Справа № 466/2930/23
Провадження № 1-в/461/126/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2023 року. м. Львів.

Галицький районний суд м. Львова

у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання. Cвої вимоги мотивує тим, що ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області задоволено клопотання ОСОБА_3 та звільнено його від призначеного покарання за ст. 69 КК України (в редакції 1960 року), на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15.04.2008 року, який набув чинності 07.05.2008 року. В іншій частині вирок Апеляційного суду Запорізької області від 20.11.2003 року залишено без змін. Вважає, що на підставі даної ухвали його слід звільнити достроково, оскільки зникли обґрунтовані підстави для відбування довічного позбавлення волі та для його подальшого утримання в установі виконання покарань. Просить клопотання задовольнити.

В судовому засіданні прокурор клопотання заперечив та просить відмовити у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_3 , вважає, що підстави для умовно-дострокового звільнення особи відсутні.

Засуджений у судовому засіданні клопотання підтримав повністю, просить таке адовольнити.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , засуджений 15.05.2003 Апеляційним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України, ч.2 ст. 140 КК України (в ред.1960 р.), ч. 2 ст. 357 КК України, ч. 4 ст. 185 КК України, ст. 69 КК України (в ред.. 1960 р.), ч. 3 ст. 142 КК України (в ред.. 1960 р.), ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України, пп. а, и, і, з ст. 93, ст. 42 КК України (в ред.1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна. Ухвалою Верховного Суду України від 20.11.2003 вирок Апеляційного суду Запорізької області від 15.03.2003 року залишений без змін.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області задоволено клопотання ОСОБА_3 та звільнено його від призначеного покарання за ст. 69 КК України (в редакції 1960 року), на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15.04.2008 року, який набув чинності 07.05.2008 року. В іншій частині вирок Апеляційного суду Запорізької області від 20.11.2003 року залишено без змін.

Згідно з п.2 та п.3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539цього Кодексу, має право вирішувати такі питання, зокрема про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6,7(крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні),13-1,14частини першої статті 537цього Кодексу.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81, 82 Кримінального кодексу України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.

При розгляді справи «Вінтер і інші проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України.

Правом помилування наділений виключно Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інші проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

Отже, законодавством передбачена можливість звільнення від подальшого відбуття покарання або заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому звільнення від відбуття покарання або заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і, відповідно, до нього не можна застосовувати строкові критерії. Наведене відповідає висновку викладеному Верховним Судом України 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11).

Загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.

Отже, призначене заявнику покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст.ст.81, 82 КК України.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року положення ч.1 ст.81 та ч.1 ст.82 КК України були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Отже, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Водночас, даним рішенням КСУ, також зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Згідно ч.1 ст.64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, за змістом рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, які вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Як вбачається з положень статей 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах. Згідно п.97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру», призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить нормам ЄКПЛ.

ЄСПЛ зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України», що сам факт того, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст.3 Конвенції.

Таким чином, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст.3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Наведене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду від 08.07.2020 висловленому у справі, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України №2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції, у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п.53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п.19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

Так, Велика Палата ВС зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо особи полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021, Суд вважає, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст.3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст.3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст.3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак, заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Відповідно до ст.6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з ст.85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить, в тому числі, й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики.

Відповідно до п.б ч.1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання Рішення вжиття заходів загального характеру.

У статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Таким чином, як вбачається, зокрема зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.

Згідно з ст.6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

З огляду на викладене, враховуючи, що дійсно в законодавстві існує прогалина в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Разом з тим, вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно з яким «дозволено робити лише те, що передбачено в законі».

У свою чергу, на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених ЄСПЛ порушень ст.3 Конвенції.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

На виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

До цього часу неузгодженості в Кримінальному кодексі України законодавчим органом не усунуті.

Таким чином, клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не підлягає до задоволення, оскільки таке є безпідставними та не обґрунтованими, суд не маже застосовувати до осіб, яким призначено довічне позбавлення волі застосовувати умовно-дострокове звільнення. Вимога ОСОБА_3 про визнання порушення прав та визначення терміну можливого перегляду покарання суд зазначає, що діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливості визначати порушення прав та визначати термін можливого перегляду покарання, а відтак у задоволенні вказаної вимоги також необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, ст. 81 КК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити за безпідставністю вимог.

Повний текст ухвали проголошено 29.09.2023 року о 15 год. 00 хв.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів моменту її проголошення, а засудженим в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1 .