Справа № 308/5435/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.05.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/166/22 за апеляційною скаргою заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2022 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, освітою середньою, не працюючої, не заміжньої, раніше не судимої,

-обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України

В С Т А Н О В И В:

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2022 року ОСОБА_7 визнано винною, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

ОСОБА_7 звільнено від покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі ст. 105 КК України із застосуванням до неї примусового заходу виховного характеру у вигляді застереження.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Неповнолітня ОСОБА_7 16 лютого 2021 року, близько 13 години 40 хвилин, діючи з прямим умислом - усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спрямованим на таємне заволодіння чужим майном, з корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок викраденого майна, перебуваючи в середині магазину «Дрес Код», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та пройшовши до кінця приміщення торгівельного залу вищевказаного магазину, побачила на столі жіночу сумочку, яка була залишена потерпілою ОСОБА_8 без нагляду та користуючись тим, що її ніхто з сторонніх осіб не бачить шляхом вільного доступу вийняла із жіночої сумки, яка на той момент була у відкритому вигляді, гаманець чорного кольору в якому знаходились грошові кошти, які належали потерпілій ОСОБА_8 та діставши зазначені грошові кошти у сумі 6 000 гривень сховала їх до упаковки з під сигарет марки «Мальборо», які остання разом з грошовими коштами поклала до кишені своєї куртки, чим спричинила потерпілій ОСОБА_8 , матеріальної шкоди на вищевказану суму.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання. Вказує, що на момент постановлення вироку ОСОБА_7 виповнилось 18 років 08 місяців 20 днів.

Просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначити їй покарання у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин.

В решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності обвинуваченої, її захисника, потерпілої сторони, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. З матеріалів провадження вбачається, що: повідомлення про час та місце апеляційного розгляду направлено відповідно до вимог законодавства і вони вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду кримінального провадження; відомостей про поважність причин неявки та заяв про відкладення розгляду кримінального провадження на інший термін від учасників судового процесу не надходило; сторона обвинувачення не заперечувала щодо проведення судового засідання без участі обвинуваченої та її захисника, потерпілої сторони; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.1 ст.185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Вимогами частини 1 статті 97 Кримінального кодексу України визначено, що примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

У свою чергу, частина 1 статті 105 Кримінального кодексу України передбачає, що неповнолітній, який вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

У такому разі до неповнолітнього, як вбачається із змісту ч.ч. 2, 3 ст. 105 Кримінального кодексу України, може бути застосовано один або декілька примусових заходів виховного характеру, вичерпний перелік яких міститься у частині 2 вказаної статті закону.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що примусові заходи виховного характеру можуть бути застосовані виключно до неповнолітнього.

Тобто примусові заходи виховного характеру є специфічними заходами, які застосовуються лише до неповнолітнього та не тільки за умови вчинення злочину особою, яка не досягла повноліття, а і якщо на час застосування такого заходу особа перебувала у неповнолітньому віці.

Метою застосування таких заходів, як визначено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» № 2 від 15.06.2006, має бути забезпечення інтересів неповнолітнього, які полягають в одержанні не тільки належного виховання, а й освіти, лікування, соціальної, психологічної допомоги, захисту від жорстокого поводження, насильства та експлуатації, а також у наявності можливості адаптуватися до реалій суспільного життя, підвищити загальноосвітній і культурний рівень, набути професії та працевлаштуватися.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.10.2021 у справі №461/2728/20.

Застосовуючи до ОСОБА_7 застереження, судом залишено поза увагою, що застереження, як примусовий захід виховного характеру, визначений п. 1 ч. 2 ст. 105 Кримінального кодексу України, полягає у роз`ясненні судом неповнолітньому наслідків його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи (осіб), інтересам суспільства або держави, та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового злочину.

У ході судового розгляду встановлено, що неповнолітньою ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України.

Разом з цим, відповідно до паспорта громадянина України (ID-картки) № НОМЕР_1 ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на момент постановлення вироку їй виповнилось 18 років 08 місяців 20 днів.

Таким чином, ОСОБА_7 на момент постановлення вироку досягла повноліття, що виключає можливість застосування до неї примусових заходів виховного характеру.

За таких обставин, суд при постановленні вироку про застосування примусового заходу виховного характеру у виді застереження до ОСОБА_7 неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_7 підлягає покаранню за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України передбачає, що таємне викрадення чужого майна (крадіжка) - карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.

Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Зі змісту вироку суду вбачається, що на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме, 16.02.2021, їй не виповнилося 18 років.

Як вказано у пленумі Верховного Суду України у постанові «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» від 16.04.2004 № 5, при розгляді справ про злочини неповнолітніх необхідно дотримуватись визначених законом строків розгляду справ та неухильно забезпечувати виконання вимог матеріального і процесуального законів, якими врегульовано порядок, умови та підстави притягнення неповнолітніх до кримінальної відповідальності і визначено гарантії їхніх прав та законних інтересів.

При провадженні у таких справах потрібно керуватись як загальними положеннями Кримінально-процесуального і Кримінального кодексів України, так і спеціальними нормами, які визначають попередній і судовий розгляд цих справ та особливості кримінальної відповідальності і покарання неповнолітніх (розд. XV Загальної частини КК).

Згідно ч. 1 ст. 98 Кримінального кодексу України до неповнолітніх як основні покарання можуть бути застосовані лише штраф, громадські та виправні роботи, арешт і позбавлення волі на певний строк.

Пункт 11 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» від 16.04.2004 № 5 встановлює, що перелік видів покарань, визначений у ст. 98 Кримінального Кодексу України, є вичерпним, інші основні та додаткові покарання до неповнолітніх не застосовуються, навіть якщо на час розгляду справи судом вони досягли повноліття.

Визначаючи розмір покарання таким особам, суд має виходити з відповідних положень статей 99-102 Кримінального кодексу України.

Зокрема, суд визначає розмір штрафу неповнолітньому в межах від 30 (ч. 2 ст. 53 Кримінального кодексу України) до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 99 Кримінального кодексу України). Пункт 12 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх 16.04.2004 № 5 передбачає, що згідно зі ст. 99 КК України штраф застосовується лише до тих неповнолітніх, які мають самостійний дохід, і кошти або майно, на яке може бути звернено стягнення.

Громадські роботи згідно з ч. 1 ст. 100 КК України призначаються неповнолітньому у віці від 16 до 18 років на строк від 30 до 120 годин і полягають у виконанні ним у вільний від навчання чи основної роботи час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.

Беручи до уваги, що у обвинуваченої ОСОБА_7 відсутній самостійний дохід, власні кошти чи майно, на яке може бути звернено стягнення, а також те, що вона не працює, міра покарання у вигляді штрафу чи виправних робіт призначені їй бути не можуть.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, яка повністю визнала свою вину, щиро покаялась та покращила свою поведінку, а також думку органу пробації щодо можливості виправлення обвинуваченої без обмеження її волі, колегія судів вважає, що необхідно призначити покарання у виді громадських робіт.

Відповідно до ч.1 ст.49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання. Особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України ОСОБА_7 вчинила у 2021 році, також відсутні відомості про те, що ОСОБА_7 у період з 2021 по 02.05.2024 вчинила інше кримінальне правопорушення, не надані такі данні й суду апеляційної інстанції, а тому перебіг строків давності не переривався. Також, відсутні будь-які відомості про зупинення досудового чи судового провадження у зв`язку з ухиленням ОСОБА_7 від досудового розслідування або суду. Тому підстав вважати, що строки давності були зупинені, а отже вони на даний час не спливли, немає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення, зокрема, кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Таким чином, трирічний строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 необхідно обчислювати від лютого 2021, який станом на день апеляційного розгляду минув, що узгоджується із правовим висновком, викладеним в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.12.2021 (справа № 521/8873/18), тому на підставі ч,5 ст. 74 КК України, з урахуванням п. 2 ч.1 ст. 49 КК України ОСОБА_7 підлягає звільненню від призначеного покарання за ч.1 ст.185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Так, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою, у зв`язку із чим необхідна згода на звільнення особи від кримінальної відповідальності, а за відсутності такої згоди суд вправі звільнити лише від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_7 заяву про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності не подала, відтак обвинувачена підлягає звільненню від відбування покарання на підставах ч. 2 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Приймаючи рішення щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_7 не заявлено клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності.

Згідно п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За вимогами ч.1 ст.421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку і з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подав прокурор.

Згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає до часткового задоволення, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2022 року, щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 185 КК України, змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч.1 ст.185 КК України у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин.

На підставі ч.2 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку зі спливом строку давності.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня його проголошення.

Судді