В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 354/435/20

11 червня 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю : секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представників потерпілої ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани кримінальне провадження №0000412 про обвинувачення ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , начальника сектору реагування патрульної поліції Тячівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області, з вищою освітою, одруженого, громадянина України,

та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , працюючого касиром у приватного підприємця, із середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, громадянина України,

за ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вчинили порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Злочин скоєно за таких обставин.

ОСОБА_12 , приблизно о 12 годині 05 хвилин 06 травня 2019 року, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ним в напрямку міста Яремче зі сторони Закарпатської області автомобільною дорогою загального користування державного значення Н-09 Мукачеве-Львів у селі Татарів Яремчанської селищної ради Івано-Франківської області 222 км + 500 м, поблизу конструкції моста під яким проходить залізнична дорога та опори лінії електропередач № 187, порушивши вимоги ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», п. 1.2, п. 1.3, п. 1.5, п. 1.10 (в частині визначення термінів: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «небезпека для руху», «недостатня видимість», «обмежена оглядовість», «проїзна частина») розділу 1; підпункти б), д) п. 2.3 розділу 2; підпункт б) п. 9.1, п. 9.5 розділу 9; п. 12.1, п. 12.3, п. 12.4, підпункт б) п. 12.9, підпункт б) п. 12.10-2 розділу 12; п. 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував їх при керуванні транспортним засобом, не обрав безпечної швидкості руху керованого ним автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перевищив максимальну допустиму швидкість руху у населеному пункті, що позбавило його можливості вжити заходів до зменшення швидкості руху керованого автомобіля аж до зупинки транспортного засобу, здійснюючи виїзд на вузьку суцільну лінію створив загрозу безпеці дорожнього руху та небезпеку для життя громадян, спостерігаючи за автомобілем марки Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що рухається на зближення з керованим ним автомобілем не вжив заходів для попередження про небезпеку для руху інших учасників дорожнього руху, не подав попереджувального звукового сигналу, не впорався із керуванням, допустив зіткнення із автомобілем Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 , який виїхав із ґрунтової дороги на головну дорогу, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка рухалась узбіччям вищевказаної дороги.

ОСОБА_13 , приблизно о 12 годині 05 хвилин 06 травня 2019 року, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , виїжджаючи ним із ґрунтової дороги на головну дорогу автомобільну дорогу загального користування державного значення Н-09 Мукачеве-Львів у селі Татарів Яремчанської селищної ради Івано-Франківської області 222 км + 500 м, поблизу конструкції моста під яким проходить залізнична дорога та опори лінії електропередач № 187, порушив вимоги ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», АДРЕСА_3 (в частині визначення термінів: «безпечна швидкість», «головна дорога», «дати дорогу», «дорожні умови», «маневрування (маневр)», «небезпека для руху», «недостатня видимість», «обмежена оглядовість», «проїзна частина») розділу 1; підпункти б), д) п. 2.3 розділу 2; підпункт б) п. 9.1, п. 9.5 розділу 9; п.10.1, п.10.2 розділу 10; п. 12.1, п. 12.3 розділу 12; п. 16.11 підрозділу - Нерегульовані перехрестя Розділу 16; підпункт а) п. 19.1 розділу 19; п. 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, в умовах недостатньої видимості не увімкнув фари ближнього (дальнього) світла фар керованого ним автомобіля, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував їх при керуванні транспортним засобом, здійснюючи маневрування початок руху при виїзді з ґрунтової дороги на головну дорогу, не переконався в тому, що маневрування буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав дороги транспортному засобу автомобілю марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_12 , що рухався по головній дорозі, створюючи своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, виїхав на смугу руху автомобіля марки «Volkswagen Golf», продовжив рух, перетнув вузьку суцільну лінію, що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах, спостерігаючи за автомобілем марки «Volkswagen Golf», що рухається на зближення з керованим ним автомобілем, не вжив заходів для звільнення займаної смуги руху автомобіля марки «Volkswagen Golf», а також заходів для попередження про небезпеку для руху інших учасників дорожнього руху та не подав попереджувального звукового сигналу. Знаходячись на середині проїжджої частини автомобільної дороги, вживаючи заходи для зупинки керованого ним транспортного засобу пригальмував. Вказаними діями та бездіяльністю ОСОБА_13 створив загрозу безпеці дорожнього руху, перешкоду руху автомобіля марки «Volkswagen Golf», а також небезпеку для життя громадян та допустив зіткнення із автомобілем марки «Volkswagen Golf», під керуванням ОСОБА_12 , який рухався по головній дорозі.

Внаслідок вищевказаних обставин автомобіль марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка йшла узбіччям вищевказаної дороги.

Унаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритої тупої травми лівої нижньої кінцівки з раною в ділянці гомілки, багатоуламковим переломом обох кісток гомілки в середній третині, з пошкодженнями судинно-нервового пучка, що викликало необхідність проведення оперативного втручання первинна хірургічна обробка рани, ампутація нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як таких, що викликали стійку втрату працездатності не менше ніж на одну третину (не менше 33%).

ІІ. Позиція обвинувачених та потерпілої у кримінальному провадженні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що зранку 06 травня 2019 року він разом з дружиною ОСОБА_14 автомобілем марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поїхали в АДРЕСА_2 у приватних потребах. Проїжджаючи село Татарів Яремчанської селищної ради Івано-Франківської області, на одній з ділянок дороги він побачив, як з бічної вулиці різко почав виїжджати мікроавтобус. Він почав пригальмовувати, намагався спочатку об`їхати перешкоду, далі, через зупинку цього автомобіля, повернувся на смугу свого руху, застосував екстрене гальмування, однак, його автомобіль занесло, він зачепив задню частину мікроавтобуса, внаслідок чого його некерований автомобіль виїхав на узбіччя та злетів з прірви на територію приватного господарства. Незважаючи на те, що подія тривала кілька секунд, він також побачив, як його автомобіль збив на узбіччі пішохода. Він сам травмувався у ДТП, допомагав вийти з автомобіля дружині, яка також отримала травми, бачив, як приїхала карета швидкої допомоги та забрала потерпілу. Після ДТП він неодноразово приїжджав в Івано-Франківську область й цікавився станом здоров`я потерпілої, привозив для необхідних консультацій лікарів, спілкувався з матір`ю потерпілої. Розуміючи, що він є власником джерела підвищеної небезпеки, він добровільно передав матері неповнолітньої на той час потерпілої в якості відшкодування матеріальних витрат кошти в сумі еквівалентній 15000 доларів США. Не вважає себе винним у вчиненні ДТП, яка сталася на його переконання з вини водія ОСОБА_13 , просить його виправдати у пред`явленому йому обвинуваченні, у задоволенні цивільного позову відмовити.

Не визнав своєї вини й обвинувачений ОСОБА_13 та суду пояснив, що він є жителем села Татарів Яремчанської селищної ради й близько 12 години 06 травня 2019 року автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , виїжджав з бічної сільської дороги на головну дорогу автомобільну дорогу Н-09 Мукачеве-Львів. Перед виїздом на головну дорогу він зупинився, щоб переконатися у відсутності на ній транспортних засобів, почав виїзд на дорогу, де побачив як прямо на нього, на великій швидкості рухається легковий автомобіль. Оскільки дії водія іншого автомобіля були незрозумілими (автомобіль то виїжджав на смугу зустрічного руху, то повертався на свою смугу руху), він зупинився, після чого відчув удар у задню ліву частину свого автомобіля. Він вийшов з автомобіля, й побачив автомобіль «Volkswagen Golf», який злетів з дороги. Також він побачив на обочині потерпілу, яка була без свідомості. Хтось із присутніх людей, які збіглися до місця ДТП викликав швидку та поліцію. Після приїзду автомобіль швидкої допомоги забрав потерпілу, а він розповідав працівникам поліції про обставини ДТП. Зазначив, що він не надавав коштів потерпілій, оскільки він не є винуватим у ДТП. Не вважає себе винним в інкримінованому діянні, а винним у ДТП вважає водія ОСОБА_12 . За результатом розгляду справи просить його виправдати, у задоволенні цивільного позову відмовити.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 суду повідомила, щоблизько 12 години 06 травня 2019 року йшла з дому в школу, рухаючись лівим узбіччям центральної дороги села Тарарів, тобтоавтомобільною дорогою Мукачеве-Львів. Перед нею з бічної дороги на головну виїхав червоний мікроавтобус, з-поза якого на великій швидкості показався легковий автомобіль, який її збив. Вона втратила свідомість, прийшла до тями в Івано-Франківській обласній дитячій лікарні, де тривалий час проходила лікування внаслідок ампутаціїлівої ноги на рівні середньої третини гомілки. На час розгляду справи їй встановлено тимчасовий протез, процес протезування не завершений, тому наразі не можливо визначити суму матеріальних збитків. Цивільний позов про відшкодування моральної шкоди підтримує в повному обсязі, обвинуваченим просить призначити покарання на розсуд суду.

ІІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів.

Незважаючи на невизнання своєї вини, вина обидвох обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення повністю доведена в судовому засіданні сукупністю досліджених та перевірених у справі доказів.

Зокрема, допитана в судовому засіданні ОСОБА_14 суду повідомила, що зранку 06 травня 2019 року вона разом з чоловіком ОСОБА_12 автомобілем марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , поїхали в АДРЕСА_2 у приватних потребах. Вона не контролювала рух їхнього автомобіля, оскільки була пасажиром та повністю довіряла чоловікові, який є досвідченим водієм. В якийсь момент вона відчула інерцію гальмування, побачила перед собою впоперек дороги мікроавтобус, їхній автомобіль зачепив задню частину мікроавтобуса й вони злетіли з прірви на територію приватного господарства. Також вона бачила, як їхній автомобіль перед тим, як злетів у кювет, збив дівчину, яка йшла узбіччям назустріч руху їхнього автомобіля.

Відповідно до протоколу огляду місця події ДТП від 06 травня 2019 року з план-схемою та ілюстративною таблицею до нього, зафіксовано наслідки ДТП, яка сталася за участюавтомобілів марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відображено орієнтири, від яких здійснювалися необхідні заміри, розташування транспортних засобів на дорозі та наявність слідів кримінального правопорушення, а також перелік вилучених речей, зокрема уламків транспортних засобів, взуття потерпілої та ключі від автомобілів «Volkswagen Golf» та «Volkswagen Transporter» (т.1 а.с.197-226);

Додатковим протоколом огляду місця події від 15 травня 2019 року зафіксовано заміри між сталими об`єктами електроопорами, дорожньою розміткою, мостом, що відображено також на схемі (т.1 а.с.239-244).

Висновком судово-автотехнічної експертизи № 2768 від 05 вересня 2019 року констатовано, що з технічної точки зору несправність системи рульового керування автомобіля «Volkswagen Golf» могла бути наслідком виїзду за межі проїзної частини і до моменту ДТП система рульового керування автомобіля знаходилась у працездатному стані (т.2 а.с.11-15).

Висновком судово-автотехнічної експертизи № 2767 від 29 серпня 2019 року зазначено, що рульова та гальмова система автомобіля марки «Volkswagen Transporter» була в працездатному стані (т.2 а.с.18-22).

Висновком криміналістичної експертизи відео-, звукозапису № 2769 від 03 липня 2019 року проведено розкадровку відеозапису обставин ДТП, яка сталася 06 травня 2019 року, та констатовано, що надані графічні файли відповідають послідовним кадрам ділянки досліджуваного відеозапису (т.2 а.с.25).

Висновком судово-медичної експертизи № 455 від 27 січня 2020 року констатовано, що потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої тупої травми лівої нижньої кінцівки з раною в ділянці гомілки, багатоуламковим переломом обох кісток гомілки в середній третині, з пошкодженнями судинно-нервового пучка, що викликало необхідність проведення оперативного втручання первинна хірургічна обробка рани, ампутація нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як таких, що викликали стійку втрату працездатності не менше ніж на одну третину (не менше 33%); закритого уламкового перелому кісток правої гомілки в середній третині із зміщенням відламків, що викликало необхідність проведення оперативного втручання АЗФ кісток правої гомілки та відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними в момент спричинення; закритої черепно-мозкової травми із струсом головного мозку, синцем в ділянці обличчя, яка відноситься до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я (т.2 а.с.56-58).

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту зі схемою від 05 вересня 2019 року за участі обвинувачених, їх захисників та понятих, поняті, які займали місце водія «Volkswagen Transporter» стверджували, що автомобіль марки «Volkswagen Golf» з увімкненим ближнім світлом фар видно повністю на відстані 80,55 м, при цьому понятими також підтверджено, що з місця водія «Volkswagen Golf» автомобіль марки «Volkswagen Transporter», який виконував виїзд на головну дорогу видно частково, а саме ліву сторону автомобіля (крило, колесо та передню дверку, а також водія). Окрім цього під час проведення слідчого експерименту поняті підтвердили, що за умови розташування автомобіля «Volkswagen Golf» на відстані 138,70 м з робочого місця водія «Volkswagen Transporter» автомобіль марки «Volkswagen Golf» видно частково, зокрема лобове скло та верхню частину автомобіля (т.2 а.с.64-67).

Протоколом огляду речового доказу від 05 вересня 2019 року проведено огляд та вилучення для направлення на експертизу двох передніх коліс, заднє ліве колесо та передній правий гальмівний шланг з автомобіля «Volkswagen Golf» (т.2 а.с.73-74).

Висновками судових трасологічних та автотехнічних експертиз № 4602/4603, № 4604/4605, № 4606/4607 від 20 лютого 2020 року констатовано, що механічні ушкодження коліс, шини та дисків автомобіля «Volkswagen Golf» утворились внаслідок ДТП та не могли вплинути на керованість транспортного засобу до ДТП (т.2 а.с.83-100).

Висновком трасологічної та автотехнічної експертизи № 4608/4609 від 21 лютого 2020 року підтверджено, що розрив внутрішньої трубки переднього правого гальмового шлагу з правого переднього колеса відбувся внаслідок дії внутрішнього зусилля робочої рідини гальмівної системи автомобіля (без дії сторонніх твердих предметів), яке перевищило межу міцності гальмового шланга та могло виникнути як під час екстреного чи штатного гальмування, аварійних навантажень на передню частину автомобіля в момент його виїзду за межі проїзної частини дороги у правий кювет за умов наявності пошкоджень зовнішньої трубки та полімерно-текстильного корду. Якщо таке пошкодження виникло до ДТП, то часткова несправність гальмівної системи могла вплинути на зменшення ефективності гальмування, збільшення зупинного шляху, однак вказане пошкодження правого переднього гальмівного шлангу не могло призвести до повної відмови робочої гальмівної системи (т.2 а.с.77-82).

Висновоком судової автотехнічної експертизи № 5931 від 18 березня 2020 року констатовано, що у дорожній обстановці, що склалася, відповідно до ПДР України водій ОСОБА_12 повинен був рухатись зі швидкістю не більше 50 км/год у населеному пункті та з моменту виїзду автомобіля «Volkswagen Transporter» на головну дорогу негайно вжити заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу. Водій ОСОБА_13 повинен був переконатись у безпеці виїзду на головну дорогу та дати дорогу автомобілю «Volkswagen Golf», який рухався по головній дорозі. Як при вибраній швидкості руху 74 км/год, так і при допустимій в межах населеного пункту 50 км/год водій ОСОБА_12 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Volkswagen Transporter» шляхом зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу. Причинами ДТП з технічної точки зору є ті обставини, що водій ОСОБА_13 , виїжджаючи з другорядної дороги, не дав дорогу автомобілю «Volkswagen Golf», який рухався по головній дорозі, а водій ОСОБА_12 не своєчасно вжив заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу (т.2 а.с.124-130).

Відповідно до висновку транспортно-трасологічної експертизи № 2770 від 07 лютого 2020 року, місцем зіткнення транспортних засобів «Volkswagen Golf» та«Volkswagen Transporter» розташовано повністю на правій стороні проїзної частини вулиці Незалежності в с.Татарів. Цим же висновком констатовано ковзне, позацентрове зіткнення з контактуванням задньої частини лівої сторони мікроавтобуса «Volkswagen Transporter» із частинами і деталями лівої сторони автомобіля «Volkswagen Golf» (т.2 а.с.35-43).

Висновком судово-автотехнічної експертизи № 2771 від 27 серпня 2019 року констатовано, що автомобіль марки «Volkswagen Golf» рухався з перевищенням швидкості, встановленої для руху в населеному пункті, зокрема на ділянці дороги перед зіткненням зі швидкістю біля 74 км/год; з моменту виїзду автомобіля «Volkswagen Transporter» і до моменту зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf» пройшло 3,5 с. До таких висновків експерт прийшов на підставі дослідження відеозапису, наданого Татарівською сільської радою з камери відеоспостереження, розміщеної на електроопорі № 186 на відстані 21 м від місця зіткнення транспортних засобів; висновком також констатовано, що зменшення швидкості руху автомобіля «Volkswagen Golf» перед зіткненням до 58 км/год свідчить про те, що водій застосував гальмування (т.2 а.с.28-33).

В судовому засіданні допитано експерта ОСОБА_15 , який роз`яснив висновок судово-автотехнічної експертизи № 2771 від 27 серпня 2019 року, пояснивши, що причиною ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Golf» та «Volkswagen Transporter», внаслідок якої потерпіла ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, є порушення водіями ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Правил дорожнього руху України. Експерт також наголосив, що наданий для дослідження відеозапис з камери відеоспостереження є чітким та інформативним, оскільки відеокамера розташована на близькій відстані від місця ДТП, й отримані дані дозволили зробити точні висновки з питань, поставлених перед експертизою.

В судовому засіданні здійснено перегляд відеодиску (т.2 а.с.26) із відеозаписом, наданим Татарівською сільської радою з камери відеоспостереження, розміщеної на електроопорі № 186 на відстані 21 м від місця зіткнення транспортних засобів. На відеозаписі чітко зафіксовано момент ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Golf» та «Volkswagen Transporter». На відео видно, як водій автомобіля «Volkswagen Transporter», виїжджаючи на головну дорогу, не пропускає автомобіль «Volkswagen Golf», який рухається головною дорогою. На відео також видно, як водійавтомобіля «Volkswagen Golf», побачивши перешкоду, незважаючи на застосування гальмування, внаслідок перевищення швидкості не зупиняється, а лівою частиною зачіпаєавтомобіль «Volkswagen Transporter», вчиняє наїзд та збиває потерпілу, яка йде обочиною.

Статтею 84 КПК передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з вимогами статті 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Слід зазначити, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності й непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. Більше того, стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання суду, всі наведені вище докази, які були досліджені в ході судового розгляду, отримані в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України, є належними, допустимими, достовірними, перебувають між собою у взаємозв`язку та в своїй сукупності є достатніми для твердження про винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Суд не вбачає підстав змінювати обвинувачення чи виключати з обвинувачення окремі його пункти, оскільки порушення обидвома обвинуваченими усіх інкримінованих вимог Закону України «Про дорожній рух» та Правил дорожнього руху перебувають у причинному зв`язку між суспільно небезпечним діянням та настанням суспільно небезпечних наслідків.

В судовому засіданні як обвинувачений ОСОБА_12 , так і обвинувачений ОСОБА_13 не визнали вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, при цьому кожен з обвинувачених наголошує на тому, що причиною ДТП є порушення правил дорожнього руху іншим водієм. Разом з тим, суд розцінює надані обидвома обвинуваченими показання в частині заперечення своєї вини у скоєному як намагання уникнути відповідальності за вчинене ними кримінальне правопорушення та його наслідки чи перекласти свою провину на іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди.

Верховний Суд у постанові від 3 квітня 2020 року в справі № 640/1664/18 зазначив, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Також у цій постанові Верховний Суд наголосив, що диспозиція ст. 286 КК є бланкетною, і для з`ясування того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

При цьому для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діяннями і наслідками.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суд повинен з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також, чи не було порушення зазначених правил одним водієм причиною їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Обвинувачений ОСОБА_13 в судовому засіданні стверджує, що виїжджаючи на головну дорогу, він зупинився, щоб пропустити транспортні засоби, які рухалися головною дорогою, переконавшись у відсутності інших автомобілів, почав виїзд на головну дорогу. Тільки виїхавши на головну дорогу, він побачив, як до нього, на великій швидкості, наближається автомобіль «Volkswagen Golf». ОСОБА_13 зазначає, що він розраховував, що інші учасники дорожнього руху будуть дотримуватися ПДР, не будуть перевищувати дозволену швидкість руху, тому вважав безпечним свій виїзд на головну дорогу.

Разом з тим, наведені показання обвинуваченого ОСОБА_13 суд вважає неспроможними та такими, що не відповідають встановленим фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Так, протоколом проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2019 року підтверджено, що з місця водія «Volkswagen Transporter» автомобіль марки «Volkswagen Golf» з увімкненим ближнім світлом фар видно повністю на відстані 80,55 м, а частково видно на відстані 138,70 м (т.2 а.с.64-67).

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису з камери відеоспостереження чітко видно рух автомобіля «Volkswagen Golf» перед виїздом на головну дорогу автомобіля «Volkswagen Transporter»(т.2 а.с.26).

Суд вважає, що ОСОБА_13 , будучи жителем села Татарів, тобто місцевим жителем, здійснюючи виїзд на головну дорогу державного значення з великою інтенсивністю руху, маючи зліва оглядовість не менше 138,70 м, мав можливість спостерігати за рухом автомобілів на головній дорозі та, виконуючи вимоги Правил дорожнього руху України, не мав права розпочинати рух, не надавши переваги транспортним засобам, які рухалися головною дорогою.

Суд вважає безпідставним твердженняобвинуваченого ОСОБА_13 про те, що він не перетинав суцільну лінію дорожньої розмітки, як це зазначено в обвинувальному акті, оскільки таке його показання повністю спростовується оглянутим відеозаписом з місця ДТП, де чітко видно, що виїхавши на головну дорогу, автомобіль частково перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, нанесену перед пішохідним переходом. З цього приводу суд зауважує, що для коректного виїзду на головну дорогу з поворотом ліворуч, щоб не допустити перетинання суцільної лінії дорожньої розмітки, ОСОБА_13 слід було максимально перед виїздом прийняти праворуч, що в свою чергу збільшило би оглядовість головної дороги для його автомобіля.

Безпідставним суд вважає твердження обвинувачених та їх захисників про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 05 вересня 2019 рокуза участі обвинувачених та понятих через проведення вказаної слідчої дії з недотриманням вихідних даних (невірне розташування транспортних засобів на дорозі, довільне трактування дорожньої обстановки слідчим органу досудового розслідування).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2021 року в справі № 641/2251/17 метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Суд звертає увагу, що статтею 240 КПК України не передбачено обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події. У деяких випадках така вимога може поставити перед слідчими органами нездійсненне завдання. Тому проведення слідчого експерименту вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту.

На переконання суду, слідчий відтворив обстановку, яка відповідала обставинам ДТП. Виставлення слідчим автомобіля «Volkswagen Transporter» з наближенням до лінії виїзду на головну дорогу суд вважає правильним, оскільки саме так повинен був діяти водій для отримання доброї оглядовості та здійснення безпечного виїзду на головну дорогу. Під час слідчого експерименту поняті підтвердили, що з місця водія «Volkswagen Transporter» автомобіль марки «Volkswagen Golf» з увімкненим ближнім світлом фар видно повністю на відстані 80,55 м, а частково видно на відстані 138,70 м. Здобуті дані під час слідчого експерименту відповідають відеодоказу, оглянутому в судовому засіданні, матеріалам судових експертиз, тому в сукупності з іншими доказами дають підстави стверджувати про наявність вини обидвох обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм діяння.

Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника й визнання недопустимим доказом висновку судово-автотехнічної експертизи від 27 серпня 2019 року № 2771, яким констатовано, що автомобіль марки «Volkswagen Golf» рухався з перевищенням швидкості, встановленої для руху в населеному пункті, зокрема на ділянці дороги перед зіткненням зі швидкістю біля 74 км/год. ОСОБА_13 зазначає, що ОСОБА_12 їхав зі швидкістю, більшою ніж 74 км/год, він почав виїзд з другорядної дороги, переконавшись, що на головній дорозі не має інших учасників дорожнього руху, й виключно перевищення швидкості руху ОСОБА_12 призвело до ДТП та спричинення тілесних ушкоджень потерпілій.

Суд зазначає, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, а також мають право надати суду висновок експерта, що передбачено ст. 22, 101 КПК України.

Відповідно до ст.243 КПК України експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.

Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.

Експерт може бути залучений слідчим суддею за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу.

Відповідно до п.1.8 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Міністерством юстиції України від 08.10.1998 р. №53/5, підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта), у якому обов`язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Наведене свідчить, що сторона захисту, яка має сумніви у висновку судової експертизи, може самостійно звернутися до експертної установи для отримання висновку з тих самих питань.

Разом з тим, ОСОБА_13 чи його захисник не подали суду висновок експертизи, яка б поставила під сумнів висновкисудово-автотехнічної експертизи від 27 серпня 2019 року № 2771 чи дала б підстави вважати такий висновок неправильним.

Як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду стороною захисту обвинуваченого ОСОБА_13 заявлялися клопотання про призначення додаткової судової автотехнічної експертизи, однак постановою слідчого Львівського територіального управління ДБР від 28 квітня 2020 року та ухвалою Богородчанського районного суду від 13 червня 2023 року у їх задоволенні відмовлено. У клопотаннях про призначення додаткових експертиз ставилися питання про необхідність визначення хто з водіїв створив аварійну ситуацію, як повинен діяти інший водій у створеній аварійній ситуації та чи мав право вважати ОСОБА_13 безпечним маневр виїзду на головну дорогу, однак, на переконання суду, вказані питання стосуються з`ясування питань права та не можуть бути заявлені для експертизи.

Що стосується питання про визначення швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_12 , то для усунення будь-яких можливих суперечностей під час судового розгляду судом забезпечено допит судового експерта ОСОБА_15 , який надав вичерпні відповіді на запитання учасників судового розгляду та суду. Експерт також наголосив, що швидкість рухуавтомобіля «Volkswagen Golf» визначена на підставі відеозапису з камери відеоспостереження, який є чітким та інформативним, оскільки відеокамера розташована на близькій відстані (21 м) від місця ДТП, й отримані дані дозволили зробити точні висновки. Суд погоджується з твердженням експерта ОСОБА_15 про безпідставність визначення швидкості руху автомобіля на підставі відеозапису з камери відеоспостереження, наданого стороною захисту обвинуваченого ОСОБА_13 , яка фіксує рух автомобіля «Volkswagen Golf» на іншій ділянці дороги, оскільки визначенню підлягає якраз швидкість руху автомобіля безпосередньо перед ДТП.

Суд вважає неспроможними твердження обвинуваченого ОСОБА_12 про те, що перевищення ним швидкості руху може містити ознаки складу адміністративного правопорушення, а не складу злочину, а кримінальну відповідальність повинен нести тільки обвинувачений ОСОБА_13 .

Як судом зазначено вище, у цьому кримінальному провадженні має бути встановлено три обов`язкові ознакиоб`єктивної сторони, зокрема чи вчинено суспільно небезпечне діяння (допущено порушення правил безпеки дорожнього руху), чи настали суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень) та наявність причинного зв`язку між діяннями і наслідками.

Слід зазначити, що допущення порушень ПДР кожним із обвинувачених, а також причинний зв`язок між порушеннями та ДТП у цьому кримінальному провадженні об`єктивно доведено, зокрема з технічної точки зору, на підставі висновків експертів. При цьому порушення ПДР як ОСОБА_13 так і ОСОБА_12 є самостійними та не були вимушеними. Тобто, ОСОБА_12 повинен був рухатися автомобілем зі швидкістю руху, не більшою 50 км/год, й у разі виникнення небезпеки для руху негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а ОСОБА_13 , який мав достатню видимість дороги, повинен був переконатись у безпеці виїзду на головну дорогу та дати дорогу автомобілю, який рухався по головній дорозі. Тобто кожен із водіїв мав можливість шляхом виконання ПДР уникнути зіткнення, а отже і спричинення суспільно небезпечних наслідків.

Як також зазначив Верховний Суд у постанові від 3 квітня 2020 року в справі №640/1664/18 особливості причинного зв`язку мають місце в діяльності у складних системах (із використанням технічних об`єктів), що обумовлена поведінкою не однієї, а декількох осіб, які відповідно повинні дотримуватися спеціальних правил, обов`язкових для кожної з них, та недотримання яких у конкретному випадку одночасно призводить до спричинення суспільно небезпечного наслідку. Зазначене вказує на те, що у такому разі визначати в судовому рішенні саме кількісні показники (наприклад, у частках) ступеня участі (внеску) кожного з водіїв у спричиненні злочинного наслідку немає кримінально-процесуальних та кримінально-правових підстав.

Виходячи з викладеного, у суду відсутні підстави для визначення ступеня винуватості обвинувачених, оскільки порушення ПДР кожним з них призвело до настаннязлочинного наслідку і їхні дії містять всі ознаки складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

ІV. Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

V. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обох обвинувачених судом не встановлено.

VІ. Мотиви призначення покарання.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до необережних тяжких злочинів, особи винних, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_12 встановлено, що він раніше не судимий (т.2 а.с.8), на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває та за такою допомогою не звертався (т.2 а.с.7), на час вчинення інкримінованого діяння був та є на час розгляду справи діючим працівником поліції начальником сектору реагування патрульної поліції Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області (т.2 а.с.144), одружений (т.2 а.с.148), має на утриманні двоє неповнолітніх дітей (т.2 а.с.149, 150), за місцем проживання характеризується позитивно (т.2 а.с.6).

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_13 встановлено, що він раніше не судимий (т.2 а.с.107), на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває та за такою допомогою не звертався (т.2 а.с.108, 109), на час вчинення інкримінованого діяння працював та на час розгляду справи працює касиром (т.2 а.с.173,174), в зареєстрованому шлюбі не перебуває, однак проживає у цивільному шлюбі, в якому виховує та має на утриманні одну неповнолітню дитину (т.2 а.с.246), за місцем проживання характеризується позитивно (т.2 а.с.245).

Призначаючи покарання обвинуваченим суд враховує конкретні обставини справи, зокрема грубість порушень обвинуваченими вимог Правил дорожнього руху України, що потягло за собою тяжкі наслідки у вигляді отриманих тяжких тілесних ушкоджень неповнолітньою, на той час, потерпілою, яка внаслідок злочинних дій позбулася ноги та стала інвалідом.

Суд також враховує посткримінальну поведінку обвинувачених, зокрема те, що обвинувачений ОСОБА_12 після вчиненого діяння цікавився станом здоров`я потерпілої, привозив до неї для консультації лікарів, здійснював відшкодування матеріальної шкоди, і навпаки обвинувачений ОСОБА_13 , будучи жителем одного з потерпілою населеного пункту, не цікавився станом її здоров`я, не здійснив ніякого відшкодування ні матеріальної, ні моральної шкоди.

За наведених обставин, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинувачених, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд вважає, що обвинуваченим слід призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006№3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Беручи до уваги дані про особи обвинувачених, зокрема позитивні їх характеристики за місцем проживання та роботи, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, думку потерпілої, яка не наполягає на суворому покаранні обвинувачених, зважаючи на другорядну роль кари як мети покарання, суд вважає, що застосувавши ст.75 КК України, обидвох обвинувачених слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з покладанням на них обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

Разом з тим, суд не знаходить обґрунтованих підстав, за яких міг би не застосувати до обвинувачених додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

У світлі цього суд зазначає, що згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд, підсумовуючи зазначене, приходить до висновку, що відповідно до ст. 50 КК України, у якості виховного механізму для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами, до обвинуваченого ОСОБА_12 слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, наближене до мінімального строку, а до обвинуваченого ОСОБА_13 слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, наближене до максимального строку.

Саме таке покарання, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

VІІ. Цивільний позов у кримінальному провадженні.

Статтями 127, 128 КПК передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом її стягнення судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

У пункті 7 ч. 1 ст. 368 КПК зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Як передбачено у ч. 1 ст. 1166 ЦК, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК, до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При цьому, згідно зі ст. 1192 ЦК, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Законним представником потерпілої в інтересах потерпілої заявлено цивільний позов про солідарне стягнення з обвинувачених 2600000 (2 млн 600 тис) грн матеріальної та моральної шкоди. При цьому позов в частині матеріальної шкоди на суму 600000 грн обґрунтований необхідністю протезування потерпілої. В ході судового розгляду представники потерпілої повідомили, що потерпілій на даний час встановлено експериментальний безоплатний протез, питання щодо встановлення основного протезу не вирішено, тому ними подано заяву про залишення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди без розгляду. Ухвалою суду від 11 червня 2024 року цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди судом залишено без розгляду, а тому до вирішення підлягає позов тільки в частині моральної шкоди.

Частина 1 ст. 1167 ЦК визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 572/3209/17.

Вирішуючи цивільний позов в частині моральної шкоди, суд враховує глибину моральних страждань потерпілої внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та відчутого фізичного болю, пережитий страх за можливість спричинення значної шкоди своєму здоров`ю чи позбавлення життя взагалі, бере до уваги невідворотність наслідків, які настали в результаті ДТП.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, в якій зазначено, що припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців), наприклад, транспортних засобів (унаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі. Встановлення неправомірності діяння кожного з цих власників (володільців) достатньо для покладення на них солідарного обов`язку з відшкодування третім особам шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки. Такий обов`язок не залежить від вини осіб, які спільно неправомірними діяннями завдали шкоди.

Отже, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що цивільний позов про відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково та стягнути в солідарному порядку з кожного з обвинувачених на користь потерпілої по 500000 грн моральної шкоди.

Зважаючи на підтвердженість належними й допустимими доказами, з обвинувачених на користь потерпілої слід стягнути 10000 грн витрат на правову допомогу.

Слід також зазначити, що за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_13 до участі у справі як цивільного відповідача залучено ПАТ «Національна страхова компанія «Оранта», де була застрахована його страхова відповідальність.

Однак, враховуючи те, що питання відшкодування матеріальної шкоди у цьому кримінальному провадженні не вирішується, а розмір можливого стягнення моральної шкоди зі страхової компанії залежить від розміру відшкодування матеріальної шкоди, то у суду відсутні підстави для покладання обов`язку з відшкодування шкоди наПАТ «Національна страхова компанія «Оранта».

Також слід зазначити, що цивільний позивач має також право звернутися в суд за захистом своїх прав, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної злочином, у порядку цивільного судочинства.

VІІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Щодо запобіжних заходів, обраних обвинуваченим, суд зазначає таке.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду Львівської області від 15 квітня 2020 року (т.2 а.с.164) ОСОБА_12 обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 42040 грн, з покладанням обов`язків відповідно до ст.194 КПК України. На виконання вказаної ухвали суду 17 квітня 2020 року заставодавцем ОСОБА_16 визначену судом суму застави внесено, що підтверджується квитанцією № .

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду Львівської області від 15 квітня 2020 року (т.2 а.с.162) ОСОБА_13 обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 63060 грн, з покладанням обов`язків відповідно до ст.194 КПК України.На виконання вказаної ухвали суду 17 квітня 2020 року заставодавцем ОСОБА_17 визначену судом суму застави внесено, що підтверджується квитанцією № 0.0..1.

Підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу у вигляді застави щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Питання про речові докази вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.124 КПК України з обвинувачених на користь держави слід стягнути витрати на залучення експертів.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в :

ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання ОСОБА_12 звільнити з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_12 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді застави щодо ОСОБА_12 до вступу вироку в законну силу залишити без зміни. Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 42040 грн повернути заставодавцю ОСОБА_16 .

ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання ОСОБА_13 звільнити з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_13 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді застави щодо ОСОБА_13 до вступу вироку в законну силу залишити без зміни. Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 63060 грн повернути заставодавцю ОСОБА_17 .

Цивільний позов задовольнити частково. Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на користь ОСОБА_7 по 500000 (п`ятсот тисяч) грн моральної шкоди з кожного.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на користь ОСОБА_7 10000 грн витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позову відмовити.

Речові докази : автомобіль марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , таавтомобіль марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , - повернути власникам; ліве та праве передні колеса, заднє ліве колесо (диски та шини), передній правий гальмівний шланг автомобілямарки «Volkswagen Golf», взуття потерпілої ОСОБА_7 - знищити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 37472 гривень 16 копійок процесуальних витрат за проведення Львівським НДІСЕ Міністерства юстиції України експертиз на користь держави, а саме: судово-автотехнічної експертизи №2768 від 05.09.2019 в сумі 3140 грн., судово-автотехнічної експертизи № 2767 від 29.08.2019 в сумі 3140 грн; судово-автотехнічної експертизи №2771 від 27.08.2019 в сумі 5495 грн; трасологічної та автотехнічної експертиз №4608/4609 від 21.02.2020 в сумі 5556,96 грн; судово- автотехнічної експертизи № 5931 від 18.02.2020 в сумі 1961,28 грн; транспортно-трасологічної експертизи №2770 від 07.02.2020 в сумі 7065 грн; судово-трасологічної та автотехнічної експертизи №4602/4603 від 21.02.2020 в сумі 4249,44 грн.; судово-трасологічної та автотехнічної експертизи №4604/4605 від 21.02.2020 в сумі 3595,68 грн; судово-трасологічної та автотехнічної експертизи №4606/4607 від 20.02.2020 у сумі 3268,80 грн.

Копію вироку вручити обвинуваченим та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий ОСОБА_1