Єдиний унікальний номер судової справи 204/3992/23
Номер провадження 1-кп/201/659/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Дніпро

вул. Гусенка, 13

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників обвинуваченого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцеве, Донецької області, громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України.

Під час підготовчого провадження прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, звертаючи особливу увагу суду на конкретні обставини інкримінованих злочинів та їх специфіку, що пов`язані із державною зрадою під час воєнного стану.

Тож усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_8 винним, з метою уникнення кримінальної відповідальності, останній може переховуватись від суду. При цьому, прокурор зауважив, що вказаний ризик активовано наявністю воєнного стану в державі, з огляду на категорію інкримінованих ОСОБА_8 злочинів може справдитись шляхом переходу обвинуваченого на непідконтрольну українській державі територію або на територію РФ, в інтересах якої він здійснював в Україні протиправну діяльність.

Окремо, прокурор зауважив, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується негативною процесуальною поведінкою обвинуваченого, яку він демонстрував під час судового засідання 05.10.2023 року, що виразилось у вигадуванні ним підстав для неотримання клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу та супроводжувалось образливими висловами в бік сторони обвинувачення, а також під час судових засідань 11.10.2023 року, 13.10.2023 року, що виразилось у навмисних діях, спрямованих на зрив судових засідань, а саме: образливих виказуваннях, які очевидно свідчили про його неповажне ставлення як до прокурора, так і до суду, навмисному нереагуванні на зауваження головуючого, що супроводжувалось постійною лайкою, що вказує на можливість спроб останнього переховуватись від суду з метою уникнення покарання за інкриміновані злочини

Окрім цього, на переконання прокурора, є доцільним продовжити застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам продовжити вчинення інкримінованих злочинів або вчинити інше кримінальне правопорушення. Такий ризик обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_8 злочинів та воєнним станом у державі, зокрема, останній обвинувачується у вчиненні злочинів, які за своїми часовими параметрами мають триваючий характер, у тому числі, 2 епізоди державної зради, що вказує на систематичність, тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченим в контексті алгоритму його протиправної діяльності, що вказує на схильність ОСОБА_8 до вчинення злочинів такої категорії із застосуванням гаджетів.

При цьому, існує кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, по якому триває досудове розслідування, що підсилює ризик можливих спроб обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення.

На думку прокурора, існує ризик можливих спроб обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі, шляхом розголошення відомостей досудового розслідування особам-представникам РФ, оскільки ОСОБА_8 інкримінується вчинення злочинів на виконання завдань цих осіб.

Також прокурор стверджував, що продовжує існувати ризик поза процесуального впливу обвинуваченого на свідків у цьому кримінальному провадженні, у тому числі, на колишню дружину ОСОБА_8 ОСОБА_9 , на підтвердження якого свідчать покази останньої під час її допитів, проведених в ході досудового розслідування, яка неодноразово вказувала на застосування стосовно неї психологічного та фізичного тиску з боку ОСОБА_8 .

Доводячи існування заявлених у клопотанні ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор зауважує про те, що ризиком є дія, яка може вчинятись з високим ступенем ймовірності.

Окремо, прокурор посилався на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, яка передбачає, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Також прокурор з огляду на положення абз. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення, просив не визначати розмір застави.

За наведених обставин, прокурор вважав, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню зазначених у клопотанні ризиків, а тому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання, зазначив, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжує існувати з підстав, наведених у клопотанні, а також підтверджується поведінкою обвинуваченого під час судового засідання, який, навіть, перебуваючи під вартою, повідомляє про своє небажання приймати участь в судових засіданнях, що вказує на можливість спроб останнього переховуватись від суду з метою уникнення покарання за інкриміновані злочини.

Зазначив, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обумовлений тим, що під час проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, встановлена причетність ОСОБА_8 до вчинення ще ряду кримінальних правопорушень.

На переконання прокурора, ризик продовження вчинення кримінальних правопорушень обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, та, у разі доступу останнього до комп`ютерної техніки та гаджетів, обвинувачений може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, у вчиненні яких вже обвинувачується.

Також, на думку прокурора, існує ризик можливих спроб обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі, шляхом розголошення відомостей досудового розслідування особам-представникам рф, а також затягування судового засідання та зрив судових засідань.

Вказав, що судами вже надавалася оцінка ризику можливого впливу на свідків, однак, на його переконання, вказаний ризик продовжує існувати і дотепер.

Просив задовольнити подане ним клопотання та продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

З наведених ним мотивів вважав, що клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу не підлягає задоволенню.

Захисник ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, вважав за необхідне розглядати одночасно з клопотанням прокурора про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його клопотання про зміну останньому запобіжного заходу.

В обґрунтування доводів клопотання захисник ОСОБА_7 посилався на те, що ОСОБА_8 тривалий час перебуває під вартою, наголошував на необхідності застосування судом рішень ЄСПЛ відповідно до яких ризики з плином часу значно зменшуються та суд зобовязаний кожного разу, розглядаючи клопотання прокурора надавати оцінку новим обставинам, однак, таких обставин немає.

Також, захисник ОСОБА_7 вказав, що прокурором не доведена неможливість застосування до ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі.

Додав, що в положеннях ч. 4 ст. 183 КПК України мова йде про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а не про його продовження, а тому, на переконання захисника, не застосування відносно ОСОБА_8 застави свідчить про прояв упередженості суду.

Всі інші доводи, викладені захисником ОСОБА_7 у клопотанні про зміну запобіжного заходу зводилися до заперечень на клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та аналізу помилок, яких припускаються судді під час постановлення ухвал за результатами розгляду клопотань сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_6 у підготовчому судовому засіданні підтримала клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу, та вважала, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Посилалася на практику ЄСПЛ відповідно до якої можливість жорстокого засудження є недостатньою для подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою, сама по собі загроза втечі не випливає лише з того, що особа може перетнути державний кордон.

Зазначила, що відповідно до ст. 178 КПК України суд при вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою повинен враховувати вік та стан здоров`я обвинуваченого, його сімейний стан, наявність офіційного працевлаштування та майновий стан. Зазначені обставини значно переважають над тими ризиками, які прокурор виклав у своєму клопотанні.

Також, захисник ОСОБА_6 просила при вирішенні клопотання прокурора застосувати рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019 року.

Вказала, що ризик впливу на свідків, зокрема, на колишню дружину ОСОБА_8 , є недоведеним з огляду на те, що остання була допитана в ході досудового розслідування більше ніж 3 роки тому, нових даних про вплив на свідків стороною обвинувачення не надано.

Зазначила, що зі спливом часу ризики однозначно зменшуються та особа в очікуванні призначення покарання не може перебувати весь час під вартою.

А тому, просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора та задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні підтримала клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу, та вважала, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Свою позицію мотивувала тим, що відповідно до ст. 5 Конвенції Про захист прав і основоположних свобод сторона захисту не повинна доводити нові обставини для зміни запобіжного заходу обвинуваченому, обов`язок доведення необхідності подальшого тримання під вартою особи покладається на прокурора. Однак, прокурором не надано нових доказів на підтвердження існування ризиків, зазначених ним у клопотанні.

Стосовно ризиків, передбачених п. 3 та п. 4 ст. 177 КПК України захисник ОСОБА_5 зазначила, що оцінка вказаним ризикам вже неодноразово надавалася судом і ці ризики визнані недоведеними.

Просила при вирішенні клопотання прокурора застосувати рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019 року.

Також, захисник ОСОБА_5 зауважила, що у обвинуваченого є не тільки обов`язки, а є й права, зокрема, право на презумпцію невинуватості, яке безумовно порушується прокурором у клопотанні, в якому останній зазначає у стверджувальній формі про вчинення ОСОБА_8 ряду кримінальних правопорушень, що ображає його людську гідність.

Враховуючи те, що судовий розгляд неможливий без участі обвинуваченого, ОСОБА_8 був вимушений вдатися до порушення порядку в попередньому судовому засіданні з метою видалення його із зали судових засідань задля уникнення образ його людської гідності, а тому, захисник ОСОБА_5 просила не враховувати такі доводи прокурора на підтвердження ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зазначила, що ОСОБА_8 досить тривалий час утримується під вартою 1 рік 8 місяців, за вказаний проміжок часу заявлені прокурором ризики зменшилися, а нових обґрунтувань їх існування стороною обвинувачення не наведено.

А тому, просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора та задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_4 подав письмові заперечення на клопотання прокурора про продовження його підзахисному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які підтримав у повному обсязі, та просив відмовити у задоволенні клопотання сторони обвинувачення. Клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу підтримав у повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів стосовно необґрунтованості обвинувачення та відсутності доказів на підтвердження винуватості його підзахисного ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів зазначив, що ним були подані документи, що спростовують версію сторони обвинувачення щодо причетності ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до спецслужб рф

Окрім того, захисник ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_8 разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-5 КК України, проте, вказані особи, змова з якими інкримінується його підзахисному не є підозрюваними ані в цьому, ані в іншому кримінальному провадженні, матеріали досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні не містять відомостей про виділення в окреме провадження відповідних матеріалів відносно вказаних осіб. Отже, наведені обставини свідчать про необґрунтованість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та підозри в цій частині.

Окрім того, захисник ОСОБА_4 зазначив, що доказів причетності ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України прокурором до клопотання не додано, так само, як і не зазначено у який спосіб ОСОБА_8 ввіз на митну територію України заборонену товарну продукцію.

Зазначив, що в обвинувальному акті вказаний зв`язок ОСОБА_8 лише із ОСОБА_10 , інші особи в обвинувальному акті та клопотанні прокурора, яке йде в розріз з обвинувальним актом, не вказані, а також не зазначено кому із представників спецслужб рф його підзахисний передавав інформацію та яким чином.

Що стосується обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України то воно, на переконання захисника, є виключно абстрактним, оскільки в ньому не наведено ані намірів придбання Україною літаків, які належать Міністерству оборони ІРА, ані обставин такого придбання.

Зауважив, що запобігти ризику втечі можливо різними способами, зокрема, шляхом застосування електронних засобів контролю.

Також, захисник ОСОБА_4 зазначив, що ризик вчинення інших кримінальних правопорушень прокурором у клопотанні не обґрунтований, з огляду на те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Зазначив, що ризик впливу на свідків взагалі не існує, оскільки, належне обґрунтування вказаного ризику, відсутнє.

Ризики розголошення відомостей досудового розслідування та перешкоджання кримінальному іншим чином не підтвердженні жодними фактами.

А тому, просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_8 у підготовчому судовому засіданні підтримав позицію своїх захисників.

Зазначив, що вислови прокурора про те, що він є державним зрадником ображають його честь та гідність, а тому, його поведінка у попередньому судовому засіданні була обумовлена саме такими висловлюваннями прокурора на його адресу. Вказав, що кримінальна справа відносно нього сфабрикована, а тому наміру кудись тікати та переховуватись від суду у нього немає.

Залишив вирішення клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на розсуд суду.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У підготовчому провадженні прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Так, надаючи оцінку доводам сторони обвинувачення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали здійснюється за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Статтею 176 КПК України передбачений перелік запобіжних заходів, одним з яких є й такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Окремо суд зазначає, що ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Згідно зі ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, статтею 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зав`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати здійсненню судового провадження розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Згідно до вимог ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2023 року до обвинуваченого ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 21.07.2023 року, без визначення розміру застави, який був в подальшому продовжений до 14.10.2023 року.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на вимоги до ч. 4 ст. 199, ч. 2 ст. 177 КПК України, суд виходить з наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_8 висунуте обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тобто у державній зраді, нанесенні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, наданні представнику іноземної держави (РФ) допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, у фінансуванні тероризму, наданні активів терористичній організації «ДНР» з метою їх використання для будь-яких цілей вказаної терористичної організації, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, в організації сприяння діяльності терористичної організації «ДНР», у службовому підробленні офіційних документів, у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великому розмірі, Умисні дії ОСОБА_8 , які виразилися, кваліфікуються за ч. 1 ст. 111 КК України, за обставин, детально викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

Розглядаючи доводи прокурора про доцільність продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що вже зазначалося у попередній ухвалі, суд не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, вважає, що, в даному випадку, є обов`язкова умова conditionsinequanon правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачений вчинив злочини, що, на думку суду, підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту.

Отже, у даному випадку, клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність застосування запобіжного заходу на стадії судового провадження вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи продовження існування наведених прокурором ризиків, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду, продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, виходячи з наступного.

Так, серед іншого, ОСОБА_8 висунуто обвинувачення, в тому числі, у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі найнижча межа від восьми років до найвищої межі - п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тож, суд приймає до уваги практику Європейського суду з захисту прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

При цьому, суд зважає на фактичні обставини та характер інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, зокрема, останній згідно висунутого обвинувачення протягом тривалого періоду часу продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, які ставляться йому у провину, а також, виконуючи завдання представників спецслужб Російської Федерації, забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, а отже, в умовах, що існують в державі, викликаних безпрецедентною військовою агресією Російської Федерації проти України, у обвинуваченого ОСОБА_8 збільшуються можливості для ухилення від суду, оскільки здійснення належного контролю за поведінкою обвинуваченого з об`єктивних причин значно знижується.

Окрім того, як зазначалося у попередніх судових рішеннях, під час підготовчого провадження обвинувачений у своїх виступах та доводах підтверджував, що має паспорти Російської Федерації, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до РФ, що, у свою чергу, дає суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 з метою уникнути покарання за інкриміновані злочини може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуватися на території Російської Федерації.

Тим більше, обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово посилався на пропозиції його обміну до Російської Федерації, від яких він відмовився, втім, такі обставини можуть свідчити про певну зацікавленість відповідних російських спецслужб.

При цьому, оцінюючи вищевказані обставини, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тож, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, суд виходить з сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, які дають суду достатні підстави дійти висновку про наявність реального ризику можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду, який продовжує існувати дотепер.

Перевіряючи продовження існування передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику можливих спроб обвинуваченого продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, насамперед, суд зважає на суть пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, зокрема, останньому згідно обвинувального акту інкримінується протягом тривалого часу спілкування та передача відомостей щодо можливої обороноздатності держави Україна працівникам спецслужб Російської Федерації, здійснення відрахувань податків на користь держави агресора з отриманих доходів від підприємницької діяльності на окупованій державою агресором території тощо.

Тож ОСОБА_8 будучи на волі, маючи доступ до мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора у безпрецедентній воєнній агресії, спрямованій на повалення конституційного ладу України, захвату та знищення як територій України, так і її населення.

Більш того, на користь продовження існування цього ризику свідчать і ті обставини, що відносно ОСОБА_8 є кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, в межах якого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може бути особою, схильною до вчинення протиправних дій, що безумовно характеризує його не з позитивної сторони, про що вже зазначалося у попередньому судовому рішенні.

Окремо, суд зважає і на процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 у судовому засіданні 13 жовтня 2023 року, який з явною неповагою ставився, як до сторони обвинувачення, так і до головуючого, не реагуючи на зауваження, допустив образливі висловлювання у бік прокурора, не давав можливості останньому виступити із правовою позицією щодо поданого клопотання, відкрито заявив, що не бажає приймати участі у цьому «цирку» і не дасть можливості здійснити розгляд клопотання допоки суд не видалить його з зали, а також звинувачував головуючого у змові із службою СБУ про утримання його під вартою.

При цьому, і в подальшому обвинувачений навмисно допускає порушення порядку судового засідання, за що неодноразово отримував зауваження від головуючого судді.

Така поведінка обвинуваченого попри його твердження про заінтересованість у здійсненні судового провадження у розумні строки, свідчить про небажання останнього приймати участь в судових засіданнях, про що останній навіть подав письмову заяву, та намагання затягнути у такий спосіб розгляд справи.

Тож, на переконання суду, ризик можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду з плином часу не зменшився, а, з огляду на процесуальну поведінку ОСОБА_8 , навіть збільшився.

Оцінюючи можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд, насамперед, враховує серйозність обвинувачення, його характер та конкретні обставини, зокрема те, що ОСОБА_8 ставиться у провину, що протягом тривалого часу він спілкувався з представниками іноземної держави та передавав їм відповідні відомості, здійснював фінансування дій країни агресора, а тому з великою ймовірністю може вчиняти аналогічні дії в подальшому. Саме така оцінка стосується перспективних фактів, тож суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Висновки суду про те, що застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків, ґрунтуються на сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

При цьому, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема, відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження, втім, застосування більш м`яких запобіжних заходів може відтермінувати можливість його виконання, що, з урахуванням особистої заінтересованості ОСОБА_8 у результатах судового розгляду, створює ймовірну можливість вчинення ним позапроцесуальних дій.

Тим більше, характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів безумовно свідчать про підвищену суспільну небезпеку, а наявність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, за наявності ризиків, передбачених у статті 177 КПК України, не передбачає застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

При цьому, як вже зазначалося у попередньому судовому рішенні, суд не погоджується із доводами захисника ОСОБА_5 щодо застосування до її підзахисного більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, або визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 2 ст. 64 Конституції України та рішення Великої палати Конституційного Суду України, виходячи з наступного.

Так, статтю 176 Кримінального процесуального кодексу України доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 1689-VI від 07.10.2014 року, відповідно до якої запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1141, 258-2585, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Рішенням Великої палати Конституційного Суду України № 7-р/2019 року від 25.06.2019 року, положення частини 5 статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1141, 258-2585, 260, 261 Кримінального кодексу України, визнане неконституційним. При цьому, до цього рішення судді Великої палати Конституційного суду України висловили окремі думки.

В подальшому, частину п`яту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України виключено на підставі Закону № 2531IX від 16.08.2022 року.

Статтю 176 доповнено частиною шостою згідно із Законом № 2198-IX від 14.04.2022 року, із змінами внесеними згідно із Законами № 2531- IX від 16.08.2022 року, № 2997- IX від 21.03.2023 року.

Відповідно до частини шостої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Отже, виходячи з наведеного, питання щодо визнання неконституційним положення частини 6 статті 176 КПК України, яка діє з 14.04.2022 року і дотепер, в цьому контексті не вирішувалось і не визнане Конституційним судом України таким, що не відповідає Конституції України.

Тим більше, на переконання суду, на відміну від частини 5 статті 176 КПК України, яка діяла до її виключення 16.08.2022 року, положення частини 6 статті 176 КПК України є менш обтяжливим щодо обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість, адже законодавець чітко визначив часовий проміжок такого обмеження щодо застосування до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою виключно під час дії воєнного стану.

Тож, зважаючи на безпрецедентну повномасштабну військову агресію російської федерації проти України, з огляду, на попередню подібну судову практику застосування відмінних від тримання під вартою запобіжних заходів до осіб, які звинувачувались у державній зраді, диверсії, вчиненні терористичного акту та інших злочинах, мала наслідком те, що підозрювані та обвинувачені порушували вимоги КПК України й рішень судів та переховувались від органів досудового розслідування та судів, в першу чергу, на території країни агресора РФ, суд переконаний, що, у даному випадку, застосування положень ч. 6 ст. 176 КПК України, які тягнуть за собою обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод, переслідує легітимну мету, обумовлені суспільною необхідністю досягнення цієї мети, є пропорційним та обґрунтованим втручанням в реалізацію цього права.

Отже, з урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останньому, у разі визнання його винуватим, характеру кожного обвинувачення та обставин інкримінованих злочинів, їх підвищеної суспільної небезпеки, особи обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Поряд із цим, суд вважає слушними доводи сторони захисту про недоведеність заявлених прокурором ризиків, передбачених п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_8 здійснювати позапроцесуальний вплив на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з підстав відсутності достатнього обґрунтування на підтвердження існування цих ризиків, про що вже зазначалося у попередніх ухвалах суду.

При цьому, під час розгляду клопотання прокурором ОСОБА_3 не наведено іншого обґрунтування на підтвердження існування зазначених ризиків, ніж те, що судом визнане недостатнім, про що вже зазначалося в попередньому рішенні суду.

Оцінюючи доводи сторони захисту, наведені під час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне.

Стосовно викладених у письмових запереченнях захисника ОСОБА_4 доводів про недоцільність продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з мотивів наявності вже застосованого до останнього такого ж запобіжного заходу в межах іншого кримінального провадження, по якому на даний час триває процедура ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, суд вважає їх непереконливими та необґрунтованими з огляду на сукупний аналіз положень ст. ст. 131-132, 176-178, 183-184, 193-194, ч. 4 ст. 199 КПК України. Відповідна правова оцінка таким доводам надана в попередньому судовому рішенні.

Доводи сторони захисту про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів, суд відхиляє та вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже відповідно до вимог ст. 368 КПК України питання щодо винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину вирішується судом лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку. При цьому, оцінку наданим доказам стосовно їх належності та допустимості суд також має надати в нарадчій кімнаті.

В цьому контексті суд вважає доводи сторони захисту, зокрема, захисника ОСОБА_4 щодо відсутності доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_8 відомостей щодо літальних апаратів БПЛА працівнику спецслужб Російської Федерації ОСОБА_10 , змови його підзахисного з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на фінансування тероризму тощо, хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже надати відповідну правову оцінку цим доводам, суд може лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку, а не на стадії підготовчого провадження.

Не є аргументованими й доводи сторони захисту про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 .

Як неодноразово зазначалося у попередніх судових рішеннях, у даному випадку клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу на стадії судового розгляду вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

Викладені у письмових запереченнях доводи захисника ОСОБА_4 про наявність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, утримання неповнолітніх дітей, позитивні характеристики за місцем роботи, отримання подяк та нагород, а також те, що обвинувачений є власником корпоративних прав та нерухомого майна, є автором книги, безумовно заслуговують на увагу та враховувалися при прийнятті рішення, проте жодним чином не нівелюють та суттєво не зменшують встановлені судом ризики, а тому не можуть слугувати підставою для застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою. Тим більше, ці обставини існували і на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, втім, жодним чином не виступили стримуючим фактором у поведінці обвинуваченого.

Посилання захисника ОСОБА_4 у письмових запереченнях на неодноразовий виїзд та повернення обвинуваченого ОСОБА_8 із-за кордону на територію України, в той період часу, коли відносно нього здійснювалося досудове розслідування, а також те, що останній є особою призивного віку та в умовах воєнного стану не має змоги покинути територію України, суд відхиляє, адже, зважаючи на стан держави, в якому вона перебуває на даний час та наявності територій, які є непідконтрольними Україні та до яких у правоохоронних органів не має доступу, ОСОБА_8 в разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, задля уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до дій щодо виїзду до вказаних територій з подальшим перетином кордонів інших держав.

Доводи захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 щодо застосування до їх підзахисного більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, або визначення розміру застави, з огляду на положення Конституційного Суду України, суд відхиляє з мотивів наведених у цьому рішенні.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, тому судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, також зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

При цьому, у конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Тож, продовження існування встановлених судом обставин у їх сукупності, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження, а також не забезпечить виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора ОСОБА_3 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, обвинуваченому ОСОБА_8 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 21 січня 2024 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_8 обвинувачується, в тому числі, і у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, які пов`язані із державною зрадою, організацією сприяння діяльності терористичної організації «ДНР» та фінансуванням тероризму та безумовно мають підвищену суспільну небезпеку, приходить до однозначного висновку про неможливість, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченому.

Вирішуючи клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, суд виходить з того, що доводи, викладені стороною захисту фактично зводяться до заперечень на клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу і не містять об`єктивних та обґрунтованих підстав для зміни запобіжного заходу. Оцінка таким доводам захисника ОСОБА_7 надана в цьому рішенні при вирішенні клопотання прокурора.

Отже, подане захисником ОСОБА_7 клопотання про зміну запобіжного заходу не підлягає задоволенню з мотивів, наведених у цій ухвалі.

Захисник ОСОБА_7 через підсистему «Електронний суд» подав скаргу на дії та бездіяльність старшого слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ в Дніпропетровській області ОСОБА_13 та прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_14 .

В обґрунтування доводів своєї скарги захисник ОСОБА_7 зазначив, що бездіяльність слідчого ОСОБА_13 полягає в тому, що останній не отримав дозвіл суду на затримання ОСОБА_8 , не реагував на незаконне затримання останнього, не перевірив і не надав оцінку співпраці ОСОБА_8 з ГУР, не отримав дозвіл суду на проведення обшуку у квартирі ОСОБА_8 , під час проведення досудового розслідування порушив вимоги ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 13, 17, 94, 223 КПК України, не реагував та не надавав належної оцінки безпідставному та незаконному поновленню кримінального провадження, не дотримався строків досудового розслідування, не пересвідчився в законності набрання ОСОБА_8 процесуального статусу підозрюваного та обвинуваченого, бездіяв в питанні порушень вручення ОСОБА_8 повідомлення про підозру та проведення такої процедури без забезпечення присутності захисника, бездіяв в питанні невиконання слідством вимог ст. 91, 92, 94 КПК України, не реагував на порушення презумпції невинуватості, не роз`яснив та не забезпечив право підозрюваного на відвід кожному з групи слідчих, прокурорів, не контролював законність дій інших слідчих та правоохоронців, позбавив ОСОБА_8 права на відвід експерту та експертній установі, не забезпечив присутність захисника при затриманні ОСОБА_8 та при обшуку останнього, не реагував на обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не слідчим суддею, а прокурором, допустив внесення в зміст підозри та обвинувачення безпідставних, неправдивих, суперечливих, не підкріплених доказами, позбавлених логіки стверджень, що призвело до порушення права ОСОБА_8 н захист та належну правову процедуру, не допитав ОСОБА_8 у якості підозрюваного, не виконав вимоги ст. 9, 91, 223, п. 6 ч. 1 ст. 277 КПК України.

Бездіяльність прокурора ОСОБА_14 , на переконання захисника ОСОБА_7 , полягає в тому, що останній не продемонстрував на підтвердження прокурорського контролю жодних дій, рішень, допустив порушення передбаченого КПК України порядку виклику та вручення повідомлення про підозру, порушення при врученні повідомлення про підозру в день її складання та строку вручення такого повідомлення, порушення вимог негайного внесення передбачених ч. 4 ст. 278 КПК України даних до ЄРДР, порушення права на захист та суттєвих умов процесуальних дій відповідно до ч. 1 ст. 52, п.п. 1, 3, ч. 2 ст. 87 КПК України, порушення вимог обґрунтованості підозри та процедури складання повідомлення про підозру, некоректність та незрозумілість змісту повідомлення про підозру, відсутність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

А тому, захисник ОСОБА_7 вважав за необхідне всі зазначенні в його скарзі дії, рішення та бездіяльність прокурора ОСОБА_14 та слідчого ОСОБА_13 визнати незаконними (протиправними).

Захисником ОСОБА_4 до канцелярії суду подано скаргу на постанову старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_13 від 25.05.2022 року про відмову у задоволенні клопотання щодо виконання вимог ст. 111 КПК України під час здійснення досудового розслідування та визнання її протиправною.

В обґрунтування доводів скарги захисник ОСОБА_15 зазначив, що вказана постанова є протиправною з огляду на те, що слідчим, в порушення вимог ст. 111 КПК України, проведення ряду слідчих дій відбулося без повідомлення сторони захисту та без участі підозрюваного та/або його захисника. Вказаною постановою слідчим було фактично позбавлено права підозрюваного поставити питання, які він вважав за необхідне ініціювати перед свідками та експертами з метою доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, що вказує на порушення слідчим УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_13 загальних засад кримінального провадження, зокрема, права на захист.

А тому, на переконання захисника ОСОБА_4 вказана постанова старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_13 від 25.05.2022 року повинна бути визнана незаконною.

Захисником ОСОБА_4 до канцелярії суду подано скаргу на постанову старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_13 від 25.05.2022 року про часткову відмову у задоволенні клопотання, в частині надання допуску захиснику до державної таємниці.

В обґрунтування доводів скарги захисник ОСОБА_15 зазначив, що зволікання слідчого щодо оформлення допуску до державної таємниці на етапі досудового розслідування унеможливило в наступному реалізацію належного права на захист ОСОБА_8 .

А тому, на переконання захисника ОСОБА_4 вказана постанова старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_13 від 25.05.2022 року про часткову відмову у задоволенні клопотання, в частині надання допуску захиснику до державної таємниці повинна бути визнана незаконною.

Захисником ОСОБА_4 до канцелярії суду подано скаргу на дії т.в.о. начальника слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області ОСОБА_16 , та на дії заступника начальника слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області

ОСОБА_17 обґрунтування доводів скарги захисник ОСОБА_15 зазначив, що чинним КПК України не передбачено «т.в.о. начальника слідчого відділу», а тим паче, не передбачено, щоб замість начальника слідчого відділу, через риску ставив підпис його заступник. Тож, на переконання захисника ОСОБА_4 доручення про проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000032 та № 0000010 підписані неуповноваженими особами, що нівелює викладені в них обставини та зміст.

А тому, на переконання захисника ОСОБА_4 , дії т.в.о. начальника слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області ОСОБА_16 та дії заступника начальника слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області ОСОБА_18 є протиправними.

Захисником ОСОБА_5 до канцелярії суду подано скаргу на бездіяльність слідчих і прокурорів у кримінальному провадженні № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України.

В обґрунтування доводів скарги захисник ОСОБА_5 зазначила, що всі вилучені під час тимчасових доступів речі та документи підлягали поверненню їх володільцям після закриття кримінального провадження 13.07.2018 року, однак, вилучені оригінали документів слідчими та прокурорами повернуті не були, чим допущено протиправну бездіяльність у розумінні ст. 303 КПК України.

Також, захисник ОСОБА_5 зазначила, що вилучення оригіналів протоколів про порушення митних правил ОСОБА_8 та неповернення їх до Дніпропетровської митниці ДФС унеможливили розгляд судом справ за вказаними протоколами, чим було порушено право ОСОБА_8 на справедливий суд.

Захисник ОСОБА_5 вважає, що у сторони обвинувачення були відсутні правові підстави подальшого утримання речей і документів на підставі ухвал слідчих суддів, що втратили чинність.

А тому, просила визнати бездіяльність слідчих і прокурорів у кримінальному провадженні № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України протиправною.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав подану ним скаргу та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_4 підтримав подані ним скарги та просив їх задовольнити.

Захисник ОСОБА_5 підтримала подану нею скаргу та просила її задовольнити.

Захисник ОСОБА_19 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали подані захисниками ОСОБА_7 , Білухою та ОСОБА_5 скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення скарг захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вважав їх передчасними, оскільки, без дослідження матеріалів кримінального провадження неможливо надати оцінку обставинам, викладеним захисниками у своїх скаргах.

А тому, прокурор ОСОБА_3 вважав за необхідне відмовити у задоволенні скарг захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Заслухавши думки учасників судового провадження щодо заявлених скарг, суд дійшов такого висновку.

Положеннями ч. 2 ст. 303 КПК, на які посилається сторона захисту, визначено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора (ніж ті, що зазначені в частині 1 цієї статті) не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Отже, положення ч. 2 ст. 303 КПК не містять імперативної вимоги щодо обов`язкового розгляду по суті будь-яких скарг у підготовчому судовому засіданні, а лише вказують на можливість такого розгляду з урахуванням завдань підготовчого провадження, повноважень суду та з дотриманням правил, передбачених статтями 314-318 КПК (зокрема, на це указує використане законодавцем формулювання «можуть бути предметом розгляду», а не «розглядаються» чи «підлягають розгляду» тощо, а також пряме відсилання до правил статей 314-316 КПК).

Так, відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Статтею 315 КПК визначені ті питання, які вирішує суд з метою підготовки до судового розгляду, зокрема: 1) визначає дату та місце проведення судового розгляду; 2) з`ясовує, у відкритому чи закритому судовому засіданні необхідно здійснювати судовий розгляд; 3) з`ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді; 4) розглядає клопотання учасників судового провадження про: здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту; витребування певних речей чи документів; здійснення судового розгляду в закритому судовому засіданні; 5) вчиняє інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що підготовче судове засідання в судовому провадженні є обов`язковою, самостійною стадією кримінального процесу, основною метою проведення якого є визначення судом можливості на законних підставах призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Норми чинного КПК України не надають суду повноважень до ухвалення вироку оцінювати рішення слідчого, прокурора, оскільки з`ясування таких обставин виходить за межі компетенції суду на стадії підготовчого судового засідання, а також те, що суд не наділений правом досліджувати докази, що стосуються рішень, прийнятих слідчим та прокурором, так як такі обставини можуть бути досліджені судом під час судового розгляду.

З огляду на те, що захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у своїх скаргах просять зазначені ними порушення норм кримінального процесуального закону органом досудового розглянути саме під час підготовки до судового розгляду, суд вважає за необхідне визнати такі скарги передчасними, у зв`язку з чим відмовити у їх задоволенні. При цьому захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не позбавлені права під час судового розгляду посилатися на встановлені ними порушення КПК України, зокрема, під час дослідження доказів по справі.

Такі висновки суду повністю узгоджуються із висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, викладеними в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 273/1053/17, а також із висновками колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, викладеними в постанові від 29 серпня 2023 року у справі № 757/16489/22.

Захисником ОСОБА_4 подано клопотання про скасування арешту, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2022 року на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який знаходиться у відділенні АТ «ОТП Банк» за адресою: м. Київ, вул. Тимошенка, буд. 18.

Своє клопотання захисник ОСОБА_4 мотивував тим, що судом, при постановленні вказаної ухвали не враховано вимоги п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, вилучені та арештовані грошові кошти не були набуті злочинним шляхом та не мають відношення до кримінального провадження в межах якого проведено обшук та не можуть бути доказами у цьому кримінальному провадженні. Судом не обґрунтована необхідність застосування вимог ч. 2 ст. 172 КПК України в частині розгляду клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту без виклику та участі власника майна, чим порушено принцип змагальності, допущено порушення конституційних положень під час розгляду вказаного клопотання прокурора про арешт майна, судом порушено вимоги ст. 370 КПК України та, як наслідок, прийнято незаконне рішення.

В доповненнях до свого клопотання захисник ОСОБА_4 зазначив, що майно, вилучене в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який знаходиться у відділенні АТ «ОТП Банк» за адресою: м. Київ, вул. Тимошенка, буд. 18, вилучено протиправно, без дозволу слідчого судді та не уповноваженою на те особою, без дотримання п. 7 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним Наказом ГПУ, МВСУ, ДПАУ, СБУ, ДСАУ від 27.08.2010 року (далі - Інструкція), без застосування відеозапису під час проведення такої слідчої дії.

А тому, захисник ОСОБА_4 просив скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2022 року на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який знаходиться у відділенні АТ «ОТП Банк» за адресою: м. Київ, вул. Тимошенка, буд. 18.

Захисником ОСОБА_4 подано клопотання про скасування арешту, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2022 року на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході його особистого обшуку.

Своє клопотання захисник ОСОБА_4 мотивував тим, що вказана ухвала слідчого судді постановлена з істотним порушенням норм кримінально процесуального закону, є незаконною та невмотивованою, при її прийнятті було неповно, однобічно та необ`єктивно проведено судовий розгляд та досліджено надані слідчим докази з огляду на те, що обшук ОСОБА_8 є недійсним як процесуальна дія і, як наслідок, вилучені в нього предмети не можуть вважатися речовими доказами. Слідчим суддею арешт на майно було накладено з порушенням вимог ст. ст. 98, 104, 113, 115, 170, 233, 234 КПК України, не вказано яким саме критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, у даному кримінальному провадженні, в межах якого подано слідчим клопотання, відповідає арештоване майно ОСОБА_8 . Судом не обґрунтована необхідність застосування вимог ч. 2 ст. 172 КПК України в частині розгляду клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту без виклику та участі власника майна, чим порушено принцип змагальності судового розгляду, допущено порушення конституційних положень під час розгляду вказаного клопотання прокурора про арешт майна.

Вказані вище обставини, на думку захисника ОСОБА_4 , доводять порушення судом вимог КПК України при розгляді клопотання слідчого, необґрунтованість і безпідставність накладення судом арешту на особисте майно ОСОБА_8 та те, що потреби в застосуванні арешту не було і не має.

В доповненнях до свого клопотання захисник ОСОБА_4 зазначив, що під час проведення особистого обшуку ОСОБА_8 в протоколі слідчої дії не зазначено місце виявлення вказаних предметів, їх точна ідентифікація, в матеріалах кримінального провадження відсутнє рішення про особистий обшук ОСОБА_8 , так само як і відсутня ухвала на проведення обшуку приміщення в якому було затримано ОСОБА_8 , вилучення предметів, на які накладено арешт проведено без додержання вимог п. 7 Інструкції та КПК України.

А тому, захисник ОСОБА_4 просив скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході його особистого обшуку.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримав подані ним клопотання, просив їх задовольнити та скасувати арешти, накладені на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2022 року на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході обшуку банківського сейфу № 5-1, та на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2022 року на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході його особистого обшуку.

Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_8 підтримали клопотання захисника ОСОБА_4 про скасування арешту майна та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотань захисника ОСОБА_4 про скасування арешту майна, просив відмовити у їх задоволенні.

Свою позицію мотивував тим, що майно та грошові кошти арешт яких просить скасувати захисник ОСОБА_4 визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000032, а тому, вирішити їх долю суд має в порядку ст. 100 КПК України, під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

А тому, прокурор ОСОБА_3 вважав за необхідне відмовити у задоволенні клопотання захисників ОСОБА_4 .

Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши та проаналізувавши клопотання захисника ОСОБА_4 про скасування арешту майна, суд приходить до висновку, що подані стороною захисту клопотання не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та є такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Так, в поданих клопотаннях захисник ОСОБА_4 вказує про те, що майно, арешт якого він просить скасувати, визнане слідчим у даному кримінальному провадженні речовим доказом, що підтвердив і прокурор у підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як встановлено судом і не заперечувалося стороною обвинувачення та захисту, майно арешт якого просить скасувати захисник ОСОБА_4 визнане слідчим у даному кримінальному провадженні речовим доказом.

Виходячи з положень ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Отже, зважаючи на те, що клопотання про скасування заходів забезпечення кримінального провадження скасування арешту майна подані захисником ОСОБА_4 на стадії підготовчого провадження, з огляду на вимоги ч. 9 ст. 100 КПК України, правові підстави для скасування такого арешту майна, яке є речовим доказом, відсутні.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що клопотання захисника ОСОБА_4 про скасування арешту майна задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про можливість призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом, суд виходить з наступного.

Так, у підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вважав за необхідне призначити судовий розгляд на підставі наданого суду обвинувального акту суддею одноособово, у відкритому судовому засіданні за участю сторін кримінального провадження.

Захисник ОСОБА_4 заперечував проти призначення судового розгляду за вказаним обвинувальним актом, оскільки судом ще не розглянуто клопотання адвоката ОСОБА_20 в інтересах ОСОБА_21 про скасування арешту майна.

Захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтримали позицію захисника ОСОБА_4 .

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти призначення судового розгляду за вказаним обвинувальним актом, оскільки судом ще не розглянуті його заперечення на ухвали слідчих суддів, не надано можливості висловитися з приводу скарги, не розглянута заява про роз`яснення судового рішення.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію своїх захисників.

Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КПК України якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Так, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.05.2023 року визначена підсудність зазначеного кримінального провадження за Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Обвинувальний акт складено з дотриманням положень ст. 291 КПК України.

Підстав для закриття кримінального провадження на цей час не вбачається.

Таким чином, під час підготовчого судового засідання не були встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 КПК України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31 КПК України обвинуваченому ОСОБА_8 роз`яснено право на розгляд кримінального провадження відносно нього колегіально судом у складі трьох суддів.

Клопотань, передбачених ч. 2 ст. 31 КПК України про проведення розгляду кримінального провадження колегіально судом від обвинуваченого не надходило.

А тому, вислухавши думки учасників судового провадження, у відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 314 КПК України суд приходить до висновку про необхідність призначення судового розгляду на підставі зазначеного обвинувального акту, судовий розгляд здійснювати суддею одноособово у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за участю учасників кримінального провадження.

Доводи сторони захисту про неможливість призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом з підстав не розгляду клопотання адвоката ОСОБА_20 в інтересах ОСОБА_21 про скасування арешту майна, ненадання можливості виступу захиснику ОСОБА_7 , суд вважає необгрунтованими, надуманими та такими, що не заслуговують на увагу, які спрямовані виключно на затягування судового провадження по цій справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 31, 32, 174, 176-178, 183, 194, 196, 303, 314-315, 369-372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосований до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 (шістдесят) днів до 21 січня 2024 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою є 21 січня 2024 року включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_7 на дії та бездіяльність старшого слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ в Дніпропетровській області ОСОБА_13 та прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_14 відмовити.

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_13 від 25.05.2022 року про відмову у задоволенні клопотання щодо виконання вимог ст. 111 КПК України під час здійснення досудового розслідування відмовити.

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_13 від 25.05.2022 року про часткову відмову у задоволенні клопотання в частині надання захиснику допуску до державної таємниці відмовити.

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_4 на дії т.в.о. начальника слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області ОСОБА_16 , та на дії заступника начальника слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області ОСОБА_18 відмовити.

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_5 на бездіяльність слідчих і прокурорів у кримінальному провадженні № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України - відмовити.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2022 року на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході обшуку банківського сейфу № НОМЕР_1 , який знаходиться у відділенні АТ «ОТП Банк» за адресою: м. Київ, вул. Тимошенка, буд. 18 відмовити.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2022 року на майно ОСОБА_8 , вилучене в ході його особистого обшуку відмовити.

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України.

Судовий розгляд здійснювати суддею одноособово.

Судовий розгляд призначити у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 30 листопада 2023 року об 11 годині 00 хвилин.

В судове засідання викликати учасників кримінального провадження.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду в частині продовження запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання нею її копії.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали о 16 годині 30 хвилин 24 листопада 2023 року.

Суддя: ОСОБА_1