Справа № 199/2475/24
ВИРОК

іменем України

16.04.2024 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпро, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, кримінальне провадження № 0000064, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.03.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, який працює приватним чином, не маючий на утриманні дітей або непрацездатних осіб, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Судом доведено, що 18 лютого 2024 року приблизно о 19:30 годині ОСОБА_4 прибув до магазину «Єва-34», що належить ТОВ «РУШ» (), який розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Донецьке шосе, 9А, з метою здійснення покупок.

Перебуваючи у приміщенні магазину «Єва-34», що належить ТОВ «РУШ», та який розташований за вищевказаною адресою, ОСОБА_4 побачив, що в торгівельному залі знаходиться невелика кількість відвідувачів, працівники магазину не звертають на нього увагу, а тому в цей час у останнього, який достовірно знав про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», раптово виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_4 , того ж дня, тобто 18 лютого 2024 року приблизно о 19:37 годині, перебуваючи у відділі парфумерії в приміщенні магазину «Єва-34», що належить ТОВ «РУШ», який розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Донецьке шосе, 9А , впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та усвідомлюючи таємний характер своїх злочинних посягань, в умовах воєнного стану, з стелажу з чоловічою парфумерією таємно викрав чуже майно (крадіжка), що належить ТОВ «РУШ», - один тестер чоловічої парфумованої води Dolce&Gabbana The One об`ємом 63 мл., вартістю 2075 гривень 43 копійок.

Далі, ОСОБА_4 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та вважаючи свої дії таємними, утримуючи при собі вищевказаний товар, сховав його до внутрішньої лівої кишені своєї жилетки, в яку останній був одягнутий, перетнув лінію касової зони магазину, не розрахувавшись при цьому за тестер чоловічої парфумованої води, та покинув місце скоєння кримінального правопорушення з викраденим, розпорядившись ним на власний розсуд.

Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, головуючим суддею було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суд, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 349 КПК України головуючим суддею було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачений з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодився.

Судом у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, прокурор, обвинувачений зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Також, обвинувачений ОСОБА_4 на питання головуючого судді заявив, що така позиція є його волевиявленням, без стороннього на нього примусу або тиску з боку певної особи, домовленістю щодо яких не будь переваг. Він на теперішній час під дією наркотичних засобів, психотропної або сильнодіючою речовини не знаходиться, не знаходиться у хворобливому стані.

З огляду на вище наведене обвинуваченим у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначене ОСОБА_4 є не усвідомленим останнім, не відповідає його внутрішній волі, а процесуальна позиція обвинуваченого сформувалася під дією будь-якого стороннього неправомірного впливу на нього.

З урахуванням встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України, на місці, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченого; дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого; підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_5 свою провину визнав повністю. Суду показав, що дійсно він, при обставинах, місті та часу, викладених у обвинувальному акті, 18 лютого 2024 року приблизно о 19:37 годині, перебуваючи у магазині «Єва-34», який розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Донецьке шосе, 9А , знаючи про введення воєнного стану в Україні, з стелажу з чоловічою парфумерією викрав один тестер чоловічої парфумованої води Dolce&Gabbana The One об`ємом 63 мл., який сховав до внутрішньої лівої кишені своєї жилетки, в яку був одягнутий, перетнув лінію касової зони магазину, не розрахувавшись за тестер та покинув місце скоєння злочину.

Представник потерпілого ОСОБА_6 у судове засідання не прибув, звернувся з письмовою заявою з проханням проводити судовий розгляд кримінального провадження без його участі. Давати показання не бажає. Покарання ОСОБА_5 обрати на розсуд суду. Майнову шкоду відшкодовано. Цивільний позов не заявлявся та заявлятися не буде.

Досліджуючи докази, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 та які подані прокурором, судом встановлено наступне.

Досліджені судом докази, які характеризують особу обвинуваченого, свідчать про те, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий, на обліку лікарів нарколога психіатра не перебуває, характеризується задовільно, має місце реєстрації та проживання у місті Дніпрі, відсутні інші кримінальні провадження відносно нього.

Відповідно звіту про фактичні витрати на проведення експертом ОСОБА_7 судово-товарознавчої експертизи № 1006 від 21.03.2024 року складають 200 грн.

Речовими доказами визнані: тестер чоловічої парфумованої води Dolce&Gabbana The One об`ємом 63 мл; компакт диск з відео файлами з камер відеоспостереження з приміщення магазину « Єва-34 », який розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Донецьке шосе, 9А .

Відповідно до ч.1 ст. 337, п.1,2,3,4 ч.1 ст. 368 КПК України суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та ОСОБА_4 винен у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

За даним кримінальним провадженням всі докази подані суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діянні обвинуваченого об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Отже, для суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом (умисно).

Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, протягом судового розгляду, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості вказані у цьому вироку в частині складу кримінального правопорушення є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

За таких обставин, суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином суд вважає, що дії ОСОБА_4 повинні бути кваліфіковані за ч. 4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету - покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Тобто, для вибору покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання суд враховує, що за даним кримінальним провадженням відсутні обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Суд вважає, що обставинами, які пом`якшують покарання, можливо визнати ту обставину, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий,

що кореспондується з приписом ч. 2 ст. 66 КК України.

Крім того, суд враховує інші обставини які пом`якшують покарання ОСОБА_4 який свою провину визнав повністю; не перешкоджав слідству, активно сприяв розкриттю злочину - своїми діями оказав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння кримінального правопорушення, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння кримінального правопорушення; відшкодував шкоду, у зв`язку з чим представник потерпілого ОСОБА_6 звернувся з письмовою заявою про обрання покарання ОСОБА_5 на розсуд суду. цивільний позов не заявлявся та заявлятися не буде; щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, та означає, що обвинувачений визнав свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення, дав правдиві свідчення, висловив жаль з приводу вчиненого, негативно оцінював злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

В розумінні Кримінального кодексу України інкримінований ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, є тяжким, умисним, корисливим кримінальним правопорушенням проти власності.

Призначаючи покарання, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості злочину, який вчинив ОСОБА_4 , підвищену суспільну небезпеку злочину, характер та корисливий мотив злочину, враховуючи дані, які характеризують особу обвинуваченому, в цілому задовільного характеру, тому суд вважає, що необхідним та достатнім для виправленняОСОБА_4 та попередження нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим так і іншими особами, є покарання яке пропонував прокурор - призначитиОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком п`ять років, на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від покарання з випробуванням, та покласти на засудженого певні обов`язки, передбаченні ст. 76 КК України.

Під час досудового розслідування запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Також, керуючись ч. 2 ст. 124 КПК України, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь експерта ОСОБА_8 документально підтверджені витрати у розмірі 200 гривень на залучення експерта та проведення судово-товарознавчої експертизи № 1006 від 21.03.2024 року.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 368-371,373,374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і призначити покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік та покласти на засудженого обов`язки, передбаченніп.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь експерта ОСОБА_8 документально підтверджені витрати на залучення експерта та проведення судово-товарознавчої експертизи № 1006 від 21.03.2024 року у розмірі 200 гривень.

Відповідно до ст. 100 КПК України:

тестер чоловічої парфумованої води Dolce&Gabbana The One об`ємом 63 мл - залишити ТОВ «РУШ», компакт диск з відео файлами з камер відеоспостереження з приміщення магазину « Єва-34 », який розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Донецьке шосе, 9А , - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На вирок обвинувачений, прокурор, можуть подати апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Учаснику судового провадження - представнику потерпілого, який не був присутнім при проголошенні резолютивної частини вироку, - копію повного тексту вироку направити не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК), та він може подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії вироку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Головуючий суддя: ОСОБА_1