Номер провадження: 11-кп/813/1464/24
Справа № 521/2997/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського райсуду м. Одеси від 10.04.2024, якою під час судового розгляду к/п №0001034 від 19.11.2021 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Войничеве Фрунзівського р-ну Одеської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 06.08.2015 Ізмаїльським міськрайсудом Одеської обл. за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією майна, звільнений 31.08.2018 у зв`язку із відбуванням строку покарання;

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 10.04.2024 в процесі судового розгляду обвинувального акту в к/п №0001034 від 19.11.2021 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України було продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 08.06.2024 включно, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Мотивуючи зазначене рішення, суд зазначив, що ризики переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування, здійснення незаконного впливу на потерпілого та іншого обвинуваченого у провадженні, а також вчинення нового аналогічного кримінального правопорушення, які були підставою для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились, обґрунтовані тим, що останній обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України йому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком від 7-ми до 12-ти років, обвинувачений не має на утриманні дітей та інших осіб, які не можуть бути залишені без його піклування, обвинувачений знає місце проживання потерпілого та добре знайомий із іншим обвинуваченим у зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_8 , має судимість.

Посилаючись на положення ч. 5 ст. 183 КПК України, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про можливість не визначати обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість та незаконність з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що матеріали справи не містять доказів підтвердження фактичного існування заявлених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, натомість, обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, відшкодував потерпілим спричинену злочином шкоду у повному обсязі, внаслідок чого вони не мають жодних претензій до обвинуваченого, всі докази в кримінальному провадженні зібрані;

- судом не враховано того, що обвинувачений ОСОБА_7 протягом 2-х років перебуває під вартою, утримується у слідчому ізоляторі в нелюдських умовах, чим фактично піддається катуванню у зв`язку із невизнанням своєї провини.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою змінити застосований стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід із тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби за адресою: АДРЕСА_1 , із покладенням на обвинуваченого певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Учасники провадження в судове засідання апеляційного суду не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду.

Від прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 надійшла заява про проведення апеляційного розгляду без його участі, мотивована зайнятістю в інших судових засіданнях, в якій він також заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, зауважуючи на тому, що ОСОБА_7 раніше судимий, на шлях виправлення не став та знову обвинувачується у вчиненні майнового кримінального правопорушення, а час здійснення судового розгляду обумовлений об`єктивними причинами.

Водночас, від захисника ОСОБА_6 на адресу апеляційного суду надійшла заява про проведення апеляційного розгляду без участі захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій захисник також просив апеляційну скаргу сторони захисту задовольнити.

Враховуючи неявку сторін кримінального провадження в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити без участі учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Малиновському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0001034 від 19.11.2021 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Проте, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, пов`язаного із заволодінням чужим майном шляхом нападу, поєднаного із загрозою застосування стосовно потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 насильства, небезпечного для життя чи здоров`я із застосуванням пневматичного газобаллоного пістолету, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, його характеру, тяжкості, суспільної небезпечності та зухвалості, розміру завданої майнової шкоди, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (за вчинення найтяжчого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років із конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

Додатковим підтвердженням існування зазначеного ризику слугує також характеристика особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно не працевлаштований, тобто не має законних засобів для існування та постійного джерела прибутку, не одружений та не має утриманців, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не прийнято та на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває, потерпілі підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів погоджується, що в даному випадку існує ризик можливого незаконного впливу останнього на потерпілих та іншого обвинуваченого у вказаному кримінального провадженні.

Апеляційний суд також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 раніше судимий, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та схильність до вчинення майнових злочинів.

Надаючи оцінку посиланням захисника на факт відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 завданої злочином майнової шкоди, колегія суддів наголошує на тому, що такі твердження є голослівними, не підтверджуються матеріалами справи та апеляційної скарги.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги доводи сторони захисту щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 постійного місця проживання, проте наголошує на тому, що вказана обставина не виключає та не зменшує існування зазначених вище доведених стороною обвинувачення ризиків та не може слугувати єдиною підставою для застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи захисника з приводу наявності підстав для зміни застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне в черговий раз звернути особливу увагу місцевого суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, а саме з лютого 2022 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_7 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Водночас, ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.03.2024 вже зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне в черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського райсуду м. Одеси від 10.04.2024, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України, на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08.06.2024 включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

В черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4