Дата документу 30.05.2024 Справа № 320/6835/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/6835/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/95/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополя Запорізької області, громадянина України, який неодружений, має середню освіту, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

18 грудня 2018 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.190 КК України до 100 годин громадських робіт,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 .

Заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини провадження, просить вирок суду першої інстанції скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.190 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ч.4 ст.70, п.4 ч.1 ст.72 КК України шляхом часткового складання з покаранням, призначеним вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року, остаточно призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 10 днів.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_6 раніше був засуджений вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року до 100 годин громадських робіт.

Інкриміноване засудженому шахрайство, вчинено ним 22 липня 2018, тобто до ухвалення попереднього вироку, тому ОСОБА_6 слід призначити покарання відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань. Суд порушив зазначені вимоги закону та не призначив покарання за сукупністю злочинів.

Звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд необґрунтовано застосував положення ст.75 КК України, не навів підстав, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд належним чином не врахував обставини, що істотно підвищують ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого: характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, що є злочином середньої тяжкості, обставини вчинення злочину - заволодіння майном, яке перебувало у неповнолітнього. Також суд не врахував особу обвинуваченого, який ніде не працює, характеризується негативно, матеріальну шкоду потерпілій не відшкодував, раніше притягався до кримінальної відповідальності, але належних висновків не зробив і знов скоїв умисний злочин, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення, можливість скоєння нових правопорушень і підвищену небезпеку для суспільства.

Разом з тим, перераховані судом дані, що позитивно характеризують ОСОБА_6 (визнання правдиві показання та щире каяття), лише свідчать про можливість не призначати йому максимального виду та строку покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 190 КК України, але не є підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, суд ніяким чином не мотивував своє рішення про застосування ч.2 ст. 66 КК України та визнання обставинами, що пом`якшують покарання того, що ОСОБА_6 не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та його відношення до скоєного (яке він вже двічі врахував на підставі ч.1 ст. 66 КК України).

Необґрунтований висновок районного суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання з випробуванням дає підстави зробити висновок про неправильне застосування судом кримінального закону та м`якість призначеного покарання.

В поданих змінах до апеляційної скарги прокурора перший заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 190 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Згідно з вироком суду, 22 липня 2018 року приблизно о 17:00 годині, ОСОБА_6 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, вчиненому повторно, шляхом зловживання довірою, знаючи, що повертати його не буде, для здійснення телефонного дзвінка заволодів майном, яким користується син потерпілої ОСОБА_10 , а саме: мобільним телефоном марки «Хіаоmі Rеdmі 5 Рlus», 1МЕ1 1: 868-618- 034-369-124, ІМЕІ 2: НОМЕР_1 , в корпусі чорного кольору, вартістю 5000 гривень, після чого розпорядився викраденим мобільним телефоном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 5000,00 грн.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу з урахуванням поданих до неї змін, та просила звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 190 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі (з урахуванням поданих до неї змін), колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні, які відповідають вимогам ст.84 КПК України, та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.190 КК України.

Доведеність вини, кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється, тому колегією суддів оскаржуваний вирок в цій частині не переглядається.

Переглядаючи вирок суду в частині призначеного покарання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог п.1 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, який раніше судимий, незадовільно характеризується за місцем проживання. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, правдиві і послідовні показання, які сприяли встановленню обставин у кримінальному проваджені, те що ОСОБА_6 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебуває, його відношення до скоєного. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Разом з цим, санкція ч.2 ст.190 КК України, в редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення, передбачала покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк від одного до двох років, або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

В свою чергу, відповідно до положень ч.1 ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України, є нетяжким злочином.

В той же час, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п.2 цієї частини.

Згідно з матеріалами провадження, в т.ч. з вироком суду, інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення вчинене останнім 22 липня 2018 року.

Таким чином, з моменту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення минуло понад п`ять років.

За таких обставин, колегія суддів убачає правові підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора (з урахуванням поданих до неї змін) та звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Отже, на підставі вищезазначеного, а також вимог ст.417 КПК України, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.190 КК України підлягає скасуванню зі звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 49 КК України, п.1 ч.2 ст. 284, ст.ст. 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 , з урахуванням поданих першим заступником керівника обласної прокуратури ОСОБА_11 змін до неї, задовольнити.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190 КК України скасувати.

Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 190 КК України на підставі положень п.3 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190 КК України на підставі положень п.1 ч.2 ст. 284 КПК України закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4