18.08.2023 до СУ ГУНП в Запорізькій області надійшли матеріали з УСР в Дніпропетровській області про те, що невстановлені особи, діючи в умовах воєнного стану, здійснюють привласнення та розтрату майна шляхом зловживання службовим становищем.
Група осіб, мешканців м. Дніпро, діючи за попередньою змовою, в умовах воєнного стану, призначені на посади військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримуючи заробітну плату, однак фактично військові обов`язки не виконують, чим здійснюють привласнення та розтрату майна.
Також встановлено, що до вчинення зазначеного злочину причетний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , має у власності автомобіль Lexus GX 470 д.н.з. НОМЕР_1 vin НОМЕР_2 .
Орган досудового розслідування відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України вилучив вказаний автомобіль з метою збереження його для забезпечення відшкодування завданої шкоди ОСОБА_4 під час вчинення кримінального правопорушення.
Слідчий також зазначив, що метою накладення арешту на вказане майно є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження у зв`язку з наявністю підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Посилаючись на викладене, слідчий просить клопотання задовольнити.
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав, з підстав викладених в ньому, просив його задовольнити.
Власник майна та його представник заперечували проти задоволення клопотання слідчого, посилаючись на його необґрунтованість.
Вислухавши пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши клопотання та додані до нього докази, слідчий суддя приходить до на ступного висновку.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
У випадку передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Однак, зазначених вимог закону орган досудового розслідування, при вирішенні питання про накладення арешту на майно, не дотримався.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
За положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
За положеннями ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України речові докази є одним із процесуальних джерел доказів.
Частина 1 ст. 98 КПК України регламентує, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Слідчий суддя, звертає увагу на кваліфікацію кримінального правопорушення, щодо якого триває досудове розслідування, враховує зміст об`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вказане нерухоме майно не може бути речовим доказом під час здійснення досудового розслідування за ч. 4 ст. 191 КК України. В розумінні вимог ст. 98 КПК України вищевказані об`єкти нерухомого майна у даному випадку не є об`єктом злочинних посягань, не були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а відтак не зберегли сліди чи інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Слідчим не доведено необхідність накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе його використання.
Крім того, ОСОБА_4 не є підозрюваним у кримінальному провадженні, а тому накладення арешту на належний йому автомобіль з підстав передбачених п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України суперечить вимогам ч. 6 ст. 170 КПК України.
За положеннями ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на вказане майно не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, та з метою відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
На підставі викладених обставин у задоволенні клопотання органу досудового розслідування слід відмовити за недоведеності необхідності арешту майна.
Керуючись ст.ст. 98, 117, 131, 132, 170 - 173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя, -
Клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль Lexus GX 470 д.н.з. НОМЕР_1 vin НОМЕР_2 , який вилучено 16.01.2024 в ході обшуку, який на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1