Провадження № 11-кп/824/4223/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, а саме до 19 липня 2024 року включно з визначенням суми застави у розмірі 201 прожитковий мінімум для працездатних осіб, що становить 608 628 (шістсот вісім тисяч шістсот двадцять вісім) гривень.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав, що на даний час відсутні підстави для зміни обвинуваченому міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а з огляду на ризики та обставини, визначені ст. 177-178 КПК України, а саме те, що обвинувачений може ухилитись від суду, тиснути на свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення, клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає задоволенню. Також суд зазначив про необхідність зменшення розміру застави, оскільки визначена попередньою ухвалою застава виявилася непомірною та обвинуваченим внесена не була.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого вказано на необґрунтованість та невмотивованість ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказав про те, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені висновки суду про неможливість зміни запобіжного заходу на більш м`який у зв`язку з існуванням ризику переховування обвинуваченого від суду, а висновок суду про тяжкість кримінального правопорушення як виправдання подальшого ув`язнення не є самостійною підставою для продовження заходів забезпечення, оскільки тяжкість може бути лише факультативним фактором. Вказав, що ризик переховування у зв`язку з наявністю привілеї у іноземця залишити територію України через іноземне громадянство може бути зведений до мінімуму внаслідок застосування електронного засобу контролю. Крім того, право залишити територію України не є правопорушенням та не може свідчити про ознаку переховування особи від суду, оскільки лише неявка в судове засідання без поважних причин є критерієм оцінки ступеня ймовірності вказаного ризику, тоді як особа може як виїхати, так і повернутися до України з метою участі в судовому розгляді. Також зазначив, що ризик впливу на свідків не підтверджено матеріалами провадження, оскільки жодних скарг з боку свідків на протиправну поведінку обвинуваченого не надходило, як і не підтверджено існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, адже обвинувачений до кримінальної відповідальності не притягувався та має зразковий спосіб життя. Додатково вказала, що обвинуваченому хоч і зменшили розмір застави, однак таке зменшення є формальним, а вирішення питання щодо визначення розміру застави здійснюється без жодного доказу на підтвердження майнового стану обвинуваченого, що призводить до встановлення непомірного розміру, а отже носить ілюзорний характер його реалізації. Відтак, просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту або застави у розмірі не більше 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Захисниця ОСОБА_7 та прокурор до суду апеляційної інстанції не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, заяв про розгляд провадження за участі сторін до суду не надходило, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України не перешкоджає розгляду провадження.

Вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченогоОСОБА_6 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченому, а також існування реальної можливості переховування, враховуючи той факт, що він є громадянином Республіки Судан та має право безперешкодного виїзду за межі України, а також ситуацію, яка існує в державі, яка викликана внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації. Наведене указує на існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що указує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставини вчинення поставленого у вину обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на потерпілу, свідків.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_6.При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується той факт, що обвинуваченому відомо місце проживання потерпілої, а отже він може вчинити інше кримінальне правопорушення задля приховування слідів цього злочину. Обраний запобіжний захід у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на дані, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності не притягувався та має зразковий спосіб життя, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та попередити наявні ризики у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин, а також існування реальної можливості переховуватись, враховуючи наявність громадянства іншої країни та ситуацію, яка існує в державі, у тому числі і ту, яка викликана зовнішнім втручанням іншої держави.

Дієвим заходом, який в змозі виконати завдання по мінімізації ризику переховування обвинуваченого від суду є запобіжний захід у виді застави, який застосований судом першої інстанції щодо обвинуваченого і який є альтернативним до запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, на думку колегії суддів, відсутні підстави для зміни розміру застави, яка була визначена обвинуваченому, а саме в розмірі 608 628 гривень, оскільки вказаний розмір застави було визначено судом з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, а також даних щодо наявності ризиків.Саме зазначений судом розмір застави, на думку колегії суддів, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року щодо ОСОБА_6 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4