Номер провадження: 1-кп/336/665/2024
ВИРОК

іменем України

30 травня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000371 від 04.11.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Львова, громадянина України, який має середню освіту, розлученого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, який проживає з адресою: АДРЕСА_1 , проходить військову службу за мобілізацією на посаді командира відділення командира міномету 5 мінометного розрахунку мінометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2023 №25-РС старшого солдата військової служби за мобілізацією ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення та, в подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 в№ 77 з 17.03.2023 ОСОБА_4 призначено на посаду відділення командира міномету 5 мінометного розрахунку мінометного взводу роти вогневої підтримки вказаної військової частини.

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_6 від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України.

B подальшому, відповідними Указами Президента України правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню. Військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою. обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України с конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник с безпосереднім начальником.

В свою чергу, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

04 листопада 2023 року, приблизно о 10:03 год., командир командир механізованої роти військової частини НОМЕР_2 заступник командира батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 , знаходячись в місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_2 , зачитав бойове розпорядження командира 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_8 , №306дск від 03.11.2023, щодо заміни здійснення заміни на вогневих позиціях мінометного розрахунку 82 мм міномету та приступання до виконання завдань за призначенням в умовах безпосереднього зіткнення з противником на визначених позиціях в районі АДРЕСА_3 , та надав наказ про його виконання.

Після цього старший солдат ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених вище статутних вимог, відмовитися виконувати наказ начальника. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел старший солдат ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у присутності заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців зазначеної військової частини, відмовився від виконання наказу командира 3 десантно-штурмового батальйону майора ОСОБА_7 , направлений на реалізацію бойового розпорядження командира 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_8 , №306дск від 03.11.2023, щодо заміни здійснення заміни на вогневих позиціях мінометного розрахунку 82 мм міномету та приступання до виконання завдань за призначенням в умовах безпосереднього зіткнення з противником на визначених позиціях в районі села Роботине, Токмацької територіальної громади, Пологівського району, Запорізької області, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ начальника.

Діяння ОСОБА_4 кваліфікуються за ч. 4 ст. 402 КК України як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

30 травня 2024 року між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_9 та обвинуваченим за участі захисника ОСОБА_5 була укладена угода про визнання винуватості відповідно до ст.ст. 468, 472 Кримінального процесуального кодексу України.

В угоді про визнання винуватості сторони виклали формулювання обвинувачення та його правову кваліфікацію за ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України, які ніким не оспорюються, зазначили істотні для даного кримінального провадження обставини. Згідно з угодою ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у зазначеному кримінальному правопорушенні. В угоді про визнання винуватості сторони також узгодили призначення обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 402 КК України із застосуванням ст. 69 КК України і переходом до більш м`якого покарання, ніж зазначеного у санкції ч. 4 ст. 402 КК України.

З урахуванням того, що обвинувачений є військовослжубовцем відповідно до ст. 58 КК України сторони погоджуються змінити ОСОБА_4 покарання у виді 2 років позбавлення волі на службове обмеження на 2 роки з відрахуванням в дохід держави із суми грошового забезпечення у розмірі 20 відсотків.

Вказані вид і міра покарання визначені сторонами угоди з врахуванням обставин кримінального провадження, щирого каяття обвинуваченого, його активного сприяння розкриттю злочину, беззастережного визнання винуватості, відомостей про особу обвинуваченого, який раніше не був судимим, відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, в угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому та його захиснику.

Розглядаючи, в порядку встановленому п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до вимог ст.ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена угода про визнання винуватості.

Прокурор та захисник в судовому засіданні не заперечували проти затвердження даної угоди і призначення обвинуваченому узгодженого покарання та інші, передбачені угодою заходи.

Обвинувачений в судовому засіданні також просив суд вказану угоду затвердити, пояснив, що під час укладення угоди діяв добровільно, розуміє свої права та наслідки укладення угоди про визнання винуватості, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості судом, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання.

Крім того, при вирішенні питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості суд враховує, що злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_4 свою винуватість визнав, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

В ході судового розгляду встановлено, що укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання вини, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є відповідними ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає визнання вини обвинуваченим, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, участь у відсічі збройної агресії рф на території України.

Відповідно до ч. 1. ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості і вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 58 КК України покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

За частиною 5 статті 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Відповідно до ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, не суперечать інтересам суспільства і не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, фактичні підстави для визнання винуватості наявні, узгоджена міра покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених положеннями ст. 65 КК України, а тому вважає за можливе затвердити угоду.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди від 20 березня 2024 року про визнання винуватості та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.

Обвинувачений у період з 04.11.2023 по 29.01.2024 тримався під вартою на підставі ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2023. 29.01.2024 звільнений з-під варти у зв`язку із внесенням застави в розмірі 53 680 гривень.

За змістом частини 5 статті 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

За відсутності відповідного клопотання запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, процесуальній витрати відсутні.

Керуючись вимогами ст.ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 30 травня 2024 року, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 58 КК України замість призначеного ОСОБА_4 покарання у виді 2 років позбавлення волі призначити покарання у виді службового обмеження для військовослужбовця на строк 2 (два) роки, із відрахуванням 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення ОСОБА_4 в доход держави.

Зарахувати ОСОБА_4 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 04.11.2023 по 29.01.2024 (87 днів) із розрахунку один день попереднього ув`язнення за три дні службового обмеження для військовослужбовців.

Під час відбування цього покарання ОСОБА_10 не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Заставу в розмірі 53 680 гривень повернути заставодавцю.

Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1