Справа № 743/1115/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/375/24
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 29 квітня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001441 за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року щодо:

неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Любеч, Ріпкинського району, Чернігівської області, громадянина України, неодруженого, з базовою загальною середньою освітою, учня Любецького ліцею, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового кримінального правопорушення та покладено на нього обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов прокурора задоволено в повному обсязі та стягнуто з законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_9 витрати на лікування потерпілої ОСОБА_12 , а саме: 369,76 грн (триста шістдесят дев`ять гривень сімдесят шість копійок) на користь обласного бюджету Чернігівської обласної ради та 18088,40 грн. (вісімнадцять тисяч вісімдесят вісім гривень сорок копійок) на користь держави в особі Національної служби здоров`я України.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_7 , задоволено частково. Стягнуто з законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 цивільного відповідача ОСОБА_9 на користь неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 50000 (п`ятдесят тисяч) грн моральної шкоди.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь цивільного позивача ОСОБА_13 частину витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн (п`ять тисяч гривень).

Процесуальні витрати у провадженні на залучення експертів в сумі 4932,48 грн. віднесено за рахунок коштів державного бюджету.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок в цій частині, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 98 КК України, зазначивши у вироку, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не може бути застосоване до обвинуваченого, оскільки він не отримував посвідчення водія. Як наслідок, суд не позбавив можливості ОСОБА_10 реалізувати право керувати транспортними засобами надалі. При цьому, судом не враховано, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин, не маючи посвідчення водія, керував транспортним засобом з порушенням Правил дорожнього руху, нехтуючи не лише своєю безпекою, а й безпекою інших учасників руху. Також, судом при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання, не враховано необхідність покладення на останнього такого обов`язку, передбаченого ст. 76 КК України, як виконання заходів, передбачених пробаційною програмою.

Суд першої інстанції встановив, 28.04.2023 року, приблизно о «20» год. «00» хв., неповнолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи мотоциклом марки «Musstang» моделі «МТ150-8» транзитний номер НОМЕР_1 , та рухаючись зі сторони вул. Чернігівська у напрямку вул. Печерного, біля буд.1-А по вул. Преображенська в смт. Любеч, Чернігівського району та області, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не будучи особливо уважним до такого учасника дорожнього руху, як неповнолітній пішохід (п.п.1.7 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями) (далі - ПДР)), не правильно оцінив дорожню обстановку та відповідно не реагуючи на її зміну (п.п.2.3б ПДР), рухаючись без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії (п.п.2.1а ПДР), під час виникнення небезпеки для руху, яку він був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (п.п.12.3 ПДР), внаслідок чого скоїв наїзд на неповнолітню ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебувала на проїзній частині.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепної-мозкової травми з забоєм головного мозку в правій лобній долі, лінійним переломом потиличної кістки зліва, підшкірною гематомою потиличної ділянки, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

У даній дорожній обстановці неповнолітній водій ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п.п.1.7, 2.3(б), 2.1(а), 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями), що стало причиною та умовою настання події даної дорожньо-транспортної пригоди та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з тілесними ушкодженнями, отриманими потерпілою.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку представника потерпілої, позицію обвинуваченого, представника обвинуваченого та його захисника, які підтримали позицію прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

28.04.2023 року, приблизно о «20» год. «00» хв., неповнолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи мотоциклом марки «Musstang» моделі «МТ150-8» транзитний номер НОМЕР_1 , та рухаючись зі сторони вул. Чернігівська у напрямку вул. Печерного, біля буд.1-А по вул. Преображенська в смт. Любеч, Чернігівського району та області, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не будучи особливо уважним до такого учасника дорожнього руху, як неповнолітній пішохід (п.п.1.7 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями) (далі - ПДР)), не правильно оцінив дорожню обстановку та відповідно не реагуючи на її зміну (п.п.2.3б ПДР), рухаючись без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії (п.п.2.1а ПДР), під час виникнення небезпеки для руху, яку він був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (п.п.12.3 ПДР), внаслідок чого скоїв наїзд на неповнолітню ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебувала на проїзній частині.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепної-мозкової травми з забоєм головного мозку в правій лобній долі, лінійним переломом потиличної кістки зліва, підшкірною гематомою потиличної ділянки, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

У даній дорожній обстановці неповнолітній водій ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п.п.1.7, 2.3(б), 2.1(а), 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями), що стало причиною та умовою настання події даної дорожньо-транспортної пригоди та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з тілесними ушкодженнями, отриманими потерпілою.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі, зокрема, необхідності застосування більш суворого покарання.

Окрім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі не оспорюється законність вироку щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини обвинуваченого.

Колегія суддів вважає правильними встановлені фактичні обставини судом першої інстанції, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав винним ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання в частині непризначення додаткового покарання, колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі є слушними, зважаючи на таке.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд першої інстанції, на виконання вимог ст. 65 КК України, зазначив, що враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким злочином, тяжкість заподіяних наслідків такого, фактичні обставини справи, те, що обвинувачений частину провини у скоєнні злочину поклав на потерпілу, керував транспортним засобом з порушеням Правил дорожнього руху, не набувши у передбаченому законом порядку відповідних знань та навиків водіння, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, на даний час є учнем 11 класу Любецького ліцею І-ІІІ ступенів, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно. Також суд першої інстанції врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, вчинення злочину неповнолітнім; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Водночас, що стосується призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд дійшов до помилкового висновку, що це додаткове покарання до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 не слід застосовувати, з огляду на положення ч. 2 ст. 98 КК України.

На переконання колегії суддів, з таким висновком погодитись не можна, з огляду на таке.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України встановлено відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Суб`єкт кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, є фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку (загальний) і керує транспортним засобом, незалежно від того, чи має вона на це право. Отже, додаткових вимог до суб`єкта, а саме наявність у нього права на керування транспортним засобом ст.286 КК України не містить.

Відповідно до ч.2 ст.98 КК України до неповнолітніх можуть бути застосовані додаткові покарання, серед інших у виді позбавлення права займатися певною діяльністю, до яких також відноситься позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк (ст. 55 КК України).

Позбавляючи права керувати транспортними засобами навіть у випадках, коли особа на час вчинення кримінального правопорушення офіційно не отримала посвідчення водія, однак здійснювала керування транспортним засобом, законодавець таким чином позбавляє особу можливості реалізації такого права у законний спосіб на певний строк у подальшому, що, в даному випадку, узгоджується з положеннями ст. 55 та ч.2 ст.286 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості.

За таких обставин колегія суддів вважає, що до ОСОБА_10 з метою дотримання вимог ст.ст. 50, 65 КК України, слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

Також, судом при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання, не враховано необхідність покладення на останнього такого обов`язку, передбаченого ст. 76 КК України як виконання заходів, передбачених пробаційною програмою.

Міністерством юстиції України затверджено пробаційні програми для неповнолітніх суб`єктів, метою яких є досягнення позитивних змін у поведінці неповнолітнього через розвиток конструктивного і критичного мислення, ненасильницьких поведінкових моделей, навичок ефективного самоконтролю, а також формування здорової і просоціальної особистості.

Покладення на ОСОБА_10 обов`язку виконання заходів, передбачених пробаційною програмою, є дієвим превентивним інструментом, який сприятиме виправленню неповнолітнього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку у цій частині.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420, 532, 615 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_11 - задовольнити.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_10 в частині призначення додаткового покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

У решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набуває законної сили після його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4