ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/119/24 Справа № 699/337/20 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки

ВСТАНОВИЛА

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винний в тому, що він 05.01.2020 близько 17.00 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в межах населеного пункту с. Гарбузин Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, по вул. Перемоги зі сторони с. Набутій Корсунь-Шевченківського району Черкаської області в напрямку м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, зі швидкістю близько 60 км/год, з увімкненим ближнім світлом фар, при достатній видимості, в порушення вимог п.п. 12.1, 1.10, 10.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), допустив з`їзд на узбіччя, поблизу будинку № 35 по вище вказаній вулиці, де на той час, в попутному йому напрямку рухались чотири пішоходи які розміщувались шеренгою в наступній послідовності, першим по відношенню до правого краю проїжджої частини на приблизній відстані 40 см. рухався ОСОБА_10 , після нього йшов ОСОБА_11 , на приблизній відстані від правого краю проїжджої частини 70 см, після нього йшов ОСОБА_12 на приблизній відстані від правого краю проїжджої частини 150 см, після якого рухався ОСОБА_13 на приблизній відстані від правого краю проїжджої частини 230 см, внаслідок чого ОСОБА_7 контактував правою передньою частиною транспортного засобу «ВАЗ 21102» реєстраційний номер НОМЕР_1 з ОСОБА_10 спричинивши йому тілесні ушкодження середньої тяжкості; ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження від яких настала смерть останнього. Між виявленими тілесними ушкодженнями та настанням смерті ОСОБА_11 , а також тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_10 існує прямий причинний зв`язок.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вищевказаний вирок. Призначити повторну автотехнічну експертизу, в залежності від її висновків ухвалити відповідне рішення.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що судом під час розгляду справи допущено неповноту судового розгляду. Вважає, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та побудоване на суперечливих доказах, які мають істотне значення для висновків суду.

Вказує, що згідно з вироком суду ОСОБА_7 допустив такі порушення ПДР: п. 12.1, п. 13.1, п.1.10, п. 10.1., які знаходяться в прямому причинному зв`язку з ДТП та її наслідками.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , суд вказав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставиною, що пом`якшує покарання, визнано порушення пішоходами вимог п.п. 4.1, 4.4 ПДР.

Стверджує, що на підтвердження стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого, суд поклався на лише на висновок від 05.01.2020, згідно з яким о 19.15 год. було проведено огляд ОСОБА_7 , та виявлено, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння. При цьому не вказано в який спосіб встановлювався цей стан. Разом з тим, освідування проведено до відкриття кримінального провадження, не уповноваженою та те особою (оперативним працівником) та всупереч вимог ст. 241 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Вказує, що освідування особи має проводитись виключно за постановою прокурора (ВС/ККС у справі № 127/3712/17 від 19.03.2020). У даному випадку проведення освідування оперативним працівником суперечить вимогам ч. 1, 2 ст. 41 КПК, оскільки оперативний працівник у порушення вимог КПК без доручення слідчого не уповноважений здійснювати процесуальні дії з власної ініціативи, тобто у непередбаченому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Крім того, зазначає, що суд чітко не вказав в мотивувальній частині вироку конкретні порушення ОСОБА_14 , які мали місце під час даної ДТП. Проте виявив, встановив та зазначив у мотивувальній частині вироку порушення пішоходами правил ПДР. Тобто суд не зазначив у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК, що знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вказує, що за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК ОСОБА_7 заслуговує на максимальний термін покарання, визначений санкцією інкримінованого правопорушення.

Звертає увагу, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Водночас той не вжив заходів щодо надання потерпілим першої медичної допомоги та в судовому засіданні не зміг пояснити свою бездіяльність.

Також зазначає, що ОСОБА_7 не розкаявся у вчиненому.

Приводить доводи, з приводу визнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення на стадії підготовчого засідання, під час допиту в суді першої інстанції. Проте подальші його дії (поведінка) вказують на фактичне заперечення вини та відсутність щирого каяття у вчиненні злочину. Вказує, що обвинувачений надав суперечливі показання, спрямовані на уникнення покарання за вчинений злочин, не співпрацював з слідством не сприяв встановленню істини, а вчиняв дії щодо введення в оману суд.

Окрім того, ОСОБА_7 не вибачився перед потерпілим, не відшкодував заподіяну шкоду, що доводить відсутність щирого каяття у вчиненні злочину, а відповідно і м`якість обраної міри покарання.

Під час апеляційного розгляду скаржник просить врахувати факт вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, а також особу обвинуваченого, який на час вчинення кримінального правопорушення не мав постійного місця роботи та притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Також скаржник зазначив, що суд не може визнавати недотримання потерпілими пішоходами вимог п.п. 4.1, 4.4 ПДР, оскільки ні матеріалами досудового розслідування, ні судового слідства такий факт не встановлювався. Порушення ПДР пішоходами ґрунтується на показаннях обвинуваченого та позиції його захисника, не підтвердженої жодним доказом, тому є припущенням.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:

- обвинувачений та його захисник, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, пославшись на доводи, що в ній викладені, пославшись на істотні порушення вимог закону просили скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, заперечили щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого;

- представник потерпілого, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені, заперечив щодо доводів апеляційної скарги захисника;

- прокурор, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, апеляційні вимоги представника потерпілого сторони відніс на розсуд суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, представника потерпілого, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дотримано цих вимог закону.

Висновки суду першої інстанції, в частині доведеності вини обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, дослідженими та перевіреним під час судового розгляду.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , визнав свою винуватість не заперечував, що скоїв наїзд на дітей. Вказав, що за обставин, що йому інкримінуються, він їхав на технічно справному автомобілі. Після вчиненого, відразу не зупинився на місці події, оскільки був у шоковому стані. Зупинився близько за 200 метрів від місця скоєння наїзду. По дорозі рухалося чотири пішоходи, двоє із них на проїжджій частині, інші двоє на узбіччі. Хлопці рухалися ближче до узбіччя, шеренгою, не в притик один до одного, а на відстані близько на ширину долоні. Розмітки на дорозі не було. Під час руху його засліпило фарами автомобіля, що рухався напроти. Освітлення не було і напрямок руху під час керування автомобілем він не змінював. Під час проведення огляду місця події присутнім він не був, скільки його відвезли до лікувальної установи задля проведення огляду на стан сп`яніння. Взяли кров на дослідження, результату не було. Відразу після аварії він вийшов із автомобіля і надав допомогу потерпілому, який перебував у нього в автомобілі та який лежав на спині на панелі автомобіля, впершись ногами у спинку сидіння. Він відразу повідомив працівників швидкої допомоги, які прибули на місце події за 5 хв. Безпосередньо на місце самого наїзду він не приходив, оскільки вважав, що здійснив наїзд лише на одну особу. Інших людей на місці події він не бачив.

Суд першої інстанції ретельно перевірив позицію обвинуваченого, правильно прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 , який ґрунтується на доказах, що містять матеріали справи.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, встановлених та наведених у вироку суду першої інстанції, підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними у вироку такими доказами.

Потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що 05.01.2020 близько 16.00 год. він разом із друзями: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 йшли по узбіччю вулиці. Оскільки був дощ і на тротуарах були калюжі, на проїжджу частину вони не виходили. Потерпілий опинився у салоні автомобіля і відчув біль по всьому тілу. Удару він не пам`ятає. Перебував у свідомості. Світла фар не бачив, звук гальмування автомобіля не чув. Опинився в автомобілі, лежачи спиною на панелі, а ногами на спинці переднього пасажирського сидіння, вибивши своїм тілом лобове скло. Прийшовши до тями, побачив водія автомобіля, який продовжував рухатися. На прохання зупинитися, той не реагував. Зупинився лише тоді, коли його підрізав інший автомобіль. Він зрозумів, що у нього зламана рука та нога, оскільки вони лежали неправильно та він не міг ними поворушити. У салоні автомобіля було відчутно запах перегару та горілки, який надходив від водія. Після зупинки автомобіля, водій стояв у стороні. Допомогу надавали свідки, які були на місці, а також фельдшер швидкої допомоги.

Потерпілий ОСОБА_15 в суді першої інстанції пояснив, що він перебував у м. Біла Церква та особисто не був присутнім під час ДТП. Загинув його син ОСОБА_11 05.01.2020 близько 18.00 год. до нього зателефонували та повідомили про подію, що відбулася. Приїхав у морг, де побачив тіло свого сина із травмами голови.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснив, що 05.01.2020 близько 17.00 - 18.00 год. він із ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 йшли по узбіччю вулиці. По стежці на протилежній частині дороги вони не йшли, оскільки після дощу земля розмокла, а там, де вони рухалися було широке узбіччя. На дворі було темно, позаду світив ліхтар, дорога була асфальтована. Він йшов поряд з парканом. Вони всі слухали музику на телефоні, яка грала не гучно. Почув удар, частина бампера автомобіля упала поряд із ними. Сигналу автомобіля та його гальмування не чули. ОСОБА_11 упав на землю, рухався і харкав кров`ю. ОСОБА_10 йшов саме ближче до дороги, але його не стало, свідок озирався, але не бачив його. Автомобіль, що збив потерпілих, зупинився близько 300 м від них.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснив, що 05.01.2020 близько 16.00 год., у темний час доби, він із ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 рухалися узбіччям дороги. Обочина досить широка, що можна було іти 4, а то і 5 особам по траві. Горіли ліхтарі, на тротуарі було брудно і вони йшли по узбіччю, щоб не забруднитися. Першим від дороги йшов ОСОБА_10 , далі ОСОБА_11 , затим він, а потім ОСОБА_12 Відчув удар, його вдарило у ліву сторону. Зупинився автомобіль під керуванням ОСОБА_16 , якому він повідомив, що їх збили, вказавши на інший автомобіль, що був у далечині, близько за 200 м., який віддалявся від місця події і не зупинявся. Хтось поїхав до вказаного автомобіля.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції пояснив, що у вечірній час доби, точної дати не пам`ятає, він повертався додому із м. Корсунь-Шевченківський у напрямку с. Драбівка на мікроавтобусі. Було темно, йшов мокрий сніг, туману не було, видимість була погана, але з увімкненими фарами видимість була нормальна. Оскільки він рухався на мікроавтобусі, дорогу він бачив добре. Попереду нього рухався автомобіль, яким керував ОСОБА_7 , на відстані до 50 м. Коли останній розминався із зустрічним автомобілем, він взяв правіше і відбувся наїзд на дітей, що рухалися по узбіччю, а не по дорозі. Автомобіль ОСОБА_7 не зупинився і продовжив рух. Він зупинився, побачив, що на землі лежав хлопець і харчав, поряд стояли ще два хлопця, які були злякані. Він підходив до автомобіля, в якому перебував ОСОБА_7 . Обвинувачений перебував у шоковому стані, чи був той у стані алкогольного сп`яніння, йому не відомо. Також свідок повідомив, що на даній ділянці дороги тротуар не був огороджений, просто стежка, по іншу сторону узбіччя.

Будь-яких даних, які б спростовували показання потерпілих, наведених свідків та свідчили, що вони обумовлюють обвинуваченого, в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Під час проведення слідчих експериментів від 25.03.2020 та 31.03.2020 за участі свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , на місці події останні розказали та показали, як саме відбулось ДТП, місце розташування пішоходів під час ДТП, місце по відношенню до краю проїжджої частини, де рухалися ОСОБА_11 і ОСОБА_10 та де було скоєно наїзд на пішоходів, що зафіксовано відповідними протоколами, схемами, фототаблицями до них (а.с.1-16 т.2).

Також винуватість ОСОБА_7 підтверджується іншими письмовими доказами, які були предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції.

З фактичних даних протоколу огляду місця події з план-схемою та фото таблицями від 05.01.2020, вбачаються зафіксовані результати огляду місця ДТП, що мала місце по АДРЕСА_3 (а.с.91-107 т.2).

Ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_10 встановлено судово-медичною експертизою № 02-01/294 від 14.04.2020, відповідно до якої у останнього мали місце: тілесні ушкодження у виді закритого перелому правої плечової кістки, закритий перелом кісток правої гомілки; рана ділянки ахіллового сухожилку правої стопи; садно правої гомілки. Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, по давності виникнення можуть відповідати часу вказаному в постанові про призначення експертизи та відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я та легких тілесних ушкоджень (а.с.69-70 т.2).

Довідкою КНП «Черкаська обласна дитяча лікарня Черкаської обласної ради» № 73 від 06.01.2020 та медичною карта стаціонарного хворого підтверджується факт госпіталізації потерпілого ОСОБА_10 та проведення відповідного лікування наявних тілесних ушкоджень, встановлених вищевказаним висновком (а.с.35-63 т.2).

Окрім того, згідно з висновками експертизи від 06.02.2020 № 05-11-02/10 причиною смерті ОСОБА_11 є набряк головного мозку, який розвинувся внаслідок відкритої черепно-мозкової травми із переломом кісток основи і склепіння черепу, із крововиливами під тверду та м`які мозкові оболонки. Всі тілесні ушкодження виникли від дії тупих (-ого) твердих (-ого) предметів(-у) могли утворитися у строк, вказаний в постанові. Вище вказані тілесні ушкодження могли утворитися при ДТП. Найбільш імовірні тілесні ушкодження, що мали місце на тілі ОСОБА_11 утворилися від дії частин кузову автомобіля легкової компоновки. В момент первинного удару виступаючими частинами легкового автомобіля ОСОБА_11 перебував у вертикальному чи близькому до такого положенні. Об`єктивних судово-медичних даних про переїзд тіла колесами автомобіля немає. На трупі і на одязі слідів волочіння не виявлено. Визначити послідовність утворення ушкоджень, що були виявлені на трупі ОСОБА_11 не вбачається можливим. При токсикологічній експертизі крові трупу етиловий спирт не виявлено (а.с. 82-84 т.2).

Відповідно до висновку експерта №4/244 від 06.04.2020, до моменту ДТП деталі ходової частини та рульового керування автомобіля ВАЗ 21102 д.н.з. НОМЕР_1 перебували в працездатному стані (а.с.72-75 т.2).

Згідно з висновком експерта № 4/236 від 26.03.2020, до моменту ДТП деталі робочої гальмівної системи автомобіля ВАЗ 21102 д.н.з. НОМЕР_1 знаходилися в працездатному стані (а.с. 78-81 т.2).

З висновку судової автотехнічної експертизи щодо «Дослідження обставин і механізму ДТП» експерта ОСОБА_17 № 4/290 від 16.04.2020, вбачається: 1. За обставин зазначених в постанові слідчого про призначення експертизи, в дорожній обстановці, яка склалася, водій автомобіля ВАЗ 21102 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 під час руху повинен був керуватись вимогами пп. 1.10., 10.1. ПДР; 2. Для відповіді на питання, що стосуються дій пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 спеціальних (технічних) пізнань в галузі автотехнічних досліджень не потрібно, тому орган досудового слідства та суд самостійно в змозі їх оцінити у відповідності до вимог р.4 ПДР. 3. За обставин зазначених в постанові слідчого про призначення експертизи, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, з технічної точки, був виїзд технічно справного автомобіля ВАЗ 21102 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 на праве узбіччя, де скоїв наїзд на пішоходів (а.с. 65-67 т. 2).

Вказаний експерт був безпосередньо допитаний в суді першої інстанції. По суті заданих питань щодо висновку останній надав обґрунтовані та змістовні відповіді, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у справі. Зазначив, що під час проведення експертизи експерт авто-технік не надає оцінку діям пішоходів, оскільки їх поводження на дорозі під час руху загальнодоступні та не потребують спеціальних знань. Оцінка надається діям водія як особі, яка керує джерелом підвищеної небезпеки. Вказав, що наїзд на пішоходів стався у наслідок з`їзду на узбіччя дороги, тобто пішоходи рухалися по узбіччю і експерт авто-технік не може надати експертну оцінку діям пішохода.

Апеляційний суд не вбачає істотних порушень під час призначення та проведення автотехнічної експертизи № 4/290 від 16.04.2020, котрі вплинули чи могли б вплинути на висновок експертів.

Колегія суддів вважає, що висновки цієї та інших експертиз відповідають вимогам статей 101 та 102 КПК, оскільки вони містять докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені перед ним. Ці експертні дослідження проведені кваліфікованим та досвідченим експертом, на підставі наданих йому матеріалів.

При цьому апеляційний суд враховує, що сторона захисту, поставивши під сумнів висновок автотехнічної експертизи № 4/290 від 16.04.2020, не навела належного мотивування, зокрема не вказавши, з якими вихідними даними не погоджується.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні достатні підстави вважати, що висновок експерта № 4/290 від 16.04.2020 є необґрунтованим, неналежним чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності, а тому підстав для призначення повторних експертиз немає.

Перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння під час керування ним автомобілем за обставин зазначених у вироку підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 05.01.2020, відповідно до якого ОСОБА_7 перебуває у стані алкогольного сп`яніння (а.с.17 т.2).

Доводи захисника щодо неналежності такого доказу з підстав проведення освідування обвинуваченого не уповноваженою на те особою, без зазначення в який спосіб встановлювався стан сп`яніння, колегія суддів вбачає необґрунтованими.

Наведений висновок відповідає Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09.11.2015 № 1452/735. Одночасно, матеріали справи, як і вказаний висновок не містять будь-яких заперечень, скарг чи зауважень зі сторони захисту щодо оформлення висновку чи проходження процедури огляду на стан сп`яніння, а також про неправильність дій працівників поліції чи порушення прав ОСОБА_7 під час його складання.

Та обставина, що ОСОБА_7 відповідний огляд проходив до внесення відомостей до ЄРДР, за відсутності постанови прокурора про освідування не свідчить про недопустимість цього висновку.

Ще перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , котрий пояснив, що після ДТП він опинився у салоні автомобіля, де було відчутно запах перегару та горілки, який надходив від ОСОБА_7 .

Окрім того, згідно з ухвалою суду від 13.05.2021 за клопотанням сторони захисту було проведено огляд на місці у с. Гарбузин Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, у ході проведення якого було оглянуто місце ДТП. Під час огляду потерпілий ОСОБА_10 і обвинувачений ОСОБА_7 розповіли про обставини події. Результати огляду зафіксовано протоколом від 18.10.2021 і відеозаписом (а.с.125, 148-151 т.2).

Також за ухвалою суду від 25.11.2021 було проведено слідчий експеримент за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , який відтворив обставини події, що мала місце 05.01.2020 у с. Гарбузин Корсунь-Шевченківського району Черкаської області (а.с.165-166 т.2; а.с.2-6 т.3).

Фактичні дані цих доказів, що були здобуті під час судового розгляду в суді першої інстанції, суттєво не змінюють вихідні дані, що були надані експерту, що проводив автотехнічну експертизу №4/290 від 16.04.2020, та не можуть істотно вплинуть на його висновки.

Серед іншого у цьому кримінальному провадженні достовірно встановлено місце зіткнення автомобіля з пішоходами - узбіччя дороги, куди з`їхав на автомобілі обвинувачений.

Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, тобто порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що порушення ПДР водієм автомобіля марки «ВАЗ 21102» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 знаходяться в прямому причинному зв`язку з ДТП та її наслідками у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_11 та тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_10 .

Попри позицію захисника, суд першої інстанції чітко вказав конкретні порушення Голбаном ПДР, які мали місце під час ДТП, визнавши частину обвинувачення недоведеним.

Колегія суддів переконана, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримано стандарт доведення поза розумним сумнівом, оскільки сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений ОСОБА_7 є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. Отже немає обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, також відсутня реальна можливість іншої версії інкримінованої події.

З урахуванням наведеного, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_7 , через те що версія сторони захисту була спростована фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними. Колегія суддів вважає, що немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника потерпілого про невідповідність за своєю м`якістю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особи, є непереконливими з огляду на таке.

Представник потерпілого не оскаржує фактичні обставини, що були встановлені судом першої інстанції. З урахуванням наведеного, на підставі ч.1 ст.404 КПК апеляційний суд не переглядає вирок щодо необґрунтованості, а саме зміни обвинувачення та визнання частини обвинувачення необґрунтованим, відсутності в діях ОСОБА_7 порушень п.п. 13.1, 12.3 ПДР.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК. Зокрема враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є тяжким необережним злочином, дані про особу винуватого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав порушення потерпілими пішоходами вимог п.4.1, 4.4 ПДР; обставиною, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції, призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на певний строк, що не наближене до мінімальної межі санкції ч.2 ст.286 КК, котре за своїм видом та розміром відповідає принципам законності справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним вчиненому, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для посилення чи пом`якшення покарання.

Визнання судом першої інстанції на підставі ч.2 ст.66 КК обставиною, що пом`якшує покарання, - недотримання потерпілими-пішоходами вимог п.п. 4.1, 4.4 ПДР, не потягло за собою призначення покарання, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Разом з тим, порушення пішоходами ОСОБА_11 , ОСОБА_10 п.п. 4.1, 4.4 ПДР судом першої інстанції було належним чином мотивовано. Утім ці порушення ПДР не перебувають у причинному зв`язку з ДТП та її наслідками.

Заразом посилання представника потерпілого на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, - щирого каяття, у цьому випадку є безпідставним адже така обставина судом першої інстанції не встановлювалась.

У матеріалах справи відсутні дані про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності протягом року до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тому посилання на таку обставину представником потерпілого є бездоказовим, чому надана належна оцінка судом першої інстанції.

З приводу визнання обставини, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, судом першої інстанції обґрунтовано відзначено, що це виходить за межі висунутого обвинувачення (така обставина не встановлена обвинуваченням).

Інші обставини та наслідки кримінального правопорушення були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, зокрема не відшкодування шкоди, відсутність вибачення зі сторони обвинуваченого.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , залишити без задоволення, вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_3