В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.06.2024 м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судових засідань ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження, внесене 10.05.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001484 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Поруби, Яворівського району, Львівської області, громадянина України, українця, непрацюючого, не одруженого, з вищою освітою, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

05.05.2020 року, близько 14:15 год., ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , умисно, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, наніс ОСОБА_6 один удар лівою ногою в зону паху, внаслідок чого заподіяв потерпілому синець в ділянці лона, що згідно судово медичної експертизи відноситься до тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не визнав та зазначив, що потерпілий його обмовляє, не погоджуючись з його активною патріотичною позицією. На його думку, жодного належного доказу його винуватості прокурором надано не було. Вважає, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені невідомими особами, які вимагали у ОСОБА_6 повернення кредитних боргів. Потерпілий з родиною намагаються безпідставно збагатитися шляхом подання цивільного позову у данному кримінальному провадженні. Крім того, у вказану в обвинувальному акті дату та час він фактично перебував у іншому місці, а саме, у парку вигулював собаку.

Незважаючи на процесуальну позицію ОСОБА_4 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення, за встановлених судом обставин, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

При цьому, в ході судового провадження судом було створено необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що усі докази були досліджені судом безпосередньо в присутності учасників процесу, а кожен з учасників процесу мав можливість скористатись правом на подачу доказів суду, висловитись щодо допустимості та належності кожного доказу окремо та заявити відповідні клопотання суду. Крім того, жоден з учасників процесу не висловив заперечень проти завершення дослідження обставин справи, перед оголошенням завершення такого.

Безпосередньо дослідивши нижченаведені докази подані під час судового розгляду стороною обвинувачення, оцінюючи їх у сукупності, з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши потерпілих, свідків, перевіривши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого у вчиненні дій, наведених у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, повністю та об`єктивно підтверджується наступними дослідженими по справі доказами:

- потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_4 вони знайомі з 2003 року, однак, вказані стосунки не були добросусідськими, і він раніше звертався до органів поліції щодо неналежної поведінки обвинуваченого.

05 травня 2020 року він заїхав у двір за адресою: АДРЕСА_2 та припаркував автомобіль, так як там знаходиться магазин дружини і здійснюється підприємницька діяльність. Дружина відчиняла двері магазину, а він пішов в сторону кафе «Пузата хата».

ОСОБА_4 , звернувся до нього з претензіями, оскільки потерпілий начебто не зачинив браму у двір. Під час конфлікту обвинувачений ОСОБА_4 наніс йому не менше двох ударів ногою, один яких прийшовся потерпілому в пах.

Почувши крики з магазину вибігла дружина та прибігла до них. Обвинувачений з місця події втік.

Ними була викликана поліція, яка після приїзду на місце події відібрала у нього заяву та повідомила, що їм зателефонує слідчий та направить до лікаря у зв*язку з спричиненням тілесних ушкоджень. Оскільки слідчий йому не зателефонував, на третій день потерпілий звернувся до лікарні для огляду лікаря та призначення відповідного лікування, яке відбувалося протягом наступного місяця.

Просив задоволити цивільний позов у повному обсязі;

-даними заяви ОСОБА_6 про вчинене кримінальне правопорушення від 05.05.2020 року, у якій останній просить вжити заходів до гр. ОСОБА_8 , який 05.05.2020 року о 14 год. 00 хв. вдарив його у пах та погрожував фізичною розправою йому та його дружині;

-даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.05.2020 року, згідно якого ОСОБА_6 виклав обставини події, а саме, як ОСОБА_4 наніс йому тілесні ушкодження;

-даними, які містяться у довідці №288 від 08.05.2020 року, виданій лікарем травматологом ОСОБА_9 , з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 звертався до травмпункту №1 з приводу забоїв м*яких тканин, підшкірної гематоми в ділянці лівої лонної кістки. Його було скеровано для подальшого лікування в поліклініку за місцем проживання;

-даними, які містяться у висновку експерта №666 від 13.05.2020 року, згідно якого у ОСОБА_6 виявлено синець в ділянці лона, який утворився від дії тупого предмета, міг виникнути від удару ногою 05.05.2020 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження;

-даними протоколу проведення слідчого експерименту від 12.08.2020 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_6 , у присутності статиста та двох понятих, розповів про обставини події, яка відбулася на АДРЕСА_2 . Окрім того, учасникам слідчого експерименту було запропоновано пройти на АДРЕСА_3 , де знаходиться ЛОР ЛОБСМЕ для проведення слідчого експерименту за участю судово-медичного експерта ОСОБА_10 ;

-даними фототаблиці до протоколу слідчого експерименту від 12.08.2020 року, на яких потерпілий ОСОБА_6 за допомогою статиста показує, як саме йому було нанесено один удар ногою в ділянку лона;

- даними, які містяться у додатковому висновку експерта №1145 від 14.08.2020 року, згідно якого механізм виникнення синця в ділянці лона у гр. ОСОБА_11 відповідає його показам про обставини отримання травми, які він надав під час проведення з ним слідчого експерименту 12.08.2020 року і що зображено на фото № 2-3 у фототаблиці до протоколу слідчого експерименту від 12.08.2020 року;

- даними, які містяться у протоколі огляду предмета від 18 травня 2020 року, а саме, компакт-диску із наявними на ньому відеозаписами з камер відеоспостереження, з яких вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 05.05.2020 підходить до потерпілого ОСОБА_6 та наносить йому удар лівою ногою в ділянку лона;

- дослідженими в судовому засіданні відеозаписами з камер відеоспостереження, з яких вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 05.05.2020 підходить до потерпілого ОСОБА_6 та наносить йому удар лівою ногою в ділянку лона;

- показаннями свідка сторони обвинувачення ОСОБА_12 , яка зазначила, що є дружиною потерпілого. До даної події кримінального правопорушення, обвинувачений неодноразово висловлювався на їх адресу нецензурною лайкою, висловлював безпідставні претензії та спричинив їй тілесні ушкодження. За вказаною в обвинувальному акті адресою, вона здійснює підприємницьку діяльність. Разом з потерпілим вона приїхала на роботу. Брама була відкрита, чоловік заїхав автомобілем та залишив машину у дворі. Вона зайшла у магазин, однак почувши крики вибігла та побачила, що обвинувачений махає руками, кричить на потерпілого та, в подальшому, ногою ударив його в пах. Після цього обвинувачений втік з місця події. Вона викликала поліцію. Пояснила, що помилково вважала себе потерпілою у кримінальному провадженні і нею помилково був заявлений цивільний позов.

У відповідності до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 62 Конституції України, статті 17 КПК України кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного є неприпустимим, коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати вимогам достатності та переконливості, а при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Отже, оцінюючи доводи сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, суд враховує наступне.

По-перше, суд вважає за необхідне зазначити, що всі вищеперераховані докази щодо обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку зібрані стороною обвинувачення з дотриманням вимог КПК України.

По-друге, суд вважає, що конкретні обставини вчиненого ОСОБА_4 кримінального проступку, а саме, спосіб нанесення тілесного ушкодження потерпілому, а саме ногою, локалізація ушкоджень, характер утворення тілесних ушкоджень, - переконливо свідчать про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом, тобто усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх протиправних дій.

На підтвердження зазначеного свідчать покази потерпілого ОСОБА_6 , який чітко вказав на обвинуваченого, як на особу, що спричинила йому тілесні ушкодження. При цьому, суд вважає його свідчення послідовними та такими, що повністю узгоджуються з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи(відео-та письмовими доказами). Зазначена у його показах кількість та спрямованість удару повністю підтверджується даними відеозапису, двічі дослідженому в судовому засіданні.

Наслідки нанесеного удару потерпілому підтверджуються медичними документами та висновками експертиз. Ці висновки здобуті у спосіб, передбачений КПК України, є належними та допустимими доказами, в повній мірі аргументовані та не викликають сумнів у їх достовірності, правильності та повноті. Крім того, даних, які свідчили б про те, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження за інших обставин та від дій інших осіб, - судом не встановлено. Наявність медичної документації в матеріалах кримінального провадження підтверджує причинно-наслідковий зв*язок між протиправними діями обвинуваченого та ушкодженням здоров*я потерпілого, що в свою чергу, спростовує твердження сторони захисту, що потерпілий та свідок обмовили ОСОБА_4 на підґрунті неприязних стосунків. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що незначні відмінності у показах потерпілого щодо кількості ударів, цілком пояснюються стресовим станом останнього у зв*язку з протиправними діями щодо нього обвинуваченого ОСОБА_4 та не впливають на висновок суду про доведеність вини останнього.

Щодо позиції сторони захисту про недопустимість доказів.

В судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 було заявлене клопотання про визнання недопустимими доказів, зокрема, 1)висновку судово - медичної експертизи №666 від 13.05.2020, 2) протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 12.08.2020, 3) додаткового висновку судово - медичної експертизи №1145 від 14.08.2020, 4) всіх зібраних матеріалів слідчим та в подальшому інспектором - дізнавачем ОСОБА_13 .

Відповідно до ч.2 ст.242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.

З клопотання сторони захисту вбачається, що висновок експерта №666 від 13.05.2020 не відповідає правовим критеріям належності та допустимості доказів, регламентованих ст. 85, 86 КПК України, оскільки в порушення вимог п.3.5. «Інструкції про проведення судово - медичної експертизи» №6 від 17.01.1995 такий не підписано особами, які були згадані у вступній частині висновку, тобто потерпілим ОСОБА_6 .

Водночас, як передбачено ст.46 Закону України «Про судово - експертну діяльність» під час проведення судової експертизи у разі потреби, яка викликана необхідністю огляду об`єкта судової експертизи поза межами робочого місця судового експерта, за згодою замовника судової експертизи судовим експертом може запрошуватись учасник справи (провадження), замовник судової експертизи, у разі залучення ним судового експерта за договором, або власник (співвласник) об`єкта огляду. Запрошені особи сповіщаються про час і місце проведення судової експертизи. Неявка сповіщеної запрошеної особи не перешкоджає проведенню судової експертизи. Про присутність запрошених осіб під час проведення судової експертизи зазначається у висновку експерта.

Запрошені особи, присутні при проведенні судової експертизи, не мають права втручатися в хід досліджень, але з дозволу судового експерта можуть надавати йому пояснення, що стосуються предмета судової експертизи.

Відповідно до п.3.6. «Інструкції про проведення судово - медичної експертизи» №6 від 17.01.1995 оформлення висновку експерта регламентується вимогами КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.102 КПК України висновок підписується експертом.

Відтак, при проведенні судово - медичної експертизи ОСОБА_6 судовим експертом ОСОБА_14 будь - які особи не запрошувалися, а вимог щодо підписання висновку потерпілим ні вимогами Інструкції, ні вимогами КПК України не передбачено.

Окрім цього, стороною захисту зазначено про відсутність підпису статиста у протоколі проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_6 від 12.08.2020, що ставить під сумнів його присутність під час проведення такої слідчої дії. Водночас, як вбачається з додатку до протоколу проведення слідчого експерименту у вигляді фототаблиці, статист наявний на фото, які і інші учасники слідчого експерименту, а сам протокол відповідає вимогам КПК України.

Щодо участі у проведенні слідчого експерименту судово - медичного експерта ОСОБА_10 , який запрошений до його проведення 12.08.2020, тобто до призначення у справі додаткової судово - медичної експертизи, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.240 КПК України за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Участь судово - медичного експерта ОСОБА_10 в такій процесуальній дії як слідчий експеримент ніяким чином не підміняє експертне дослідження, а саме додаткову судово - медичну експертизу, яка проведена в подальшому.

Додаткова судово -медична експертиза може призначатися слідчим, дізнавачем, прокурором та судом. Відтак, участь експерта у проведенні слідчого експерименту та в подальшому проведення ним додаткової судово - медичної експертизи не свідчить про його упередженість.

Щодо проведення досудового розслідування неуповноваженими особами, на думку сторони захисту.

Відповідно до ст.39, 39 - 1 КПК України слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач керівником органу дізнання.

У даному кримінальному провадженні слідчий, а в подальшому дізнавач - інспектор, які проводили досудове розслідування, діяли на підставі доручень керівників органу досудового розслідування, що відповідає положенням ст.2 КПК України щодо застосування належної правової процедури.

Аналіз практики Верховного суду дає можливість зрозуміти, що вжиті у КПК однозначні формулювання свідчать про те, що суб`єкти процесу, такі як суддя чи склад колегії суддів (ч. 11 ст. 31, ст. 35 КПК), прокурор чи група прокурорів (ч. 1 ст. 37 КПК), слідчий (слідчі) (п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК), а також дізнавач чи група дізнавачів (п. 1 ч. 2 ст. 39-1 КПК) для здійснення відповідних повноважень у конкретному провадженні саме «визначаються», а КПК України прямо не вказує на форму процесуального рішення, в даному випадку - органу досудового розслідування, дізнання - про визначення конкретного слідчого, дізнавача.

Відтак, повноваження слідчого, а в подальшому дізнавача - інспектора підтверджено у вказаному кримінальному провадженні дорученням керівника органу досудового розслідування.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного суду у своїй постанові у справі №724/86/20 від 04.10.2021 дійшла до висновку, що процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.

Отже, забезпечуючи неухильне виконання загальних засад кримінального судочинства - верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, суд створив належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав, забезпечив сторонам свободу у поданні своїх доказів і доведенні їх переконливості, надав можливість реалізувати право на ініціювання клопотань під час дослідження обставин справи, дотримався принципів змагальності сторін та вважає, що можливості здобуття інших доказів вичерпано.

Невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд розцінює як намір ухилитись від кримінальної відповідальності за його скоєння, оскільки в суді було достовірно встановлено, що дії обвинуваченого були спрямовані на заподіяння потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, обвинувачений усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки та бажав їх настання.

Версія обвинуваченого, що останній перебував у іншому місці на момент спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, - не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду. Судом були створені всі умови для змагального процесу, однак клопотань про долучення та дослідження доказів сторони захисту, а також про проведення нових судових експертиз, - протягом судового розгляду не надходило.

За правилами частини третьої статті 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється тільки за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні злочину. З`ясувавши фактичні обставини справи шляхом дослідження поданих доказів, оцінки кожного з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, суд дійшов висновку про наявність належних та допустимих доказів на доведення поза розумним сумнівом вини ОСОБА_4 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, тобто кримінальному проступку, передбаченому ч.1 ст. 125 КК України.

Постановляючи вирок, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін кримінального провадження на наступне. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні, суд вважає, що такі стандарти дотримано. Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною кримінального провадження.

Мотиви призначення покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують її покарання.

Згідно вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке віднесене до категорії кримінальних проступків, конкретні його обставини, особу винного, який раніше не судимий, не працевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одруженого, згідно з характеристики з місця проживання обвинувачений позитивно характеризується, є учасником бойових дій, що підтверджується копією відповідного посвідчення, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин та обирає йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу, оскільки саме таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, відповідно до положень ч.1 ст. 49 КК України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України - особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Ураховуючи, що з дня вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку минуло більше двох років, а також з огляду на відсутність в ході судового розгляду клопотань від учасників судового провадження про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_4 від покарання за ч.1 ст.125 КК України на підставі положень ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України.

Щодо вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні.

Під час розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було подано до суду цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі по 25000 грн. кожному та 7500 грн. витрат на професійну правову допомогу.

В подальшому, ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було подано до суду уточнений цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у якому останні просили стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на їхню користь 10000 грн у відшкодування матеріальної шкоди, по 40000 грн кожному на відшкодування моральної шкоди та 20000 грн. витрат на професійну правову допомогу.

Потерпілий просив задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Прокурор просила цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволити повністю У задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 просила відмовити у зв`язку з тим, що остання не є потерпілою у даному кримінальному провадженні, а має статус свідка.

Сторона захисту просила відмовити у задоволенні цивільного позову за безпідставністю вимог.

Дослідивши матеріали цивільного позову, заслухавши доводи сторін, суд прийшов до наступного висновку.

Щодо цивільного позову ОСОБА_12 .

Судом встановлено, що згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_12 має процесуальний статус свідка. Відповідно до обвинувального акта та досліджених в судовому засіданні доказів, останній не заподіяно будь якої шкоди кримінальним правопорушенням, вона не являється потерпілою у справі, з письмовою заявою до правоохоронних органів не зверталася.

При цьому, ОСОБА_12 подавала до суду клопотання про залучення її до участі в кримінальному провадженні в якості потерпілої, однак в судовому засіданні, яке відбулось 28.03.2024 року залишила його без розгляду.

Оскільки відповідно до вимог ст. 1177 ЦК України відшкодовуються лише шкода, завдана фізичній особі яка потерпіла від кримінального правопорушення, то суд приходить до переконання, що у задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 слід відмовити за безпідставністю вимог.

Щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 в частині стягнення майнової шкоди.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Виходячи з цього особливої уваги потребує аналіз злочинів проти найцінніших людських благ життя та здоров`я, оскільки в кримінально-правовому аспекті ці посягання визнаються одними з найнебезпечніших

Статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За нормами ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

У п.7 ч.1 ст.368 КПК України зазначено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Судовим розглядом встановлено факт заподіяння дійсної, реальної шкоди потерпілому ОСОБА_6 протиправними діями обвинуваченого, а саме, йому були спричинені легкі тілесні ушкодження, що підтверджується вищевказаними у вироку письмовими доказами. Тобто між подією кримінального правопорушення та заподіяною потерпілому шкодою встановлений безпосередній причинно-наслідковий зв*язок.

Цивільний позивач зазначає, що внаслідок дій обвинуваченого він змушений був звернутись за консультаціями до психолога, та до адвокатів за послугами правової допомоги.

При цьому, жодних належних та допустимих доказів звернень за консультаціями до психолога та доказів на підтвердження оплати відповідних консультацій ОСОБА_6 , - суду надано не було. Окрім того, факт звернення потерпілого до адвокатів за послугами правової допомоги не є матеріальною шкодою завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні цивільного позову ОСОБА_6 в частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 10000 грн. слід відмовити у зв*язку з недоведеністю.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, останньому був спричинений фізичний біль та страждання у момент заподіяння тілесних ушкоджень. Внаслідок протиправних дій обвинуваченого істотно змінився звичний уклад життя потерпілого, оскільки останній протягом тривалого часу намагався поновити його порушенні права, його життя у вказаний період було переповненим негативними емоціями, психічними переживанням.

Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін в організації життя, основоположних засад виваженості і справедливості, суд доходить висновку про необхідність повного задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, стягнувши з ОСОБА_4 на користь потерпілого 40000 грн. Саме така сума відшкодування, на думку суду, буде еквівалентна завданим йому моральним стражданням внаслідок фізичного болю та вимушених змін у зв*язку з тривалим лікуванням.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України (ст.ст. 118-126). Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК України (ст.ст. 128-129). Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння. Вирішення питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат не залежить від того чи потерпілий звертався до суду із позовом про відшкодування шкоди у кримінальному провадженні та від результату розгляду такого позову.

Відповідно до ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із:

1) витрат на правову допомогу;2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів;4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Згідно з ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат покладається на сторону, що їх подає (ч.2 ст. 92 КПК України).

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Потерпілим ОСОБА_6 на підтвердження процесуальних витрат на правову допомогу надано: договір про надання правової допомоги від 26.01.2023 року, укладений між ним та адвокатом ОСОБА_7 та акт приймання послуг від 12.07.2023 року.

Згідно умов договору (п.п. 3.1) гонорар сторони домовилися, що сума оплати за надані послуг, встановлюється за усною домовленістю.

12.07.2023 року клієнт ОСОБА_6 передав адвокату ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 20 000 грн. готівкою, таким чином в повному обсязі провів розрахунок за надані послуги.

У Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт оплати потерпілим ОСОБА_6 гонорару адвокату ОСОБА_7 у розмірі 20000 грн.

При цьому, у цьому контексті суд вважає за можливе застосувати правові висновки, викладені в постанові ККС ВС від 27.10.2022 у справі №753/10228/20 (провадження №51-5868км21), згідно якої, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Згідно інформації, наявної в акті наданих послуг від 12.07.2023 року, на виконання договору про надання правової допомоги від 26.01.2023 року адвокатом ОСОБА_7 за весь час було надано клієнтові ряд послуг:

1)вивчення та аналіз матеріалів справи, вивчення судової практики даної категорії справ та консультування клієнта (3000 грн.);

2)готування цивільного позову, пояснень, клопотань, та інших документів, підготовка документів для подачі до суду (5000 грн.);

3)участь у судовому засіданні та ведення справ у суді (відстеження та повідомлення клієнта за рухом справи) 12 000 грн.

На переконання суду справи даної категорії є справами незначної складності, цивільний позов містить в основному цитати ЦК України та ЦПК України, докази на підтвердження матеріальних витрат не витребувані та не долучені, заперечення на клопотання про визнання недопустимими доказами складають три сторінки. Клопотання потерпілим не заявлялися, у відшкодуванні матеріальної шкоди потерпілому відмовлено за відсутністю належних та допустимих доказів.

Відтак, суд вважає заявлений потерпілим розмір витрат на правову допомогу необґрунтованим та неспівмірним і зменшує їх до 15 000 гривень.

Судові витрати відсутні.

Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Відповідно до положень ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_4 від покарання за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 40000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати на професійну правову допомогу адвоката в розмірі 15000,00 грн.

В решті вимог цивільного позову відмовити.

Після набрання вироком законної сили речові докази у справі, а саме диск типу «DVD-R», із відеозаписом залишити в матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1