ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/3101/23

Провадження № 11-кп/4820/164/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0002920, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 грудня 2022 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Емба, Мугоджарського району Актюбинської області Республіки Казахстан, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_9 з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» матеріальну шкоду в сумі 36 653 грн 61 коп., моральну шкоду в сумі 1832 грн 69 коп., а всього 38 486 грн 30 коп.; з ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 148 167 грн 31 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 2831 грн 70 коп. процесуальних витрат. Вирішено питання щодо речових доказів у порядку вимог статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, 05.12.2022 близько 17 год., ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Зарічанської по проїзній частині, що пролягає від вул. Зарічанської біля ТРЦ «Епіцентр» м. Хмельницького, в порушення вимог п. 10.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), здійснюючи маневр лівого повороту до території будинку АДРЕСА_2 , діючи протиправно недбало, тобто не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, змінюючи напрямок руху ліворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого, з`їжджаючи з дороги на прилеглу територію вищевказаного будинку, створив небезпеку та здійснив наїзд передньою лівою боковою частиною керованого ним автомобіля «Nissan X-Тгаіl», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 , який перетинав заїзд до прибудинкової території справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.

В результаті наїзду пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого відламкового внутрішньо-суглобового перелому внутрішнього виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням відламків, внутрішньо-суглобового уламкового поперечного перелому проксимального епіфізу лівої малогомілкової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричинили розлад здоров`я (більше 21 доби); а також підшкірного крововиливу, набряку м`яких тканин тильної поверхні правої стопи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Ці наслідки дорожньо-транспортної пригоди знаходяться в прямому причинному зв`язку з допущеними ОСОБА_7 порушеннями вимог пункту 10.2. ПДР, згідно з якими, виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.

За порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_7 підлягає кримінальній відповідальності за частиною 1 статті 286 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_7 та його захисник подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України, оскільки не встановлено достатньо доказів для доведення вини ОСОБА_7 .

На думку сторони захисту вирок суду першої інстанції ухвалений з численними порушеннями кримінального процесуального законодавства, допущено неповноту судового розгляду справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Обвинувальний акт складений з порушенням вимог статті 291 КПК України, оскільки містить посилання на неконкретні, загальні порушення, які у свою чергу не збігаються з тими нормами правил безпеки дорожнього руху, які ставляться в провину обвинуваченому, та не містить встановленого механізму дорожньо-транспортної пригоди, як спосіб вчинення злочину.

Отримані в результаті слідчого експерименту вихідні дані не відповідають фактичним обставинам дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 05.12.2022, і вірогідно могли вплинути на повноту і правдивість висновків судової авто-технічної експертизи. Відтак, слідчий експеримент був проведений без участі потерпілого, в темну пору доби при вуличному освітленні, у той час як з показань обвинуваченого та потерпілого у той вечір близько 17:00 год. освітлення не було. Роль пішохода виконував статист, який навіть зростом не схожий із потерпілим. Під час слідчого експерименту не встановлювалася траєкторія руху потерпілого, чи перетинав він проїзну частину відносно її меж або під кутом, чи змінював напрямок руху, темп, чи зупинявся, час зупинки та подолання кожної ділянки руху окремо.

Окрім того, за результатом цього слідчого експерименту не було отримано відповіді на питання, як міг відбутися контакт пішохода ОСОБА_11 з лівою боковою частиною автомобіля «Nissan X-Trail» д.н.з НОМЕР_1 , якщо пішохід переходив справа наліво відносно руху цього автомобіля, оскільки за таких обставин пішохід ОСОБА_11 мав би переміщатися перед передньою частиною автомобіля перед наїздом, обходячи його спереду. Однак, водій автомобіля, не маючи пішохода перед собою як перешкоди чи небезпеки для руху, весь час рухався і не зупинявся аж до того моменту, коли почув удар в ліві водійські двері.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження органом досудового розслідування не було встановлено реальну швидкість автомобіля при виконанні маневру повороту ліворуч. На думку сторони захисту, швидкість 10 км/год, яка була зафіксована у протоколі проведення слідчого експерименту, не відповідає фактичним обставинам справи.

Сліди на автомобілі, які на думку слідчого, утворилися під час наїзду, були зафіксовані на різних частинах лівої сторони автомобіля, що не вказує ймовірне місце контакту пішохода і автомобіля в момент наїзду.

Допитаний в судовому засіданні 20.06.2023 експерт ОСОБА_12 підтвердив, що переднє ліве крило і ліві двері автомобіля - то є різні конструктивні елементи, проте ці розбіжності з невідомих причин експертом не були враховані. Водночас, експерт ОСОБА_12 пояснив суду, що ним не досліджувалося питання встановлення часу з моменту появи пішохода у полі зору водія ОСОБА_7 до моменту наїзду, що є важливою обставиною в умовах обмеженої видимості у зв`язку з відсутністю вуличного освітлювання і темної пори доби. Також пояснив, що у своєму дослідженні самостійно взяв наявність вуличного освітлення місця ДТП, в той час, як з показів обвинуваченого і потерпілого, вуличне освітлення в той час було відсутнє. Окрім того, експерт ОСОБА_12 повідомив суду, що йому для вивчення і проведення авто-технічного дослідження слідчим висновок судово-медичної експертизи N? 27 від 17.01.2023 не надавався, а відтак, він не мав своїм завданням досліджувати механізм ДТП без ознайомлення з медичною документацією та іншими матеріалами справи.

Таким чином, на думку захисника, ні висновок автотехнічної експертизи, ні вирок суду не містять інформації про механізм ДТП.

Проведена судовомедична експертиза, яку виконав експерт Городоцького відділення МСЕ Хмельницького районного відділу СМЕ ОСОБА_13 (висновок N?27 від 17.01.2023) надає лише ймовірний механізм утворення тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_9 . Допитаний в судовому засіданні 02.11.2023 експерт ОСОБА_13 не зміг чітко і послідовно пояснити механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки дослідження проведені без огляду самого потерпілого, а тільки на підставі медичної документації, а тому таке питання експертом не вирішувалося.

Суд порушив вимоги статті 94 КПК України, коли не надав оцінки та відхилив, не навівши мотивів, пояснення потерпілого в суді щодо того, що на ньому в той вечір був темний одяг без наявності світлоповертальних елементів для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху в темну пору доби, та готуючись розпочати рух проїзною частиною заїзду в двір, він не запевнився у відсутності небезпеки для себе та розпочав рух. При цьому, мотивуючи наявність встановленого механізму ДТП, суд посилається на ряд доказів, однак жоден з них не дає відповіді на нібито встановлений судом механізм дорожньо-транспортної пригоди. Тим самим, суд порушив вимоги пункту 2 частини 3 статті 374 КПК України.

Висновок суду щодо порушення водієм пункту 10.2 ПДР є помилковим, оскільки напрямок руху пішохода він не перетинав.

На думку захисника, суд при призначенні покарання не міг визнати за обставини, що обтяжують покарання, невизнання обвинуваченим своєї вини та відсутність його розкаяння.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі та закрити кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України, оскільки не встановлено достатньо доказів для доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Обвинувачений показав, що він нікого не бачив, почув удар у ліві водійські двері, вийшов та побачив, що потерпілий лежить під машиною, він не розуміє, як він там опинився.

Захисник наполягав, що механізм ДТП не встановлено, ОСОБА_7 не порушив п.10.2 ПДР, експертиза проведена по даним слідчого експерименту, вважає не логічним, що потерпілий йшов справа, а потертості на автомобілі зліва, сторона захисту не заперечує контакт потерпілого з автомобілем, але до п.10.2 ПДР це не має відношення.

Потерпілий та його представник, а також прокурор не визнали доводів апеляційної скарги, просили відмовити у їх задоволенні, оскільки вважають вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Потерпілий стверджував, що коли він перетинав заїзд у двір, було освітлення, було сухо та не слизько, автомобіль під керуванням ОСОБА_7 при заїзді зачепив його лівим крилом коли він майже перейшов цей заїзд у двір, який переходив справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , надав юридичну оцінку його діям, дослідив і відповідно оцінив зібрані у кримінальному провадженні докази та згідно з вимогами норм КК України кваліфікував дії ОСОБА_7 за частиною 1 статті 286 КК України.

Відповідно до статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник вважають, що вирок підлягає скасуванню, оскільки стороною обвинувачення на надано достатньо доказів для доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, механізм ДТП судом не встановлений, обставини, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, а формулювання обвинувачення в обвинувальному акті не є конкретним. Обвинувачений ОСОБА_7 свою провину в інкримінованому йому правопорушенні не визнав.

Суд першої інстанції перевіряв у судовому засіданні доводи сторони захисту, у тому числі й ті, що зазначені захисником в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли.

Відтак, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, незважаючи на заперечення обвинуваченим його вини, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні та узгоджених між собою, допустимих, достовірних і достатніх доказів, що були оцінені судом у відповідності до вимог статті 94 КПК України.

Твердження сторони захисту, що висновки суду, які викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставні та спростовуються матеріалами кримінального провадження й дослідженими судом доказами, що були обґрунтовано та мотивовано покладені в основу вироку.

Так, суд першої інстанції на обґрунтування доведеності вини обвинуваченого проаналізував:

- показання самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав, що 05.12.2022 близько 17 год., керував автомобілем «Nissan X-Trail», рухався зі сторони вул. Зарічанської по проїзній частині, що пролягає від вул. Зарічанської біля ТРЦ «Епіцентр» м. Хмельницького, здійснював лівий поворот до території будинку АДРЕСА_2 , під час закінчення виконання якого почув звук удару в нижню частину лівої водійської дверцяти автомобіля. Зупинившись та вийшовши з автомобіля він побачив потерпілого, який лежав на спині біля автомобіля, на водійській дверці був стертий бруд та подряпина. При цьому обвинувачений підтвердив, що видимість була доброю, він міг бачити тротуар з обох сторін, не виключає, що тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути від контакту з його автомобілем;

- показання потерпілого ОСОБА_9 , відповідно до яких потерпілий 05.12.2022 близько 17 год. рухався по тротуару, перетинав проїзну частину заїзду до території будинку АДРЕСА_2 , справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , який передньою лівою частиною здійснив на нього наїзд у той час, коли він закінчував перехід заїзду до будинку, після чого під колесо попала нога, яку переїхало, він впав. Також показав, що було сухо, сутінки, при цьому освітлення було від вікон будинку та магазину, коли падав, то міг вдарити ногою по водійській дверцята;

- протокол огляду місця ДТП, схемою та фото до нього від 05.12.2022, згідно з яким наїзд на потерпілого відбувся в районі заїзду до території будинку АДРЕСА_2 . З фотоілюстрацій видно освітлення від вікон будинку та розташованого у ньому магазину (т. 1 а/п 99-108);

- протокол огляду транспортного засобу від 05.12.2022 та 06.12.2022, згідно з яким на автомобілі «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , виявлено зовнішні пошкодження у вигляді потертостей бруду на передньому лівому крилі, подряпини і потертості бруду на передній лівій (водійській) дверці;

- протокол проведення слідчого експерименту від 09.01.2023 за ОСОБА_7 , в ході якого встановлено, зокрема, що з місця водія автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , чітко проглядається пішохід на проїзній частині заїзду до будинку АДРЕСА_2 в будь-якому місці, як в момент початку виконання вказаного маневру, так і в процесі виконання маневру лівого повороту до зазначеного будинку (т. 1 а/п 166-171);

- висновок судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-23/833-ІТ від 18.01.2023, згідно з яким у зазначеній дорожній обстановці дії водія автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 з технічної точки зору повинні регламентуватися вимогами п.п. 10.1, 10.2 ПДР. ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_9 шляхом виконання вимог п. 10.2 ПДР України. У такій дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_7 присутні невідповідності вимогам пункту 10.2 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (т. 1 а/п 177-183):

- покази експерта ОСОБА_12 , який в суді підтвердив та роз`яснив свій висновок;

- висновок судово-медичної експертизи № 27 від 17.01.2023, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_9 наявні тілесні ушкодження у вигляді «закритого відламкового внутрішньо-суглобового перелому внутрішнього виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням відламків, внутрішньо-суглобового уламкового поперечного перелому проксимального епіфізу лівої малогомілкової кістки», які виникли від дії на лівий колінний суглоб ОСОБА_9 тупих твердих предметів або при ударі лівим колінним суглобом об такі, якими могли бути конструктивні виступаючі частини легкового автомобіля та їм подібні предмети, що могло мати місце в першій фазі такого виду ДТП, як наїзд легкового автомобіля на пішохода ОСОБА_9 в момент, коли останній міг знаходитися в вертикальному чи близькому до нього положенні. По строку свого виникнення можуть відповідати 05.12.2022, що могло мати місце в строк і за вищевказаних обставин ДТП. По своєму характеру згідно з пунктом 2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби) (т. 1 а/п 157-158).

Механізм та обставини зіткнення автомобіля ОСОБА_7 з потерпілим були встановлені під час слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_7 та зафіксовані у протоколі проведення слідчого експерименту від 09 січня 2023 року, до якого додані складені план-схеми з детальними замірами та відеофайл з фіксацією слідчої дії.

Доводи сторони захисту щодо невідповідності отриманих внаслідок слідчого експерименту відомостей фактичним обставинам справи є необґрунтованими, були спростовані в суді першої інстанції, і так само не підтвердилися під час апеляційного розгляду.

Згідно зі статтею 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана дія чи подія. Тому, перш ніж проводити дослідницькі дії, необхідно відтворити (реконструювати) обстановку, у якій вони проводитимуться. Ступінь реконструкції залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, від можливостей реконструювання. Недотримання цієї умови розцінюється як порушення вимог кримінального процесуального закону, що спричиняє втрату доказового значення одержаних даних.

При цьому, цією нормою не передбачено обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події. У деяких випадках така вимога може поставити перед слідчими органами нездійсненне завдання. Тому проведення слідчого експерименту вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливим для мети експерименту.

Викладене корелюється з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 641/2251/17 від 28 жовтня 2021 року.

За встановленими судом обставинами справи, подія, що розглядається, мала місце 05.12.2022 близько 17 год. вечора, тобто у темний період доби, однак за наявності вуличного освітлення та освітлення від розташованих поруч будинку та магазину, це зокрема підтверджено даними з протоколу огляду місця події та доданими до нього фотографіями, а також показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який зазначив, що видимість була достатньою, та показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який вказав, що були сутінки, однак було освітлення від вікон будинку та магазину, який там розташований.

Крім того, у відповідь на запит заступника начальника ВРЗСТ СВ Хмельницького РУП ГУНП у Хмельницькій області листом від ХКП «МІСЬКСВІТЛО» було повідомлено, що вуличне освітлення включилося о 16 год. 45 хв. (т. 1 а/п 165).

Згідно з відомостями, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 09.01.2023, на думку колегії суддів, проведена слідча дія цілком відповідає вимогам, передбаченим, статтею 240 КПК України, оскільки були відтворені обставини ДТП в умовах максимально наближених до тих, що існували на час події.

Слідчий експеримент проводився за участю обвинуваченого, спеціаліста та статиста, без потерпілого, що не суперечить вимогам статті 240 КПК України та не свідчить про недопустимість отриманих внаслідок проведеної слідчої дії результатів. До того ж, обвинувачений ОСОБА_7 не мав заперечень чи зауважень щодо процедури проведення слідчого експерименту, добровільно виконував усі вказівки слідчого та вказував на суттєві відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Більше того, ані обвинувачений, ані захисник не навели обґрунтування, як саме присутність потерпілого під час проведення цієї слідчої дії могла позначитися на її результатах.

Колегія суддів наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 констатувала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини, зокрема заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч.1 ст.63 Конституції України).

У кожному із зазначених вище випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

Отож, зазначене вище спростовує доводи захисника щодо необхідності визнати результати слідчого експерименту недопустимим доказом через проведення слідчого експерименту на місці події з вуличним освітленням та проведення слідчої дії без участі потерпілого.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в протоколі слідчого експерименту відсутнє посилання на наявність вуличного освітлення.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи сторони захисту щодо невстановленого механізму ДТП, траєкторії руху потерпілого, його темпу, а також невідповідності встановленої швидкості обвинуваченого (10 км/год) обставинам справи, оскільки ці твердження перевірялися у суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції всебічно, повно та належним чином оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який зазначив, що безпосередньо перед зіткненням він здійснював маневр лівого повороту до території будинку, під час закінчення виконання якого почув звук удару в нижню частину лівої водійської дверці автомобіля. Після того, як ОСОБА_7 вийшов із автомобіля він побачив потерпілого, який лежав на спині біля автомобіля, а на водійській дверці був стертий бруд та подряпина, тому він не виключає, що тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути від контакту з автомобілем.

Окрім того, потерпілий ОСОБА_9 показав, що він рухався по тротуару, перетинав проїзну частину заїзду до території будинку справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , який передньою лівою частиною здійснив на нього наїзд у той час, як він закінчував перехід заїзду до будинку, після чого під колесо попала нога, яку переїхало, він впав.

Наведені вище показання обвинуваченого та потерпілого були перевірені та відтворені під час слідчого експерименту, під час якого зокрема була визначена швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_7 - 10 км/год, а також відомості про механізм ДТП зафіксовані у протоколі огляду місця ДТП та протоколі огляду транспортного засобу та узгоджуються з результатами судово-медичної експертизи № 27 та судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-23/833-ІТ.

Відповідно до судово-медичної експертизи № 27 від 17.01.2023 наявні у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження виникли від дії на лівий колінний суглоб ОСОБА_9 тупих твердих предметів або при ударі лівим колінним суглобом об такі, якими могли бути конструктивні виступаючі частини легкового автомобіля та їм подібні предмети, що могло мати місце в першій фазі такого виду ДТП, як наїзд легкового автомобіля на пішохода ОСОБА_9 в момент, коли останній міг знаходитися в вертикальному чи близькому до нього положенні, що могло мати місце в строк і за вищевказаних обставин ДТП.

Згідно з висновком експерта за результатом проведеної судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-23/833-ІТ від 18.01.2023, які роз`яснив та підтримав у судовому засіданні експерт ОСОБА_12 , дії водія автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 з технічної точки зору повинні були регламентуватися вимогами п.п. 10.1, 10.2 ПДР. ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_9 шляхом виконання вимог п.10.2 ПДР України. У такій дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_7 є невідповідність вимогам п. 10.2 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. (т. 1 а/п 177-183).

При цьому колегія апеляційного суду звертає увагу, що висновок експерта не може мати вирішального значення при ухваленні вироку суду, для кваліфікації дій особи за статтею 286 КК України судам слід виходити не лише з висновків експертів, в яких встановлено наявність причинного зв`язку між порушенням водієм ПДР та наслідками, що настали, а із сукупності всіх обставин, що належать до предмета доказування. Зокрема, оцінці підлягає наявність технічної можливості у водія уникнути наслідків злочину та джерело створення аварійної ситуації. Така позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 24.03.2020 у справі № 130/720/17.

Отже, зазначені показання обвинуваченого та потерпілого абсолютно узгоджуються з проведеними у цьому кримінальному провадженні експертизами та у своїй сукупності є достатніми для встановлення механізму ДТП, у тому числі траєкторії руху потерпілого.

Більше того, сам обвинувачений ОСОБА_7 у суді підтвердив, що мав достатню видимість тротуару з обох сторін, під час слідчого експерименту було встановлено, що з місця водія автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 чітко проглядається пішохід на проїзній частині заїзду до будинку в будь-якому місці, як у момент початку виконання маневру лівого повороту до вказаного будинку, так і в процесі виконання такого.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі 682/956/17 вказала, що диспозиція статті 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед Правил дорожнього руху, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди.

Тому, склад злочину, передбачений статтею 286 КК України, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог Правил дорожнього руху, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків. Тобто суттєво важливим при розгляді категорії справ, що пов`язані з кримінальними правопорушеннями у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та спричиненими злочинними наслідками.

Пунктом 10.2 ПДР встановлено, що виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що невстановлення експертом моменту появи пішохода у полі зору водія ОСОБА_7 та неспроможність експерта вказати ймовірне місце контакту пішохода і автомобіля в момент наїзду (ліве крило чи ліві дверцята автомобіля) не має суттєвого значення для доведення вини ОСОБА_7 у порушенні пункту 10.2 ПДР, що призвело до ДТП та завдання тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , оскільки дотримання цього пункту ПДР є безумовним обов`язком кожного водія, зокрема хто з`їжджає з основної дороги до житлової зони, окрім того, в ході слідчого експерименту встановлено достатню видимість тротуару з обох сторін, з місця водія автомобіля «Nissan X-Trail» чітко проглядається пішохід на проїзній частині заїзду до будинку в будь-якому місці, як у момент початку виконання маневру лівого повороту до вказаного будинку, так і в процесі виконання такого.

Більше того, визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків, яка за встановлених у цій справі обставин у обвинуваченого ОСОБА_7 була, оскільки при суворому дотриманні вимог пункту 10.2 ПДР він мав технічну можливість вчасно виявити перешкоду для руху та попередити наїзд на пішохода ОСОБА_9 . При цьому причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Відповідний висновок міститься у постанові Верховного суду від 14.09.2023 у справі № 570/1890/21.

Щодо доводів сторони захисту стосовно невідповідності обвинувального акту вимогам статті 291 КПК України, оскільки він не містить посилання на конкретні порушення, які були вчинені зі сторони ОСОБА_7 , колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до положень статті 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Вимоги до обвинувального акту встановлені статтею 291 КПК України та їх перелік є вичерпним.

Як убачається з пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 № 8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Принцип конкретного та зрозумілого обвинувачення також закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

Відповідно до постанови Верховного суду України від 24.11.2016 справа № 5-328-кс16 під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі.

Проаналізувавши зміст складеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів вважає неспроможними відповідні доводи обвинуваченого та захисника щодо невідповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону та його неконкретність.

Аналіз змісту обвинувального акту дає підстави для висновку, що він містить всі необхідні відомості, зазначені у статті 291 КПК України, зокрема про обставини, що підлягають доказуванню, анкетні відомості обвинуваченого та потерпілого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення порушених норм ПДР та статті (частини статті) КК України, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, дату та місце його складання і затвердження.

Відповідно до змісту обвинувального акту, зрозуміло, конкретно та послідовно викладені фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди, вказані дата, час та місце ДТП, зазначені норми ПДР, які були порушені ОСОБА_7 , а саме пункти 2.3 (б), 10.1 та 10.2 ПДР. При цьому під час судового розгляду суд першої інстанції виключив з обвинувачення інкриміновані йому порушення вимог п.п. 2.3. (б), 10.1. ПДР, оскільки вони в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у виді спричинення потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень не знаходяться.

До того ж під час судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений та його захисник не вказували на незрозумілість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та жодних інших зауважень у сторони захисту до обвинувального акту не було. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 з самого початку кримінального провадження користується послугами захисника, не заперечував про зрозумілість пред`явленого йому обвинувачення, скористався правом на апеляційне оскарження вироку суду, тож немає підстав стверджувати про порушення його права на захист.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку сукупності доказів, яка стала підставою для висновку, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за частиною 1 статті 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Відповідно до статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

При вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, його виду та розміру, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у пунктах 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року з наступними змінами та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться за класифікацією кримінальних правопорушень до категорії нетяжких (передбачено статтею 12 КК України), а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, інформацію про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є пенсіонером, характеризується позитивно, працює, вчинив необережний нетяжкий злочин, у стані сп`яніння не перебував, згідно з висновком органу пробації існує низький ризиків вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства. За обставину, що пом`якшує покарання, суд визнав притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності вперше. Обставин, що обтяжує покарання, суд не встановив.

Усе це у своїй сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому покарання у наближеному до мінімальної межі санкції ч.1 статті 286 КК України виду та розміру, а саме у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому такого виду та розміру покарання, оскільки воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації призначення покарання та є достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_7 . При цьому доводи сторони захисту щодо визнання судом обставинами, що обтяжують покарання невизнання вини обвинуваченим та відсутності розкаяння, не відповідають дійсності.

Згідно з частиною 1 статті 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас зміст положень статті 412 КПК України свідчить про те, що невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Тому згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом.

Колегія суддів, переглянувши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , таких порушень не встановила.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення спільної апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення,істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2023 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3