ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1890/24 Справа № 189/591/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Покровського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України (далі-КК).

За матеріалами справи ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2024 року стосовно ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та альтернативою внесення застави у розмірі - 242 240,00 грн, дію якого в подальшому місцевим судом було продовжено.

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 10 год. 36 хв. 11 липня 2024 року в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Одночасно обвинуваченому ОСОБА_8 встановлено заставу у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченим ОСОБА_8 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України (далі-КПК), на нього будуть покладені наступні обов`язки:

- за першою вимогою прибувати на виклик до суду;

- не відлучатися з місця дислокації військової частини, в якій ОСОБА_8 проходить військову службу, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця проходження служби та свого місця перебування;

- утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю, необґрунтованістю та невідповідністю фактичним обставинам справи.

Вважає, що клопотання прокурора не містить викладу обставин, на підставі яких він вказує про наявність існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК та неможливість застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів.

В обгрунтування зазначає, що обвинувачений жодного разу не вчиняв дії, які б свідчили про його намір переховуватися від органів досудового слідства та суду, має постійне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, раніше не судимий, проходить військову службу у військовій частині, в розташуванні якої йому вручено повістку про виклик на 16.01.2024 року та за якою він добровільно з`явився до органу досудового розслідування. Крім того на всій території України введено воєнний стан та комендантську годину, встановлено велику кількість блокпостів, що суттєво зменшує можливість особі спокійно та вільно пересуватися, як на території Дніпропетровської області, так і по всій території України.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків зазначає, що він базується лише на припущеннях, нічим не підкріплений та не доведений, оскільки в клопотанні та ухвалі суду не міститься посилання на жодні обставини, які б свідчили про наявність таких дій.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення вказує, що він взагалі не підлягає ніякому спростуванню, оскільки просто переписаний з КК, без врахування будь-яких доказів та пояснень з цього приводу.

Водночас вважає, що визначений судом розмір застави є непомірним, враховуючи особу обвинуваченого, його матеріальне становище, а також тяжкість інкримінованого злочину.

Тому захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК строком на час дії запобіжного заходу або визначити розмір застави у розмірі від 20 до 30 прожиткових мінімумів доходів громадян.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК або визначити розмір застави у розмірі від 20 до 30 прожиткових мінімумів доходів громадян, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК, яке згідно ст.12 КК є тяжким злочином, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, які були підставою для обрання заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою та на даний час не відпали і не зменшилися.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

З огляду на зміст клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та доданих но нього матеріалів, колегія суддів також враховує, що з огляду на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 , у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого покарання, останній може переховуватися від суду з метою уникнення покарання. Крім того, у разі повернення до розташування військової частини обвинувачений може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, у тому числі шляхом вмовляння, підкупу, залякування та здійснення стосовно них насильницьких дій, а також самовільно покинути військову частину або місце служби, вчинити дезертирство або ухилитися від військової служби.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 ще не розпочався, по справі не допитано обвинуваченого, свідків згідно реєстру досудового розслідування, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 11 липня 2024 року в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 . На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

У свою чергу, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до приписів ч.8 ст. 176 КПК, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК, відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що інші більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, на переконання апеляційного суду, посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, родини та утриманців, постійного місця реєстрації та проживання, відсутності судимостей, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду першої інстанції та обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч.4 ст.182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінального правопорушення, майновому та сімейному стану обвинуваченого ОСОБА_8 , інших даних про його особу та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 - залишити без задоволення, а ухвалу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року, якою продовжено строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 11 липня 2024 року в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 та альтернативою внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_12 Пістун