Номер провадження: 11-кп/813/996/24
Справа № 496/533/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 08.11.2023 року в кримінальному провадженні №0001010 від 12.12.2021 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Великий Дальник Одеського (Біляївського) району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та йому призначене покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України на ОСОБА_9 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

11 грудня 2021 року, приблизно о 10:30 год., ОСОБА_9 , перебуваючи у дворі біля гаражів будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті та з мотиву раптово виниклих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, підійшов до ОСОБА_7 та наніс останньому не менше одного удару тупим предметом у вигляді бити в ділянку нижньої третини лівого передпліччя, внаслідок чого спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому лівої променевої кістки, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів (більш ніж 21 день) та згідно п. 2.2.2 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відноситься до ушкодження середньої тяжкості.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просить його скасувати та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Захисник вказує, що місцевий суд безпідставно визнав ОСОБА_9 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, не врахував, що він перебував у стані необхідної оборони, намагався захистити себе від небезпечних дій ОСОБА_7 , який схопив його за комір одежі та шию, почав його трусити, душити, не реагував на прохання ОСОБА_9 його відпустити. Після чого ОСОБА_9 замахнувся аби відігнати від себе ОСОБА_7 , не втримав биту та фактично вдарив останнього.

Також захисник зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_10 (дружини потерпілого) та ОСОБА_11 , які не були свідками події, а свідчення ОСОБА_12 , яка була очевидцем моменту нанесення удару, безпідставно відхилив, оскільки вона є сестрою обвинуваченого.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку потерпілого та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

До початку судового розгляду захисником ОСОБА_8 заявлено клопотання про повторне дослідження відеозапису слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_7 , однак під час судового засідання захисник відмовилась від заявленого клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода обвинуваченого та захисника з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК.

Оскільки обвинувачений та його захисники в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про повторне дослідження доказів, посилаючись лише на свою незгоду з висновками суду, зробленими на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, з аналізу яких суд дійшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, розгляд проводиться в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та наведений докладний аналіз доказів та висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до вироку суду, обвинувачений ОСОБА_9 не визнав свою вину та зазначив, що 11.12.2021 року, приблизно о 10:30 год., під час вигулу ним на вулиці собаки, ОСОБА_7 зробив йому зауваження, що він ганяє собак битою. Коли він підійшов до свого гаражу, щоб покласти биту в гараж, ззаду до нього підійшов потерпілий ОСОБА_7 та почав його штовхати, хапати за шию. Він попросив відпустити, однак потерпілий тримав його за шию та виворіт не відпускав, у зв`язку із чим він злякався та захищаючись, вдарив потерпілого битою по руці. Після чого потерпілий сказав, що він зламав йому руку. Після цього приїхала швидка допомога та поліція.

На підтвердження встановлених фактичних обставин справи в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_9 винуватим за ч.1 ст.122 КК України, суд першої інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_7 , який дав суду послідовні та логічні показання щодо дати, місця та обставин скоєного відносно нього кримінального правопорушення.

У суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що того дня, перебуваючи біля машини, він побачив як обвинувачений ОСОБА_9 ганяє битою собак на подвір`ї, у зв`язку із чим зробив йому зауваження. На його зауваження обвинувачений ОСОБА_9 агресивно йому відповів, у них виник конфлікт та раптово для потерпілого ОСОБА_9 замахнувся та хотів вдарити його по голові битою, але він підставив руку, а тому удар прийшовся на руку. Також обвинувачений вдарив його битою ще раз у область боку, після чого він почав кричати від болю та викликав швидку допомогу. Також потерпілий зазначив, що фізичної сили до обвинуваченого не застосовував, лише зробив зауваження, через що виник словесний конфлікт. У лікарні він перебував один тиждень, після операції не міг зігнути руку, став інвалідом, операцію сплачував за свої кошти. Після вказаних подій обвинувачений приходив до нього примиритися, його родичі говорили, що заплатять матеріальну допомогу, однак йому нічого не було сплачено. На даний час, внаслідок травми та перенесених операцій стан його здоров`я погіршився.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілого ОСОБА_7 допустимим доказом винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, оскільки показання потерпілого об`єктивно підтверджуються показами допитаних судом свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Так, свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що 11.12.2021 року, вийшовши із дому, на вулиці побачила свого чоловіка та сусіда, у яких була емоційна розмова. Через деякий час повторно вийшла з дому та побачила біля гаражу швидку допомогу. Підійшовши ближче, вона побачила сусіда з битою та її чоловіка, який стояв зігнувшись, його рука була опухла, у зв`язку із чим працівники швидкої надавали йому допомогу та забрали до лікарні. В подальшому її чоловікові на руці була проведена операція. Також свідок пояснила, що у ОСОБА_9 не бачила слідів крові, синців чи подряпин. Крім того, свідок вказала, що конфлікт виник через жорстоке поводження ОСОБА_9 із собаками на подвір`ї.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що виїздила на виклик швидкої медичної допомоги «травма руки». По прибуттю на місце, було встановлено чоловіка, який повідомив, що його побив сусід, внаслідок конфлікту що стався через собаку. У потерпілого була скарга на біль в руці, через що він був госпіталізований до Біляївської міської лікарні, де лікарі констатували закритий перелом руки..

Крім того, показання потерпілого ОСОБА_7 щодо обставин події злочину також об`єктивно підтверджуються сукупністю інших досліджених місцевим судом доказів, які є достатніми для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, а саме:

-заявою ОСОБА_7 , яка була подана 11.12.2021 року до чергової частини Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області, та стала підставою для внесення відомостей до ЄРДР. Відповідно до вказаної заяви, 11.12.2021 року, о 11:30 год., чоловік на ім`я ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_3 , в ході виниклого конфлікту спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді перелому ключової кістки зліва;

-рапортом від 11.12.2021 року щодо отримання заяви та зареєстровано ЄО №19319 від 11.12.2021 року як інші тілесні ушкодження;

-протоколом огляду місяця події від 11.12.2021 року з фототаблицею до нього, згідно якого було проведено огляд місця події ділянки місцевості, розташованої на подвір`ї багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 , де відбувся конфлікт між потерпілим та обвинуваченим;

-постановами про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 27.12.2021 року та від 28.01.2022 року;

-висновком експерта №32/2022 від 13.01.2022 року, згідно якого у ОСОБА_7 , виявлені наступні ушкодження: закритий перелом лівої променевої кістки, ушкодження у вигляді закритого перелому лівої променевої кістки утворилося від дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмету (предметів), індивідуальні особливості якого (яких) у властивостях ушкоджень не відобразилися. Таким тупим предметом (предметами) могли бути палка, біта та ін. Дане ушкодження спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів (більш ніж 21 день) та згідно з п. 2.2.2. і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року» відноситься до ушкодження СЕРЕДНЬОЇ тяжкості. Враховуючи характер та кількість ушкоджень на тілі ОСОБА_7 , слід вважати, що останньому було спричинено не менше одного удару тупим предметом в ділянку нижньої третини лівого передпліччя;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 26.01.2022 року з додатком відеозапису, за участю потерпілого ОСОБА_7 , який відобразив подію від 11.12.2021 року за адресою: АДРЕСА_4 біля гаражу, а саме конфлікт, який стався між ним та ОСОБА_9 ;

-заявою ОСОБА_9 від 28.01.2022 року щодо долучення до матеріалів кримінального провадження палки у вигляді бити як речового доказу;

-протоколом огляду від 28.01.2022 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого предметом огляду є палка у вигляді бити (а.с.89-91);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 28.01.2022 року, з відеозаписом, за участю підозрюваного ОСОБА_9 , який відтворив обстановку, яка відбувалась 11.12.2021 року в АДРЕСА_3 ;

-випискою 4492 із медичної карти ОСОБА_7 щодо стану його здоров`я з 11.12.2021 по 15.12.2021 року.

Суд першої інстанції ретельно перевірив допустимість та належність вказаних доказів, якими обґрунтував доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, дійшовши вірного висновку про те, що при їх збиранні органом досудового розслідування не було порушено вимоги кримінального процесуального закону.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом та порядку їх отримання.

Також місцевим судом за клопотанням сторони захисту допитана свідок ОСОБА_14 , яка пояснила, що обвинувачений є її рідним братом. У той день потерпілий ОСОБА_7 бортував колеса в гаражі та вживав алкогольні напої. Перебуваючи вдома, вона почула крики, вибігла на вулицю та побачила як потерпілий чіпляє її брата. Після цього брат вдарив потерпілого ОСОБА_7 битою по руці, та останній сказав, що йому зламав руку. Свідок пояснила, що момент удару бачила здалеку, потерпілий правою рукою тримав обвинуваченого за шию, на що останній підняв биту та вдарив його по руці. Після конфлікту вони розбіглися, вона сказала брату йти додому, потерпілий кричав, швидкої допомоги вона не бачила. При цьому свідок вказала, що у потерпілого й раніше були конфлікти із чоловіками з двору, в тому числі і з її братом, через те, що потерпілий вживає алкогольні напої. Також зазначила, що її брат тоді взяв із собою биту, з метою запобігання чіпляння інших собак при його прогулянці з власною собакою.

Суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до показів свідка ОСОБА_14 , яка є рідною сестрою обвинуваченого, оскільки її покази не узгоджуються із іншими доказами в кримінальному провадженні. Так, інші свідки та потерпілий не вказували про те, що свідок ОСОБА_14 була очевидцем конфлікту, що стався між потерпілим та обвинуваченим. Свідок ОСОБА_11 вказала, що на місці події бачила потерпілого та лише після цього його дружину. Свідок ОСОБА_10 пояснила, що бачила в момент події лише обвинуваченого з битою та її чоловіка. Потерпілий ОСОБА_7 також не повідомляв, що бачив на місці події свідка ОСОБА_14 .

Крім того, із показів обвинуваченого ОСОБА_9 вбачається, що його сестра ОСОБА_14 вибігла та сказала йому йти додому, вже після події його конфлікту з потерпілим та після того як він вдарив його битою. Тобто з пояснень обвинуваченого також не підтверджується того, що свідок ОСОБА_14 була безпосереднім очевидцем подій, які передували нанесенню обвинуваченим удару битою потерпілому та безпосередньо саме нанесення ним цього удару.

За наведених обставин місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що покази свідка ОСОБА_14 , яка є сестрою обвинуваченого, направлені на виправдування дій обвинуваченого ОСОБА_9 , але вони спростовуються сукупністю показів потерпілого та свідків.

Доводи сторони захисту про те, що місцевий суд взяв до уваги покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , однак безпідставно не врахував покази сестри обвинуваченого - ОСОБА_12 , колегія суддів визнає неспроможними, оскільки місцевим судом враховано, що покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 узгоджуються із показами потерпілого та письмовими доказами в кримінальному провадженні, та спростовують покази свідка ОСОБА_12 .

Колегія суддів звертає увагу, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Таким чином суд зобов`язаний повно та всебічно розглянути всі версії подій, у тому числі, висунуті стороною захисту, щодо обставин справи, які мають відношення до предмету судового розгляду, та усунути будь-які обґрунтовані сумніви у тій версії події, яку надало обвинувачення, шляхом їх спростування належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог, належним чином перевірив версію сторони захисту щодо вчинення ОСОБА_9 протиправних дій у стані необхідної оборони та визнав її такою, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, з чим погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Частина 1 статті 36 КК України необхідною обороною визнає дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

При цьому якщо дії особи мають на меті не зупинити протиправне посягання, а завдати шкоди іншій (потерпілій) особі, необхідна оборона виключається.

Детально проаналізувавши ситуацію, яка передувала спричиненню тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в обстановці, яка склалася між потерпілим та обвинуваченим, реальної загрози життю та здоров`ю останнього, оскільки по факту не відбулося такого посягання, яке б викликало у обвинуваченого невідкладної необхідності заподіяти потерпілому шкоду здоров`ю з метою негайного відвернення протиправних дій останнього.

Як встановив суд першої інстанції, між обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_7 дійсно біля гаражів будинку АДРЕСА_2 , виник конфлікт через словесне зауваження потерпілого на адресу обвинуваченого з приводу того, що він ганяє собак битою.

Вказані обставини не заперечуються ні обвинуваченим, ні потерпілим.

Однак, подальші дії обвинуваченого ОСОБА_9 не можна вважати виправданими, оскільки скориставшись фактично нікчемним приводом, останній завдав потерпілому удар битою, яку мав при собі, чим згідно висновку експерта №32/22 від 13.01.2022 року спричинив ОСОБА_7 закритий перелом лівої променевої кістки, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів, та відноситься до ушкодження середньої тяжкості.

Обвинувачений ОСОБА_9 не заперечує того, що дійсно наніс удар битою потерпілому.

Однак, доводи сторони захисту стосовно того, що обвинувачений завдав удар битою потерпілому ОСОБА_7 , оскільки останній штовхав його, тримав за шию та виворіт не відпускав, у зв`язку із чим він злякався та захищаючись, знаходячись в стані необхідної оборони, наніс удар потерпілому битою по руці, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони не підтверджується доказами у кримінальному провадженні.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що доказування суб`єктивної сторони досить часто ґрунтується не на одному чи кількох доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) такого елементу суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, як умисел.

Для вирішення питання про наявність в діях особи складу кримінального правопорушення, пов`язаного з умисним заподіянням середньої тяжкості тілесного ушкодження, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної або уявної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би ту, яка для цього необхідна.

Доводи обвинуваченого та його захисника про заподіяння ОСОБА_9 потерпілому тілесного ушкодження у стані необхідної оборони спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який стверджував, що фізичної сили до обвинуваченого не застосовував, а лише зробив зауваження, через що виник словесний конфлікт.

При цьому, потерпілий ОСОБА_7 після виниклої події, залишався на місці, без перерви у часі, після нанесеного йому тілесного ушкодження, повідомив про це поліцію на лінію «102», дочекався приїзду працівників швидкої медичної допомоги, яким повідомив про обставини вчиненого ОСОБА_9 щодо нього кримінального правопорушення та про конфлікт який стався.

Підстав, які б свідчили про те, що потерпілий обмовляє обвинуваченого, під час судового розгляду не встановлено, а покази потерпілого ОСОБА_7 повністю підтверджуються сукупністю інших доказів в кримінальному провадженні.

Так, свідок ОСОБА_10 вказала, що на обвинуваченому ОСОБА_9 не бачила слідів крові, синців чи подряпин, та тільки її чоловік ( ОСОБА_7 ) звертався за медичною допомогою.

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що по прибуттю швидкої допомоги на місці виклику було встановлено лише потерпілого ОСОБА_7 із травмою руки та госпіталізовано, обвинуваченого на місці виклику вона не бачила.

Також колегія суддів враховує, що після виниклої події обвинувачений ОСОБА_9 до правоохоронних органів стосовно можливих протиправних дій з боку ОСОБА_7 щодо нього не звертався.

Обвинувачений ОСОБА_9 не повідомляв про завдання ОСОБА_7 йому тілесних ушкоджень. Обвинувачений місце пригоди залишив, приїзду швидкої допомоги не дочекався, за медичною допомогою ні відразу на місці події, ні в подальшому не звертався.

Також ні обвинувачений, ні інші свідки не повідомляли про можливу наявність у потерпілого ОСОБА_7 зброї чи інших небезпечних предметів, що могли бути сприйняті в якості загрози обвинуваченим ОСОБА_9 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу на відверто зухвалу поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 , який в ранковий час доби, вийшовши на прогулянку із собакою на подвір`я, взяв із собою биту, не зважаючи на те, що в громадському місці беззаперечно можуть перебувати інші люди, в тому числі діти або особи похилого віку, а також тварини.

Пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 стосовно того, що він завжди ходить з битою, з метою відганяти собак у дворі, колегія суддів не можу сприйняти раціональними з огляду на те, що прогулянка обвинуваченого по подвір`ї з битою, вочевидь не була спрямована на зайняття спортом, гри в бейсбол тощо, а може свідчити про його схильність до агресивної поведінки стосовно тварин, та як виявилось і людей.

За наведених вище обставин призначене обвинуваченому покарання не можна вважати таким, що не відповідає його особі та є не справедливим.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про неспроможність доводів обвинуваченого ОСОБА_9 стосовно завдання ним тілесних ушкоджень потерпілому в стані необхідної самооборони, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів у кримінальному провадженні.

Право на необхідну оборону виникає не при будь-якому суспільно небезпечному посяганні, а лише при такому, яке відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази та покази потерпілого ОСОБА_7 , який стверджував, що обвинувачений ОСОБА_9 наніс йому удар битою після зробленого ним словесного зауваження, тобто не становив для обвинуваченого будь-якої загрози і підстав для самозахисту в нього не виникало.

При цьому характер та локалізація завданого тілесного ушкодження потерпілому битою по руці, переконливо свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_9 усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали, тобто його умисел був спрямований на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_9 у стані необхідної оборони, і зв`язку з цим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, немає, а невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 є способом захисту з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Вказані висновки узгоджуються із судовою практикою, викладеною в Постановах Верховного Суду від 01.12.2021 року (справа №562/744/17), а також від 16.11.2020 року (справа №473/4070/17).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в обстановці, що склалася між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_9 , реальної загрози життю та здоров`ю останнього, оскільки на нього не відбулося посягання з боку потерпілого, яке обумовлювало необхідність заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, з метою негайного відвернення протиправних дій останнього.

За наведених обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони захисту щодо наявності в діях ОСОБА_9 необхідної оборони.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_9 діяв в стані необхідної оборони з посиланням на постанову ККС Верховного Суду від 15.08.2022 року (справа №446/244/14-к), колегія суддів визнає безпідставними, оскільки наявність чи відсутність необхідної оборони визначається з врахуванням конкретних обставин конкретного кримінального правопорушення, а обставини подій, які розглядались касаційним судом в зазначеній справі не є тотожними даній справі.

Апеляційний суд звертає увагу, що доводи сторони захисту щодо невідповідності вироку фактичним обставинам справи, фактично зводяться до формальної незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів, які досліджені судом з достатньою повнотою та наведені у вироку.

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

З урахуванням наведеного, доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки сукупність наведених у вироку доказів спростовує твердження сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, характер та спосіб вчинення, особу обвинуваченого, позитивну характеристику за місцем проживання, стан його здоров`я, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставини, що обтяжують покарання, дані досудової доповіді Одеського РВ №1 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, із звільненням від відбування покарання із випробуванням, з іспитовим строком.

Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга захисника не містить у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 08.11.2023 року в кримінальному проваджені №0001010 від 12.12.2021 року, яким ОСОБА_9 засуджений за ч.1 ст.122 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4