Номер провадження: 11-сс/813/509/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001606 від 05.12.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу виді тримання під вартою, стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянин України, має середню (спеціальну) освіту, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, одну дитину з інвалідністю з дитинства, офіційно працевлаштований в ТОВ «Секьюріті Груп» - охоронець, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зі слів раніше судимого,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

встановив:

В провадженні СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській областіперебуває кримінальне провадження №0001606 від 05.12.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за підозрою ОСОБА_7 , вчиненого за наступних обставин.

04.12.2023 року, о 08.00 год., ОСОБА_7 , будучи охоронцем охоронюваного агентства « ІНФОРМАЦІЯ_2 » заступив разом з іншими охоронцями на чергування на охоронюваній об`єкт автостанцію «Привоз» розташований по АДРЕСА_3 . Біля 23.00 годин перед комендантською годиною до ОСОБА_7 на автостанцію прийшов малознайомий чоловік, яким виявився ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який попросився переночувати у приміщенні автостанції «Привоз» до ранку, на що ОСОБА_7 погодився та пустив у приміщення автостанції «Привоз» переночувати, де ОСОБА_8 ліг спати на лавці на першому поверху. Біля 05.00 годин 06.12.2023 року один з охоронців, а саме ОСОБА_9 , прокинувшись, виявив відсутність скриньки з грошима благодійності та грошових коштів з чоловічого туалету, розташованого в приміщенні автостанції «Привоз», а також виявив відсутність ОСОБА_8 , який раніше спав на лавці. ОСОБА_7 разом з охоронцем ОСОБА_9 та його товаришем ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що крадіжку міг скоїти ОСОБА_8 , почали його шукати та в подальшому знайшов ОСОБА_8 біля смітникового контейнеру по АДРЕСА_3 , у стані алкогольного сп`яніння та притягли його до автостанції «Привоз», затягли в приміщення та в подальшому спустили його в підвальне (цокольне) приміщення, де розташована камера зберігання, де поклали його на підлогу.

Знаходячись в підвальному приміщенні, у ОСОБА_7 , який був обуреним поведінкою ОСОБА_8 , виник злочинний умисел, направлений на спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, в результаті чого, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання ОСОБА_7 , усвідомлюючи що ОСОБА_8 знаходиться у безпорадному стані лежачи на підлозі почав наносити йому удари кулаками рук та ногами в область тулуба та живота, після чого ногою наступив на ногу ОСОБА_8 та схопив за руку, після чого потягнув його до дверей, де дверями прищемив пальці руки ОСОБА_8 . В цей час ОСОБА_7 почув з повідомлення по рації, що приїхав наряд поліції, в зв`язку з чим він перестав наносити тілесні ушкодження ОСОБА_8 та відійшов від нього.

Далі, прибувши на місце виклику, поліція побачила тяжкий стан ОСОБА_8 та викликала швидку допомогу. В цей час ОСОБА_7 розповів працівникам поліції що ОСОБА_8 знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Прибувши на місце, лікарі швидкої медичної допомоги погрузили ОСОБА_8 в карету швидкої допомоги та повезли до реанімаційного відділення МКЛ-9, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , але по дорозі в лікарню ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень помер.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 . ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді розриву печінки, розриву підшлункової залози, перелому 9-го ребра, крововилив у черевну порожнину. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_8 стало - малокрів`я внутрішніх органів.

06.12.2023 року ОСОБА_7 затриманий в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, та того ж дня йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України - умисному тяжкому тілесному ушкоджені, тобто умисному тілесному ушкоджені, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

07.12.2023 року слідчий СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 звернулась до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором ОСОБА_12 про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді від 08.12.2023 року підозрюваному обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, яка була переглянута апеляційним судом - 09.01.2024 року та залишена без змін.

В подальшому постановою керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси від 22.01.2024 року строк досудового розслідування продовжено до 3-х місяців, тобто до 06.03.2024 року.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2024 року підозрюваному продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яка була переглянута апеляційним судом - 13.02.2024 року та залишена без змін.

Далі, ухвалою слідчого судді від 04.03.2024 року строк досудового розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні продовжено до 5-ти місяців, тобто до 06.05.2024 року.

29.02.2024 року слідчий СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором ОСОБА_14 , про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_7 , строком до 06.05.2024 року, в межах строку досудового розслідування.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які були враховані при обрання запобіжного заходу та які станом на час закінчення строку дії запобіжного заходу не перестали існувати та не відпали. Крім того, до спливу строку запобіжного заходу не видається можливим вчинити ряд слідчих, процесуальних дій, зокрема отримати результати призначених експертиз, виконати вимоги ст.ст. 290, 291 КПК України, а тому є необхідність у продовженні строку дії запобіжного заходу.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання органу досудового розслідування та продовжено підозрюваному строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 02.05.2024 року, тобто в межах строку досудового розслідування.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на: обґрунтованість підозри, яка детально досліджувалась при обранні запобіжного заходу, з посиланням на долучені органом досудового розслідування докази; доведеність продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК; тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання підозрюваного винуватим у вчиненні інкримінованих йому дій за результатами розгляду кримінального провадження по суті; дані про особу підозрюваного, який хоча і має соціальні зв`язки, однак вчинив тяжкий злочин, який спричинив смерть людини; можливе переховування від органу досудового розслідування та суду; здійснення незаконного впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, а також не виключається ризик вчинення іншого кримінального правопорушення та можливого перешкоджання досудовому розслідуванню іншим чином. Разом з тим, слідчий суддя визнав недоведеним органом досудового розслідування продовження існування ризиків знищення, сховання або спотворення будь-яку із речей та документів, які мають істотне значення для кримінального провадження, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Слідчий суддя дійшов до висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити виконання покладених на підозрюваного обов`язків, навіть з урахуванням його соціальних зв`язків.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник стверджує про відсутність обґрунтованої підозри та відсутність продовження існування ризиків. Захисник зазначає, що підозрюваний не має на меті переховуватись від органу досудового розслідування, має постійне місце реєстрації та проживання, офіційно був працевлаштований до затримання, має на утриманні двох дітей, один з яких є інвалідом дитинства та потребує постійного догляду, а підозрюваний являється єдиним годувальником у сім`ї. Захисник вважає, що тяжкість можливого покарання не може бути підставою для подальшого утримання підозрюваного під вартою.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності підозрюваного ОСОБА_7 , однак за участю його захисника, який не заперечував проти здійснення розгляду за відсутності підозрюваного, який не виявив бажання приймати участь в судовому засіданні.

Також, розгляд проведено без участі прокурора, який будучи повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, до суду не з`явився, подав клопотання про здійснення розгляду за його відсутності, заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.197 КПК, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК, та сукупний строк тримання під вартою підозрюваному, під час досудового розслідування у кримінальному проваджені щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, не повинен перевищувати дванадцяти місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, слідчий суддя виконав вимоги ст.199 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання підозрюваного під вартою.

З матеріалів судового провадження вбачається, що на стадії розгляду слідчим суддею питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , останній обґрунтовано підозрюється в скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Питання обґрунтованості підозри детально досліджувалось при обранні слідчим суддею запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного, а також під час перегляду ухвали слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу, в ході якого було встановлено, що докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому дій.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання або продовження відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

При цьому, апеляційний суд констатує, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Колегія суддів вважає, що тяжкість та обґрунтованість пред`явленої на даній стадії досудового розслідування ОСОБА_7 підозри, яка була пред`явлена у відповідності до вимог Глави 22 Кримінального процесуального закону України, необхідність завершення досудового розслідування, а також існування ризиків, а саме те, що: підозрюваний, перебуваючи на свободі, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у разі доведеності його вини у вчиненні тяжкого злочину, може переховуватися від органу досудового розслідування та суду; здійснити незаконний вплив на свідків в кримінальному провадженні, виправдовує необхідність продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу відносно підозрюваного та дає апеляційному суду підстави для висновку про обґрунтованість оскарженої ухвали слідчого судді.

Доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі, апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Підставою застосування та продовження застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується та продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати її до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Питання щодо існування ризику переховування підозрюваного детально досліджувалось при обранні відносно останнього запобіжного заходу, а тому з урахуванням обставин інкримінованого злочину, тяжкості можливого покарання та особи підозрюваного, станом на даний час ризик переховування підозрюваного, на думку апеляційного суду, не знизився та продовжує існувати.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, дані про особу підозрюваного, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 , який на теперішній час підозрюється у скоєні тяжкого злочину, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, а також свою роль у вчиненні вказаного злочину, останній зможе здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним та він продовжує існувати.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного на свідків, оскільки їх покази, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, або можливо виникне необхідність в їх додатковому допиті, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, а перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на свідків, в тому числі й на інших підозрюваних, схиляючи до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Колегія суддів зазначає, що дійсно, запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета - дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваного, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання покладених на нього обов`язків.

Мотивуючи неможливість застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, слідчий суддя обґрунтовано врахував те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні на час його розгляду клопотання не завершено, що неможливо буде здійснити у разі ухилення підозрюваного від досудового розслідування при обранні відносно нього іншого запобіжного заходу, який з огляду на доведені ризики, не здатний буде забезпечити належне виконання ним покладених на нього обов`язків.

Доводи сторони захисту про можливість зміни підозрюваному запобіжного заходу на такий, що не пов`язаний з ізоляцією від суспільства, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки такий запобіжний захід, з великою вірогідністю може виявитися незданим гарантувати запобігання встановленим ризикам.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою, в тому числі за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що надані органом досудового розслідування до клопотання про продовження строку запобіжного заходу докази, в своїй сукупності, на стадії досудового розслідування, вказують на обґрунтованість висунутої підозри у вчиненні інкримінованого ОСОБА_7 злочину та продовження існування раніше встановлених ризиків, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника про незаконність ухвали слідчого судді про продовження строку тримання його під вартою, суд визнає безпідставними.

Колегія судів звертає увагу, що відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК слідчий суддя, суд має право не визначати розмір застави, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або з погрозою його застосування, та враховуючи, що законодавцем вказана норма не визначена обов`язком слідчого судді, а є правом, а тому апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді щодо не визначення підозрюваному альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для продовження підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, що спричинив смерть людини, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України в кримінальному проваджені №0001606, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4