Справа № 947/2453/24
Провадження № 1-кс/947/2830/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2024 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000012 від 25.07.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203-2 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, підрозділом Територіального управління БЕБ в Одеській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000012 від 25.07.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203-2 КК України.

Так, відповідно до Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» від 14.07.2020 №768-IX (далі Закон №768-IX), який впроваджує порядок організації та проведення азартних ігор казино в мережі Інтернет, що провадиться виключно на підставі ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор казино у мережі Інтернет, а також яким внесено зміни до ст. 2032 «Незаконна діяльність з організації або проведення азартних ігор, лотерей» КК України, які набули чинності 12.09.2020, та встановлюють відповідальність за незаконну діяльність з організації або проведення азартних ігор, лотерей.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону №768-IX азартною грою є будь-яка гра, умовою участі в якій є внесення гравцем ставки, що дає право на отримання виграшу (призу), імовірність отримання і розмір якого повністю або частково залежать від випадковості, а також знань і майстерності гравця.

Згідно з п.39 ст. 1 Закону №768-IX організатором азартних ігор казино в мережі Інтернет є юридична особа резидент України, яка на підставі отриманої ліцензії має право здійснювати діяльність з організації та проведення азартних ігор казино в мережі Інтернет відповідно до цього Закону.

Так, зокрема наявна інформація, що невідома на теперішній час група осіб, шляхом здійснення незаконної та протиправної діяльної у сфері грального бізнесу, а саме: відкриття та функціонування на території міста Одеси близько 25 гральних залів, де надаються послуги азартних ігор за готівку, без відповідних на це ліцензій сертифікованого та підключеного до Державної системи онлайн-моніторингу грального обладнання, та онлайн-систем організаторів азартних ігор, в тому числі під прикриттям ліцензованих суб`єктів, в порушення вимог ЗУ «Про заборону грального бізнесу в Україні» та ЗУ «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», отримуючи та не декларуючи дохід від діяльності таких закладів, ухиляється від сплати податків, що призводить до ненадходження в бюджет держави коштів в особливо великих розмірах.

В ході проведення досудового розслідуванням встановлено, що незважаючи на вставлений законодавством порядок діяльності щодо організації та проведення азартних ігор з подальшими відповідними змінами, у невстановлений в ході розслідування час та невстановленому місці у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник злочинний умисел на зайняття незаконним гральним бізнесом з метою незаконного збагачення.

Так, маючи лідерські здібності, будучи комунікабельною та вміючи легко входити в довіру до людей, реалізовуючи свій злочинний намір, перебуваючи у м. Одесі у невстановлений в ході досудового розслідування час, заздалегідь підшукала осіб, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та інших невстановлених в ході досудового розслідування осіб, з якими змовилась про спільне забезпечення діяльності та безперебійного функціонування інтерактивних гральних залів розташованих на території м.Одеса, при цьому усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом та з метою отримання прибутку на свою користь та користь зазначених співучасників, безпосередньо організувала азартні ігри без відповідної ліцензії.

В подальшому, у невстановлений в ході досудового розслідування час, реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на заняття незаконним гральним бізнесом попередньо змовившись з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, довела до учасників зазначеної групи осіб та узгодила між ними виконання відведених їм ролей, розмір заробітної плати кожного з них, розміри штрафних санкцій до їх заробітних плат за неналежне виконання покладених ОСОБА_4 обов`язків, час роботи гральних залів, порядок та час інкасації гральних залів, а також порядок дій (вимкнення мережі інтернет та комп`ютерного обладнання, надання завідомо неправдивих показів щодо строків працевлаштування та займаної посади) у випадку прибуття співробітників правоохоронних органів, а також уповноважила та доручила зазначеним особам самостійно планувати та контролювати вчинення особливо тяжких злочинів відповідно до діяльності підконтрольного їм напрямку.

Таким чином, всі учасники зазначеної групи були обізнані щодо протиправних цілей їх діяльності, виявляли бажання і сприяли досягненню визначеної ОСОБА_4 спільної мети злочинної мети в ході скоєння кримінального правопорушення, тобто вчиняли кримінальне правопорушення з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, переслідуючи мету власного збагачення.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру на заняття незаконним гральним бізнесом, у невстановлений в ході досудового розслідування час, ОСОБА_4 на виконання злочинного плану, знаходячись у м. Одесі, підшукала приміщення, які в подальшому використовувала в якості гральних залів для незаконного проведення азартних ігор на комп`ютерних симуляторах в електронному (віртуальному) казино, для чого облаштувала під інтерактивні ігрові зали, в тому числі за допомогою персональних комп`ютерів та іншої техніки, яку, за допомогою невстановлених досудовим розслідуванням осіб та у невстановлений час об`єднала у єдину локальну систему та організувала інсталяцію на зазначену техніку спеціального програмного забезпечення для доступу через мережу інтернет до симуляторів гральних автоматів із різними азартними іграми у приміщеннях м. Одеси, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , тим самим облаштувала як гральні заклади, в яких надавалась можливість доступу до азартних ігор через мережу Інтернет з внесенням гравцем ставки, що дає можливість отримати виграш, а результат повністю або частково залежить від випадковості.

У подальшому, ОСОБА_4 встановила зв`язок з невстановленими досудовим розслідуванням агентами ігрової платіжної системи « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та «Globalslots», з якими досягла домовленості щодо перерахування відповідних сум грошових коштів на банківські рахунки агентів, взамін на отримання логінів та паролів доступу до ігрових платіжних систем та надання створеній мережі інтерактивних гральних закладів віртуальних коштів для проведення незаконних азартних ігор чим, здійснила всі необхідні дії, направлені на забезпечення організації азартних ігор в інтерактивному закладі.

Одночасно з цим, у невстановлений час та у невстановленому місці, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір направлений на заняття незаконним гральним бізнесом, ОСОБА_4 , з метою конспірації своїх незаконних дій, придбала мобільні телефони, які функціонували в ігрових закладах, як адміністраторські, і використовувались, як засоби для зв`язку, з метою координації своїх дій учасниками групи. Зазначені мобільні термінали постійно знаходились у приміщеннях незаконних гральних закладів та передавались касирами-адміністраторами один одному при передачі зміни. Також, з метою конспірації ОСОБА_4 обладнала приміщення камерами відеоспостереження за вищевказаними адресами, за допомогою яких здійснювалась ідентифікація гравця адміністраторами для його допуску до участі в азартних іграх.

Учасники групи, за задумом ОСОБА_4 , під безпосереднім її керівництвом, вчиняли дії, направлені на її особисте збагачення та збагачення осіб, задіяних до організації та проведення ігор, надаючи можливість невстановленим особам, шляхом внесення власних грошових коштів, робити ставки та приймати участь в різних азартних іграх на комп`ютерних симуляторах, результатом яких був програш зробленої ставки, завдяки чому, ОСОБА_4 та вищевказані особи отримували прибуток від зайняття гральним бізнесом.

Собі ОСОБА_4 відвела собі роль керівника ігрових залів, контролювала та керувала діями своїх підлеглих (касирів, адміністраторів), приймала заходи щодо прикриття злочинної діяльності від правоохоронних органів, отримувала прибуток від зайняття гральним бізнесом, обслуговувала комп`ютерне обладнання, особисто вирішувала спірні питання з гравцями, надавала іншим членам зазначеної вище групи осіб вказівки на виконання дій щодо забезпечення діяльності закладу грального бізнесу, які були обов`язковими для виконання.

Серед інших співучасників групи визначено чіткий розподіл ролей та спеціальних функцій з проведення азартних ігор. Згідно з узгодженим ОСОБА_4 розподілом ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виконували функції адміністраторів-касирів гральних закладів, а саме: надавали можливість його відвідувачам, шляхом внесення власних грошових коштів, робити ставки та приймати участь в різних азартних іграх на комп`ютерних симуляторах, результатом яких був грошовий виграш або програш зробленої ставки, у результаті чого учасники групи отримували прибуток від зайняття гральним бізнесом, вели список гравців, запрошували гравців до закладу для участі у грі, повідомляючи їм час та місце проведення гри, повідомляли гравцям про акції та бонуси, відчиняли гравцям двері та супроводжували їх до ігрової зали, здійснювали безпосередню допомогу гравцям у веденні паролю та логіну для входу до ігрової системи «Champion» та «Globalslots», а також обрання виду азартної гри.

Створивши умови для проведення та надання можливості доступу до азартних ігор на комп`ютерних симуляторах у гральних закладах, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під керівництвом ОСОБА_9 здійснювали безпосередній контроль за діяльністю закладів та у період з листопада 2023 року по січень 2024 року забезпечили собі отримання незаконного прибутку від зайняття забороненим в Україні гральним бізнесом.

Так, приблизно з листопада 2023 року по січень 2024 року, більш точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не надалось за можливе, у приміщенні інтерактивних ігрових закладів, розташованих у м.Одесі за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , касири-адміністратори ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з використанням персональних комп`ютерів, через мережу Інтернет, виконуючи заздалегідь розподілені ролі, надавали громадянам незаконні послуги у вигляді доступу до ігрових систем, які налаштовані на азартну гру, у ході якої гравець робив грошову ставку, після чого починав гру, чим приводив в дію різні гральні комбінації та мав можливість при випадковому збігу певних комбінацій отримати свій виграш.

В ході досудового розслідування, слідчим суддею Київського районного суду м.Одеси задоволено клопотання слідчого наданий дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 .

На виконання зазначеної ухвали 26.02.2024 проведено обшук за вищевказаною адресою.

За результатом проведеного обшуку виявлено та вилучено:

-Монітори комп`ютерні загальною кількістю 35 шт.;

-Системні блоки загальною кількістю 51 шт.;

-Жорсткі диски у кількості 9 шт.;

-Столи комп`ютерні у кількості 11 шт.;

-Крісла та стільці у кількості 43 шт.

В подальшому, вищевказані речі було визнано речовими доказами та винесено відповідну постанову від 27.02.2024.

Процесуальний керівник звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Прокурор на адресу суду направила заяву в якій клопотання підтримала, просила задовольнити, розглянути у її відсутність.

Захисник особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту адвокат ОСОБА_10 повідомлений про дату та час судового розгляду за допомогою інтернет месенджеру, що підтверджується довідкою про доставку СМС повідомлення.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні встановлено, що вилучене під час обшуку майно, може відповідати критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки є всі підстави вважати, що вилучене майно містить відомості, які будуть використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою детектива про визнання та залучення в якості речових доказів, згідно якої вищезазначене вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

В свою чергу не накладення арешту на зазначене тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст.89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Так, слідчий суддя на даній стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для вирішення питання про арешт майна, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Положеннями статей 2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею на даний час встановлено, що майно на яке накладається арешт відповідає критеріям ст.98 КПК України.

Вилучене стороною обвинувачення під час обшуку майно може свідчити про незаконну та протиправну діяльність у сфері грального бізнесу, зокрема: системні блоки, монітори, жорсткі диски є важливими доказами можливого вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203-2 КК України.

Накладення арешту необхідне для проведення огляду комп`ютерної техніки з метою встановлення наявності електронних доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

Зв`язок даного майна із вчиненням злочину, передбаченого ч.2 ст.203-2 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

В клопотанні про арешт майна прямо зазначено підставу та мету арешту майна, наведено відповідне обґрунтування, вказано обсяг та вид майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а також зазначено про відповідність цього майна критеріям ст.98 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч.3 ст.170 КПК України, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на вилучене майно підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Слідчий суддя вважає, що на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Керуючись ст. ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000012 від 25.07.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203-2 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на майно вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: монітори комп`ютерні загальною кількістю 35 шт.; системні блоки загальною кількістю 51 шт.; жорсткі диски у кількості 9 шт.; столи комп`ютерні у кількості 11 шт.; крісла та стільці у кількості 43 шт.

Виконання ухвали покласти на прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Згідно ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1