Справа №454/72/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2024 р. Сокальський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря: ОСОБА_2

прокурора: ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Сокалі кримінальне провадження, з обвинувальним актом та угодою про визнання винуватості щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження та проживання АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньо освітою, працюючого директором ФГ «Нове Опілля», раніше не судимого, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 в 2020р., будучи директором ФГ «Нове Опілля», діючи в особистих інтересах, з корисливих мотивів, вирішив здійснити самовільне будівництво плитного фундаменту та підколонних фундаментів стаканного типу, які являють собою несучу конструкцію, переміщення якої неможливе без нанесення їй неспівмірної шкоди та втрати цілісності вказаного фундаменту, на яких у подальшому влаштовано зерносушарку, на самовільно зайнятій земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (територія колишнього колгоспу).

Вказана земельна ділянка перебуває у комунальній власності Сокальської міської ради та раніше належала до комунальної власності Опільської сільської ради.

Так, ОСОБА_5 достовірно знаючи, та розуміючи, що ним буде вчинено неправомірні дії, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, у 2020 року (точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено), в порушення положень: ст. 14 Конституції України, згідно з якою земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на яку гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, за відсутності будь-яких підстав набуття права на землю; ст. 116 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону; ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України, згідно з якою громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі - продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю); ст. 125 Земельного кодексу України, згідно з якою право власності на земельну ділянку, або її оренди, право державної реєстрації цих прав виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, право постійного користування, або оренди земельною ділянкою, та його державної реєстрації, які регламентують набуття і реалізацію права на землю; ч.5 ст.26, п.1 ч.1 ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»; ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність»; п.3.2. «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», самовільно зайняв земельну ділянку, яка є комунальною власністю Сокальської міської ради та раніше належала до комунальної власності Опільської сільської ради, що за адресою: с. Бояничі, вул. Івана Франка Червоноградського району Львівської області (територія колишнього колгоспу), на якій, не маючи жодних дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт, порушуючи норми ДБН В.2.2-8-98 «Підприємства, будівлі і споруди по зберіганню та переробці зерна», самовільно побудував плитний фундамент та підколонні фундаменти стаканного типу, які являють собою несучу конструкцію та переміщення якої неможливе без нанесення їй неспівмірної шкоди та втрати цілісності вказаного фундаменту, на яких у подальшому влаштував зерносушарку, тобто капітальну споруду об`єкт капітального будівництва, який має у своєму складі фундамент та не призначений для проживання людей, а використовується у господарських цілях (тобто штучно збудований на земельній ділянці самостійний об`єкт, що фундаментально пов`язаний з земельною ділянкою, використовується за цільовим призначенням та переміщення якого без незрівнянної шкоди його призначенню неможливе).

Своїми діями ОСОБА_5 вчинив самовільне будівництво споруди на самовільно зайнятій земельній ділянці, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 під час досудового розслідування та в ході підготовчого судового засідання добровільно, без примусу та тиску в повному обсязі беззаперечно визнав свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст. 197-1 КК України, щиро розкаявся.

05.01.2024 року прокурор Сокальського відділу Червоноградської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , діючи добровільно, без застосування насильства та примусу, погроз, уклали угоду про визнання винуватості.

Відповідно до змісту угоди, в ході розслідування кримінального провадження прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.3 ст. 197-1 КК України, а також покарання, яке повинен понести ОСОБА_5 у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 17000грн.

В угоді зазначено наслідки укладення та затвердження угоди, наслідки невиконання угоди.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст. 197-1 КК України, оскільки ним вчинено самовільне будівництво споруди на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Судом встановлено, що дана угода про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення відповідає вимогам ст.ст. 468-470, 472 КПК України, а також вимогам ч.1 ст.369 КК України, в тому числі щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення та щодо узгодженої міри покарання, яка передбачена санкцією цієї статті та обставинам справи.

Вивчивши документи кримінального провадження та опитавши сторони угоди, суд переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно з ч.6 ст. 474 КПК України не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також встановлено, що умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, наявні фактичні підстави для визнання судом угоди про визнання винуватості.

Судом з`ясовано, що обвинуваченому ОСОБА_5 цілком зрозумілі його права визначені ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України, дані наслідки йому зрозумілі.

Після наданих роз`яснень обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 не заперечили проти затвердження угоди про визнання винуватості.

Прокурор, також просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Таким чином, за наслідками розгляду угоди під час розгляду справи суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, приходить до висновку про наявність правових підстав для прийняття рішення про затвердження угоди про визнання винуватості між обвинуваченим і прокурором та призначення ОСОБА_5 узгодженої сторонами міри покарання за ч.3 ст. 197-1 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 17000грн.

Речові докази відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Судові витрати за проведену експертизу в сумі 5735,52грн. стягнути із обвинуваченого в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 05.01.2024 року між прокурором Сокальського відділу Червоноградської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 ..

ОСОБА_5 визнати винним за ч. 3 ст. 197-1 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 5735,52грн. за проведену судову будівельно-технічну експертизу.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Сокальський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених частиною 4 статті 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення цього тридцятиденного строку апеляційного оскарження, якщо не було подано апеляційної скарги.

У разі надходження апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Решті учасників судового провадження роз`яснити їх право на отримання в суді копії вироку.

Головуючий:ОСОБА_1