ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1084/24 Справа № 220/1108/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

10 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг матеріали кримінального провадження № 0000332 за ч. 2 ст. 390 КК Українивідносно ОСОБА_6 , за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Великоновосілківського райнного суду Донецької області від 27 грудня 2023 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Великоновосілківського райнного суду Донецької області від 27 грудня 2023 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Комар Великоновосілківського району Донецької області, українку, громадянку України, яка офіційно не працевлаштована, заміжня, має вищу освіту, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судиму: 06.08.2021 р. Великоновосілківським районним судом Донецької області за ч. 1 ст. 185 КК України до 200 годин громадських робіт, 26.01.2022 р. Донецьким апеляційним судом за ч. 2 ст. 389 КК України до 3 місяців 10 днів арешту,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено їй покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за новим виром частково приєднано покарання за вироком Донецького апеляційного суду від 26.01.2022 року у вигляді 2 місяців арешту та остаточно призначено ОСОБА_6 за правилами, передбаченими ст. 72 КК України, покарання у вигляді 1 року 8 місяців позбавлення волі.

Згідно до вироку, 22.07.2023 приблизно о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, направилась до домоволодіння ОСОБА_7 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Знаходячись за вищевказаною адресою, ОСОБА_6 , використовуючи довірливі відносини із ОСОБА_7 , які засновані на їх знайомстві між собою, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, під удаваним приводом того, що їй необхідний бензотример для викошування трави біля свого будинку, зловживаючи довірою останнього, заволоділа належним ОСОБА_7 бензотримером марки «Урал» моделі «СG430В», при тому достовірно і точно знаючи, що не збирається повертати його власнику. В подальшому ОСОБА_6 розпорядилася ним на власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 2445 гривень 10 копійок.

На вказаний вирок суду обвинуваченою ОСОБА_6 було подано апеляційну скаргу, в якій вона просить вирок Великоновосілківського райнного суду Донецької області від 27 грудня 2023 рокускасувати та призначити новий розгляд в суді І інстанції. Зазначає, що в неї не було умислу на вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення. Вказує, що суд І інстанції не з`ясував чи були боргові зобов`язання у неї перед свідком ОСОБА_8 .

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , прокурор ОСОБА_9 зазначає, що вирок суду першої інстанції є законними та скасуванню не підлягає. Просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення. Вважає, що судом не допущено ніяких порушень вимог КПК України, які б тягнули за собою скасування вироку, дана оцінка всім доказам, перевірені всі доводи обвинуваченої, про що докладно викладено у вироку.

Обвинувачена ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, до Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи або про бажання приймати участь під час апеляційного розгляду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченої, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд, ухвалюючи вирок, відповідно до ст. 368 КПК України, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, вказані вимоги судом І інстанції виконанні в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала в повному обсязі та та пояснила, що дійсно скоїла злочин, який їй інкриміновано та зазначено в обвинувальному акті, обставини злочину не оспорювала. Від надання пояснень відмовилась.

Проте в своїй апеляційній скарзі вона вже не визнає свою провину та просить скасувати оскаржуваний вирок з призначенням нового розгляду в суді І інстанції.

Відповідно до вимог статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

За змістом статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право на справедливий суд, яке передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому частиною 2 вищевказаної статті Конвенції встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Більше того, в справі «Барбера і МессегуеХабард проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 2 статті 6 вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.

При вирішенні питання доведеності винуватості слід врахувати, що даний обов`язок чи стандарт доказування є презумпцією невинуватості, визначеною ч. 2 ст. 17 КПК України. Тлумачення даного терміну КПК України не містить. Між тим, при вирішенні питання доведеності винуватості поза розумним сумнівом, суд відповідно до ст. 17 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» враховує правові позиції Верховного суду, викладені у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 та у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к.

Зокрема при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Що свідчить, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає наявність сукупності обставин справи, встановлених під час судового розгляду, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Не зважаючи на не визнання вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, на думку колегії суддів, її вина доведена належними та допустимими доказами, які досліджені судом першої інстанції, яким дана відповідна правова оцінка та обґрунтовано покладені в основу вироку.

На думку колегії суддів, суд І інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку пояснення потерпілого та свідка, які в повній мірі підтверджують провину обвинуваченої у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_7 в суді І інстанцї пояснив, що ОСОБА_6 є його сусідкою. У другій половині липня 2023 року вона попросила у нього бензокосу, щоб покосити траву у дворі, та пообіцяла повернути через два дні, проте так її і не повернула. На його неодноразові запитання стосовно строків повернення коси ОСОБА_6 відповідала, що ще не докосила. Після того, як ОСОБА_6 сказала, що віддала бензокосу за борги, він звернувся до поліції.

Свідок ОСОБА_8 суду І інстанції пояснив, що на початку червня 2023 року він надав у борг ОСОБА_6 гроші в сумі 2000 грн. Гроші вона не віддала, проте запропонувала йому бензокосу в якості повернення боргу, сказавши, що та належить її батькові. Він подивився на бензокосу, вона йому сподобалась і він її забрав. Це було у липні 2023 року. Після цього приїхали працівники поліції та повідомили, що бензокоса ОСОБА_6 не належить, і він добровільно її видав працівникам поліції.

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції правильно надав віри показанням потерпілого та свідку ОСОБА_8 ,оскільки, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань та приведеними до присяги, не маючи підстав для сумнівів у їх об`єктивності, в судовому засіданні на своїх показаннях настояли; до обвинуваченої упереджено не відносяться та правдиво і об`єктивно відобразили обставини справи, погоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, дослідженими судом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції також обґрунтовано поклав в основу вироку письмові докази, які поза розумних сумнівів підтверджують провину обвинуваченої ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення та узгоджуються між собою та з поясненнями наведених свідків, які є послідовними, логічними.

Так, згідно протоколу огляду місця події від 10.08.2023 року та фототаблиці до нього, було оглянуто домоволодіння потерпілого ОСОБА_7 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_8 від 11.08.2023 року останній добровільно видав бензотример марки «Урал» моделі «СG430В», в корпусі зеленого кольору, який віддала йому ОСОБА_6 в якості боргу.

Вина ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується протоколом огляду від 11.08.2023 року та фототаблицею до нього, відповідно до якого, було оглянуто бензотример марки «Урал» моделі «СG430В», в корпусі зеленого кольору, який добровільно видав ОСОБА_8 . Як пояснив останній в ході огляду, бензотример йому віддала ОСОБА_6 в якості боргу приблизно 22.08.2023 року. Також в ході огляду потерпілий ОСОБА_7 впізнав вказаний бензотример як такий, що належить йому, та який він 22.07.2023 року віддав ОСОБА_6 для використання та який вона не повернула.

Згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 3648 від 15.08.2023 року, ринкова вартість, з урахуванням зносу, бензотримера марки «Урал», моделі «СG430В», який знаходиться в робочому стані, бувшого у користуванні, станом на 22.07.2023 р. становить 2445,10 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищенаведені докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми для визнання винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, що підтверджено сукупністю наведених у вироку доказів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , що матеріали справи, нібито, не містять доказів про її винуватості у інкримінованому їй злочині, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та у повній мірі спростовуються показаннями потерпілого, свідка та належними письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , що судом першої інстанції, нібито, не враховувалась думка потерпілого ОСОБА_7 щодо міри покарання обвинуваченій, не відповідають дійсності та спростовуються письмовою заявою потерпілого ОСОБА_7 , з якої вбачається, що він просить призначити покарання обвинуваченій ОСОБА_6 на розсуд суду (а.с 36).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , що судом І інстанції, нібито, не вказані характеристики бензотримера, не відповідаються дійсності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що що під час судового розгляду в суді І інстанції досліджувався висновок судової товарознавчої експертизи № 3648 від 15.08.2023 року, згідно якого було встановлено ринкова вартість бензотримера станом на 22.07.2023 року, вказано його марку «Урал», зазначено модель «CG430B», визначено, що він був у робочому стані та те, що він був у бувшому використанні. Згідно висновку експерта ціна на вказаний об`єкт дослідження визначалась із застосуванням методу заміщення в рамках витратного методичного підходу. Для розрахунку вартості об`єктів дослідження експертом проводилось маркетингове дослідження ринку в результаті якого ідентифіковані об`єкти порівняння, які за своїми споживчими та технічними характеристиками відповідають об`єкту дослідження. З висновками судової товарознавчої експертизи, яка досліджувалась під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_6 погодилась, заперечень не подавала.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , що в неї, нібито, не було умислу на вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, не є слушними та спростовуються показами свідка ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_7 , з яких вбачається, що обвинувачена свідомо з метою погашення боргу перед свідком ОСОБА_8 , зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_7 та не маючи наміру повертати бензотример, заволоділа бензотримером останнього. Про умисел обвинуваченої свідчать короткий проміжок часу (дві години) між тим коли вона заволоділа бензотримером і коли передала його ОСОБА_8 в рахунок погашення свого боргу. Крім того злочинний умисел обвинуваченої підтверджується тим, що про продаж бензотримеру ОСОБА_6 потерпілому не повідомляла протягом двох тижнів, а обманюючи потерпілого вказувала останньому, що даний бензотример їй ще потрібен для роботи. Натомість про продаж бензотримеру обвинувачена повідомила тільки після того, як ОСОБА_7 самостійно виявив, що остання працює на подвір`ї не його бензотримером та поцікавився де знаходиться його майно на, що обвинувачена вимушена була зізнатись, що продала бензотример останнього, що було підтверджено під час судового засідання в суді І інстанції і обвинувачена проти цього не заперечувала.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд І інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за ознаками шахрайства, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене повторно, доведена в повному обсязі.

У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст. 65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

На думку колегії суддів міра покарання ОСОБА_6 призначена у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, з урахуванням тяжкості злочину, який відноситься до нетяжких злочинів, конкретних обставин справи, а саме вчинення злочину щодо особи похилого віку,даних про її особу, раніше неодноразово судима, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо.

Оскільки за вимогами ст. 65 КК України покарання повинно бути необхідним та достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів, колегія суддів вважає, що призначене судом І інстанції, із застосуванням положень ст. 71 КК України, покарання у виді 1 року 8 місяців позбавлення волі,є саме таким.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено таких порушень КПК або КК України, які б тягли за собою скасування вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Великоновосілківського райнного суду Донецької області від 27 грудня 2023 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: