Дата документу 18.04.2024 Справа № 333/2337/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/2337/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/674/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 березня 2024року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Верхня Хава, Верохнехавського району, Воронезької області, рф, громадянина України, який має середню-технічну освіту, неодружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 березня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 14 травня 2024 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу і постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту або інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, та надати можливість внесення застави.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною.

Захисник вказує, що з усіх характеристик обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції взяв до уваги лише те, що обвинувачений раніше судимий.

При цьому, вказує, що суд першої інстанції знехтував станом здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 , який хворіє на певне захворювання та в умовах слідчого ізолятору йому не можуть встановити діагноз та призначити відповідне лікування.

Також, зауважує на тому, що суд першої інстанції при продовженні строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою безпідставно не визначив обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави, що є порушенням ст.182, ч.4 ст.183 КПК України.

Вказує, що у обвинувальному акті, при формулюванні суті обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, відсутня вказівка про те, що злочин вчинено із застосуванням насильства, а відтак доводи суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки злочин був вчинений із застосуванням насильства є необґрунтованими.

Вважає, що існує необхідність зміни запобіжного заходу, оскільки обвинувачений є особою, яка тяжко хворіє, має постійне місце мешкання та яка під час досудового розслідування була обмежена в своїх процесуальних правах.

На думку захисника, обрання обвинуваченому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, полегшить і пришвидшить судовий розгляд.

Згідно з ухвалою суду, 13 березня 2024 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 за обвинуваченням в вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, реєстр матеріалів досудового розслідування і розписки про отримання обвинуваченим обвинувального акту і реєстру.

У даному кримінальному провадженню стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 17 березня 2024 року (включно).

Прокурор під час підготовчого судового засідання заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою у зв`язку з тим, що йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, не зникли.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні заперечували щодо клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та заявили клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Вважали, що на даний час відпала потреба у застосуванні саме такого запобіжного заходу, а тому він повинен бути змінений іншим запобіжним заходом. Захисник зазначив, що ОСОБА_6 має постійне місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . При обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою 19 січня 2024 року слідчим суддею було залишено поза увагою факт незаконного затримання ОСОБА_6 , останньому під час затримання не було надано захисника. Також, ОСОБА_6 має певні захворювання (відповідна довідка суду надана). Робітники слідчого ізолятору не можуть встановити йому цей діагноз та призначити відповідне лікування. Слідчий суддя, обравши ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, позбавила його права внести заставу, що є порушенням ст.182 КПК України. Таким чином, характеризуючи особу обвинуваченого, та обставини, які склалися з погіршенням його стану здоров`я, немає підстав в даний час стверджувати про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, на запобігання яким спрямоване застосування виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прокурор та захисник у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про день, час та місце розгляду провадження повідомлялись належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участю не заявляли.

На адресу Запорізького апеляційного суду 15 квітня 2024 року надійшло клопотання від захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , без його участі.

Також, на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла заява від обвинуваченого ОСОБА_6 (датована 18 квітня 2024 року) про проведення судового засідання без його участі.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора, захисника та обвинуваченого при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора, захисника та обвинуваченого.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, потерпілої, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, яке є тяжким злочином.

На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який не працює, не має постійного джерела доходів, в матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, раніше останній неодноразово судимий, наразі обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, на яку послався суд, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд обґрунтовано на підставі положень п.1 ч.4 ст.183 КПК України не визначив розмір застави, зазначивши при цьому, що ОСОБА_6 обвинувачується у відкритому викраденні майна, яке поєднане з насильством.

Викладене відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення, викладеним в обвинувальному акті, де зазначено, окрім іншого, що ОСОБА_6 своєю рукою із силою схопив потерпілу, при цьому свою руку обвів навколо шиї, обмежуючи останню у русі та утримуючи її, другою рукою зняв з потерпілої пару сережок, які були у вухах потерпілої тощо.

Те, що суд, додатково вказав і на те, що раніше до ОСОБА_6 у іншому провадженні застосовувався запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, який на момент вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення був діючим (на що звертає увагу захисник), в цілому висновку суду про можливість не визначати в цьому випадку розмір застави, не спростовує.

Більш того, вказана судом обставина підтверджує висновки суду про те, що інші запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання встановлених ризиків.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

З вищевказаними висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується, оскільки наявними матеріалами провадження доведено обставини, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , а також те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання встановлених ризиків.

Відповідно і доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання та певне захворювання, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків та в даному випадку не свідчать про достатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та ступеню тяжкості діяння, яке йому інкримінуються.

Дані про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом з тим, щодо визначення судом першої інстанції строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Проте, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції помилково продовжив дію запобіжного заходу у виді тримання щодо обвинуваченого на строк, що перевищує 60 днів, визначивши строк дії ухвали до 14 травня 2024 року включно.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вказану ухвалу на підставі ст.ст.407-408 КПК України і визначити, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , продовжений до 13 травня 2024 року включно.

В подальшому питання щодо запобіжного заходу щодо обвинуваченого має вирішуватися в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 березня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 14 травня 2024 року (включно), змінити в частині строку дії зазначеної ухвали, встановивши цей строк до 13 травня 2024 року включно.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4