які, відповідно до розподілених ролей, під керівництвом ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , організовують переклейку отриманих фото та повертають підроблені документи ОСОБА_7 для їх подальшого незаконного використання для перетину державного кордону України.

За вказані послуги ОСОБА_6 та ОСОБА_4 отримують грошову винагороду у сумі 1500 доларів США за один підроблений документ, частину з яких, відповідно до попередньою домовленості, передають ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

При цьому, в ході досудового розслідування встановлено, що в період з жовтня 2023 року по теперішній час ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_6 та іншими особами з групи осіб, організовано підробку двадцяти дев`яти паспортів громадян України, виданих на території АР Крим до 2014 року на імена наступних етнічних кримських татар.

Підроблення вказаних документів здійснювалась шляхом вклеювання до них фотокарток громадян російської федерації (частина з яких проходила або проходить військову службу в рф, а інша частина належить до кримінального середовища рф), для їх подальшого використання при отриманні нових офіційно виданих органами ДМС України документів, з метою легалізації на території України та для можливого проведення на території нашої держави розвідувально-підривної або терористичної діяльності.

Орган досудового розслідування зазначає, що 10.05.2024 року в період часу з 07 год. 43 хв. до 08 год. 24 хв., слідчим Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві лейтенантом поліції ОСОБА_14 в присутності двох понятих та із застосуванням відеозйомки за допомогою цифрової відеокамери, на підставі ухвали слідчого судді № 759/8636/24 від 26.04.2024 року проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_4 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час обшуку було виявлено та вилучено: мобільний телефон «Xiaomi Redmi 9» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який поміщено у сейф пакет № CRI1009683; блокнот синього кольору, копії документів, посвідчення водія, які поміщено у сейф пакет № NPU1407941.

Слідчим Святошинського УП ГУНП у м. Києві прийнято процесуальне рішення та в порядку ст. 110 КПК України - винесено мотивовану постанову про визнання речових доказів вищевказаних вилучених речей.

Крім того, у подано клопотанні вказано, що метою накладення арешту відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України є, зокрема, забезпечення збереження речових доказів. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зволікання з накладенням арешту на зазначене вище майно може призвести до невідворотних наслідків, які в подальшому стануть перешкодою для об`єктивного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення. При цьому для ефективного розслідування сторона обвинувачення має потребу у збереженні цього майна до встановлення важливих обставин вчинення злочину.

На підставі викладеного, прокурор просить слідчого суддю накласти арешт на майно, яке було вилучено 10.05.2024 року в ході обшуку приміщення квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон «Xiaomi Redmi 9» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який поміщено у сейф пакет № CRI1009683; блокнот синього кольору, копії документів, посвідчення водія, які поміщено у сейф пакет № NPU1407941, з метою його збереження та не допущення втрати як речового доказу у кримінальному провадженні № 0000003.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, викладених у ньому.

Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт та його захисник щодо задоволення клопотання заперечили та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Судом встановлено, що у провадженні слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, знаходиться кримінальне провадження за № 0000003 від 16.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 1 ст. 358 КК України.

Уході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арештуна майно, яке було вилучено 10.05.2024 року в ході обшуку приміщення квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, було вилучено під час обшуку, який відбувся 10.05.2024 року. Обшук був проведений на підставі ухвали слідчого судді №1-кс759/2957/24, про що свідчить протокол обшуку від 10.05.2024 року.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року (справа №759/8636/24, пр. №1-кс/759/2957/24) надано дозвіл на проведення обшуку по місцю проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме квартири АДРЕСА_2 (яка на праві власності належить ОСОБА_15 ) з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукування знаряддя кримінального правопорушення та майна, яке було здобуте у результаті його вчинення.

Постановою слідчого СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві від 10.05.2024 року про визнання і прилучення до справи речових доказів, вилучені під час обшуку квартири АДРЕСА_2 , визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні та поміщено в камеру схову речових доказів Святошинського УП ГУНП у м. Києві.

Пунктом 7 частини 1 статті 131 КПК України визначено арешт майна як захід забезпечення кримінального провадження.

Статтею 132 КПК України визначені загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження та передбачені обставини, за яких не допускається застосування заходів кримінального провадження. Серед таких обставин у ч. 3 ст. 132 КПК України передбачено, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ч. 5 ст. 132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування, слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Ч. 5 ст. 171 ЦПК України передбачено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Як вбачається із матеріалів поданого клопотання, майно було вилучено у ході обшуку 10.05.2024 року, клопотання направлено до суду засобами поштового зв`язку 11.05.2024 року, що вбачається із поштового конверту, в якому дане клопотання надійшло до суду.

Відтак, вимоги ч. 5 ст. 171 ЦПК України дотримано.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Клопотання прокурора обґрунтовувалось тим, що накладення арешту на майно необхідне з метою забезпечення збереження речових доказів. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Слідчим суддею також встановлено, що постановою слідчого СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві від 10.05.2024 року про визнання і прилучення до справи речових доказів, вилучені під час обшуку квартири АДРЕСА_2 , речі та предмети: а саме мобільний телефон «Xiaomi Redmi 9» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який поміщено у сейф пакет № CRI1009683; блокнот синього кольору, копії документів, посвідчення водія, які поміщено у сейф пакет № NPU1407941 - визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Однак, слідчий суддя, ретельно дослідивши усі наявні матеріали кримінального провадження, встановив, що жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, що вилучене під час обшуку майно, містить ознаки речових доказів у кримінальному провадженні № 0000003 від 16.01.2024 року.

Одночасно з тим, визначення майна як «копії документів», «посвідчення водія», «блокнот» не містить належних індивідуальних ознак майна, яке б дало змогу його ідентифікувати.

Ні постанова слідчого про визнання і прилучення до справи речових доказів, ні протокол обшуку не містять індивідуальних ознак вилученого майна. Відсутність зазначених ознак надасть органу досудового розслідування занадто великий обсяг повноважень, зокрема, для вилучення майна, яке жодним чином не стосується даного кримінального провадження.

Крім того, прокурором у поданому клопотанні не зазначено які саме ознаки речових доказів містить вилучене під час обшуку майно.

Зважаючи на встановлені обставини у своїй сукупності, майно, на яке прокурор просить накласти арешт, на переконання слідчого судді не містить ознак, передбачених ч. 1 ст. 98 КПК України, а саме: не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі його сліди, та не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, крім того, воно не набуте кримінально-протиправним шляхом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зважаючи на встановлені під час судового засідання обставини, слідчий суддя на підставі внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, встановив відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про те, що вилучене 10 травня 2024 року під час обушку приміщення квартири АДРЕСА_2 майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, а відтак може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.

Жодного доказу, який би свідчив про те, що тимчасово вилучене майно містить інформацію щодо вчинення кримінального правопорушення, надано не було.

Суд також враховує, що статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Зважаючи на наведені норми українського процесуального законодавства, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, дослідивши матеріали поданого клопотання, проаналізувавши доводи та заперечення учасників судового засідання щодо необхідності накладення арешту на майно, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання, зважаючи на те, що матеріалами, доданими до клопотання, не доведена необхідність такого арешту.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 175, 309, 395 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 від 16.01.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 1 ст. 358 КК України - відмовити.

Майно, вилучене 10.05.2024 року в ході обшуку приміщення квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - негайно повернути.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, без виклику якої було постановлено ухвалу, - строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії даної ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1