Справа № 728/1414/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/244/23
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 0000229 від 13.07.2022 року, за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2022 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю учасників судового провадження

прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

його захисника - адвоката ОСОБА_10 .

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, визначених ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, в сумі 3209 грн. 26 коп.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 ухвалено задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 27 842 грн 73 коп на відшкодування майнової шкоди, 3 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 5000 грн витрат на правову допомогу.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вироком суду 1 інстанції встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено, останнього разу до 21 листопада 2022 року.

На початку липня 2022 року у невстановлену слідством дату, у нічний час ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, маючи прямий умисел на здійснення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), прибув до гаражного приміщення, що розташоване в АДРЕСА_2 , де через заздалегідь підготовлений ним отвір у даху проник всередину, звідки таємно від оточуючих, в умовах воєнного стану викрав дві силові трифазні розетки вартістю 88 грн. 20 коп. за одну, на суму 176 грн. 40 коп., сім метрів кабелю АВВГ 4x10 вартістю 28 грн. 58 коп. за 1 метр, на суму 200 грн. 06 коп., вісім метрів кабелю ВВГ 2x6 вартістю 39 грн. 45 коп., на суму 315 грн. 60 коп., які належать ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому матеріальні збитки на загальну суму 692 грн. 06 коп.

Крім того, на початку липня 2022 року у невстановлену слідством дату, у нічний час ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, маючи прямий умисел на здійснення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), повторно прибув до гаражного приміщення, що розташоване в АДРЕСА_2 , де через заздалегідь підготовлений ним отвір у даху проник всередину, звідки таємно від оточуючих, в умовах воєнного стану викрав два електродвигуни марки АИР 112 М4 вартістю 7281 грн. 40 коп. кожен, на суму 14 562 грн. 80 коп. та електродвигун марки АИР 112 М2 вартістю 7352 грн. 10 коп., які належать ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому матеріальні збитки на загальну суму 21914 грн. 90 коп.

Також, 11.07.2022 року в нічний час ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, маючи прямий умисел на здійснення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), повторно прибув до гаражного приміщення, що розташоване в АДРЕСА_2 , де через заздалегідь підготовлений ним отвір у даху проник всередину, звідки таємно від оточуючих, в умовах воєнного стану викрав електричний дриль марки «DWT» вартістю 1640 грн. 10 коп., електроточило вартістю 500 грн. 00 коп., домкрат ШААЗ 5т вартістю 733 грн. 33 коп., шість автоматичних вимикачів АЗ 161 вартістю 100 грн. 00 коп. за один, на суму 600 грн. 00 коп., глушник на скутер HondaLeadAF20, вартістю 1 079 грн. 00 коп., настільні лещата вартістю 2 016 грн. 67 коп., а також набір торцевих головок НК-3, шуруповерт «WinTech», електропилу «Einhell», десять акумуляторів для мопедів та скутерів, металевий ящик, визначити вартість яких відповідно висновку судової товарознавчої експертизи не представилось можливим, які належать ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому матеріальні збитки на загальну суму 6 569 грн. 10 коп.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого, просив вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у інші сховище та приміщення, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд 1 інстанції у мотивувальній частині вироку під час викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень правильно встановив всі обставини, що відповідали тим, які були викладені прокурором в обвинувальному акті, і з яким погодився обвинувачений у судовому засіданні.

У той же час, суд прийшовши до переконання, що вина обвинуваченого повністю доведена, кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно в умовах воєнного стану, чим зменшив обсяг обвинувачення, виключивши інкриміновану стороною обвинувачення кваліфікуючу ознаку «поєднане з проникненням у інше сховище та приміщення». Про причини виключення з фактичних обставин справи вказаної кваліфікуючої ознаки в порушення ст. 374 КПК України суд у вироку не зазначив.

Потерпілий в своїй апеляційній скарзі просив вирок суду скасувати в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, а в частині стягнення з ОСОБА_7 на його користь моральної шкоди змінити та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що немає жодних підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро та дієво покаявся, так як мало місце лише формальна вказівка на визнання своєї вини. Тому, в даному випадку, суд 1 інстанції неправильно застосував положення ст. 66 КК України.

Також звертає увагу, що обвинувачений як інвалід 3 групи отримує пенсію, тобто, має постійний дохід, проте з часу виявлення злочину він будь-яких коштів не сплатив та не вчинив жодних дій, спрямованих на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

На думку потерпілого, враховуючи особу обвинуваченого, який щиро не покаявся, збитки не відшкодував, перед потерпілим не вибачився, також тяжкість злочинів, які скоєні у період воєнного стану, їх кількість, призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. ст. 75, 76 КК України, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

Також вказує про не зазначення судом першої інстанції кваліфікуючої ознаки, а саме: крадіжка поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

Суд 1 інстанції, при повній згоді цивільного відповідача на відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., безпідставно зменшив суму стягнення моральної шкоди до 3 000 грн., що на думку потерпілого, суперечить правилам цивільного судочинства, за якими суд не вправі самостійно визначати розмір відшкодування моральної шкоди у випадку визнання позову відповідачем.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні апеляційної інстанції частково підтримав апеляційні скарги прокурора та потерпілого, просив скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді 1 інстанції, так як обвинуваченим частково визнано цивільний позов потерпілого, що позбавляло суд можливості проводити розгляд справи у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Потерпілий підтримав подану ним апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечував.

Обвинувачений та його захисник проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечували, та вважали, що не зазначення судом кваліфікуючої ознаки є опискою. Проти призначення нового розгляду у суді 1 інстанції заперечували. В задоволенні апеляційної скарги потерпілого просили відмовити.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив ухвалюючи судове рішення

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, доводи прокурора, потерпілого та його захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ст.404 КПК).

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України в апеляційних скаргах не оспорюється, у зв`язку з чим апеляційним судом не перевіряються.

Разом з тим, вирок суду підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Ухвалюючи вирок суд не дотримався зазначених вимог закону.

Органом досудового розслідування встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у інші сховище та приміщення, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду прокурор обвинувачення не змінював і суд розглянув справу щодо ОСОБА_7 в межах висунутого останньому обвинувачення.

Відповідно встановлених і визнаних судом доведеними фактичних обставин вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, обвинувачений вчинив ряд повторних крадіжок, в умовах воєнного стану, які були поєднані з проникненням до гаражного приміщення. При цьому, даючи правову кваліфікацію діям ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, суд у вироку помилково обмежився вказівкою про те, що обвинувачений вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Про те, виходячи із фактичних обставин вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, правильність встановлення яких ніким з учасників судового розгляду не оспорювалася, та відповідно до яких скоєні обвинуваченим повторні крадіжки в умовах воєнного стану, були поєднані з проникненням у інші сховище та приміщення, та повинні бути кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України за кваліфікуючими ознаками вчинення повторних крадіжок в умовах воєнного стану, поєднаному з проникненням у інші сховище та приміщення.

Тому посилання прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України заслуговують на увагу.

Що стосується доводів прокурора в судовому засіданні апеляційного суду про скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді 1 інстанції у зв`язку з недотриманням судом 1 інстанції норм ч. 3 ст. 349 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, колегія суддів вважає їх необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно положень ч.3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Тобто обов`язковими умовами застосування спрощеного порядку дослідження доказів є правильне розуміння учасниками судового провадження змісту певних фактичних обставин, добровільність їх позиції щодо відсутності необхідності дослідження цих обставин, а також роз`яснення судом учасникам судового провадження процесуальних наслідків такого порядку дослідження доказів.

За приписами ч.2 ст. 349 КПК України обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений, його захисник та інші учасники процесу, зокрема представник потерпілого не заперечували обставини вчинення кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, також обвинувачений цивільний позов заявлений потерпілим в сумі відшкодування завданих збитків визнав повністю, тому суд 1 інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства обґрунтовано не досліджував докази, які ніким не оспорювались.

На думку апеляційного суду, вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, судом 1 інстанції права та інтереси потерпілого та обвинуваченого не порушені, так як учасникам судового розгляду було належним чином роз`яснено зміст та наслідки застосування ст. 349 КПК України, останні не заперечували щодо такого.

Крім цього, відсутність заперечень щодо порядку розгляду кримінального провадження у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України зі сторони захисту та обвинувачення підтверджується відсутністю апеляційних скарг з цього приводу. В даному випадку, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи вказане кримінальне провадження у порядку ч.3 ст. 349 КПК України суд 1 інстанції належним чином дотримався вимог Кримінального процесуального закону.

Аналізуючи доводи потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та безпідставного призначення покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими виходячи з наступних підстав.

За змістом ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Зі змісту вироку вбачається, що обставинами, які пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК України, суд обґрунтовано визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, бажання часткового відшкодування завданих збитків. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Розкаяння передбачає окрім визнання особою провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 виказав щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки, бажання виправити наслідки вчиненого, вибачився перед потерпілим, також намагався компенсувати потерпілому завдані збитки. Тому, доводи апеляційної скарги потерпілого про відсутність факту щирого каяття обвинуваченим ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Мотивуючи свій висновок про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції у вироку зазначив про врахування судом характеру та ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який свою вину визнав, у вчиненому щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, тимчасово не працюючий, являється інвалідом 3 групи, одружений, на утриманні має одну малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, намагався частково відшкодувати завдану матеріальну шкоду, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також висновок органу пробації, відповідно до якого виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та не становить великої небезпеки для суспільства.

Показаннями захисника-адвоката ОСОБА_10 встановлено, що обвинувачений намагався частково відшкодувати потерпілому завдану шкоду, проте останній відмовилась від отримання грошової допомоги.

По даному кримінальному правопорушенню обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину, щиро кається, просив вибачення у потерпілого, намагався компенсувати йому спричинені збитки, а також зобов`язувався виплачувати їх у майбутньому.

За наявності вищезазначеного, зважаючи на обставини встановлені в суді 1 та підтверджені в суді апеляційної інстанції, врахувавши конкретні обставини вчиненого злочину, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, відношення до скоєного, колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, проте, із звільненням від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком на певний строк, із застосуванням ст. 75 КК України. Призначене покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Своє рішення щодо виду та розміру покарання суд належно мотивував, воно відповідає вимогам закону щодо мети покарання. Колегія суддів погоджується з таким рішенням і не вбачає підстав для застосування більш суворого покарання.

Що стосується доводів потерпілого про тяжкість вчиненого діяння, то це саме по собі, відповідно до закону не є перешкодою для застосування положень ст. 75 КК України, та не є вирішальним при призначенні покарання.

У апеляційній скарзі не наведено таких обставин та даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , які б не були враховані при призначенні йому покарання і свідчили про призначення більш суворо покарання, про що наголошує потерпілий в апеляційній скарзі.

Щодо апеляційних вимог потерпілого про необхідність збільшення розміру суми у рахунок відшкодування моральної шкоди за його позовом, то вони є слушними, проте підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Згідно із положеннями ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Пунктами 9,10 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_6 заявив цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 , окрім іншого, моральної шкоди на суму 30 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог потерпілим зазначено, що неправомірними діями обвинуваченого йому було завдано немайнових витрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни в його житті.

Як убачається з вироку, судом 1 інстанції встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, потерпілий дійсно зазнав певних психологічних страждань, що пов`язані з крадіжками його майна, чим було порушено його звичний спосіб життя.

Разом з цим, судом 1 інстанції належним чином не враховано характер кримінального правопорушення, глибину, тривалість та обсяг душевних страждань потерпілого внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, та як наслідок стягнув з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн., що на переконання апеляційного суду не в повній мірі відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн., що за своїм розміром відповідатиме характеру і обсягу спричинених страждань потерпілому, тому апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 405, 407, 420 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити, апеляційну скаргу потерпілого задовольнити частково.

Вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_7 - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, поєднаному з проникненням у інші сховище та приміщення, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Згідно статті 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 15 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення, а касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4