"29" вересня 2023 р.
Провадження № 1-кп/337/16/2023
ОКРЕМА ДУМКА
судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 стосовно вироку Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2023 року
1. 29 вересня 2023 року колегія суддів Хортицького районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ухвалила вирок, яким ОСОБА_4 був засуджений за ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Суд обрав запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду негайно.
Строк покарання ОСОБА_4 суд вирішив рахувати з моменту його затримання.
Вироком вирішені питання про цивільний позов та речові докази по справі.

Із вироком суду в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та негайного затримання ОСОБА_4 в залі суду не погоджусь з наступних міркувань.

2. ОСОБА_4 інкриміновано вчинення закінченого замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, з корисливих мотивів. Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_4 був визнаний винуватим, був вчинений 04 березня 2015 року.

19 квітня 2017 року слідчий суддя Запорізького районного суду Запорізької області відмовив слідчому у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрав ОСОБА_4 особисте зобов`язання строком на 2 місяці.

Вироком колегії суддів Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, та виправдано.

Ухвалою Запорізького апеляційного суд від 09 квітня 2019 року вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року відносно ОСОБА_4 скасований. Призначений новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

29 вересня 2023 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя після повторного розгляду справи ухвалив вирок, яким визнав ОСОБА_4 винуватим у пред`явленому обвинуваченні.

Протягом всього розгляду справи в судах ОСОБА_4 під вартою не перебував. Під час повторного розгляду справи Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, будь-який запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Судом були встановлені відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який є пенсіонером, не працює, не судимий, до кримінальної відповідальності раніше не притягався.

3. Пунктом 1 частини 4 статті 374 КПК України передбачено, що у резолютивній частині вироку, суд може прийняти рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Відповідно до положень статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Аналіз статей 331, 374 КПК України дає підстави для висновку про те, що може бути підставою для тримання особи під вартою та в якому порядку це вирішується.

Так, правовою підставою для обрання такого запобіжного заходу, як взяття під варту, може слугувати лише ухвала суду, або вирок, однак який вже набрав законної сили і зазначені дії щодо взяття під варту, будуть лише слугувати не заходом забезпечення кримінального провадження, а відбуванням покарання, визначеним судом у відповідному вироку.

У діючому КПК України відсутнє будь-яке посилання про те, що вирок суду першої інстанції може вступати в силу не за правилами визначеними в статті 532 КПК України, а будь-яким іншим чином, а разом з тим в КПК України не зазначено, що якась частина вироку може вступати в силу раніше, а якась частина вироку може вступати в силу в порядку ст. 532 КПК України.

4. Крім того, підпунктом 1.1 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18 березня 2013 року № 460/5 в Розділі ІІ Підстави та порядок приймання у СІЗО ув`язнених і засуджених, визначено, що є підставою для приймання та тримання у СІЗО ув`язнених і засуджених, а саме:

«1.1. Підставами для приймання та тримання у СІЗО ув`язнених і засуджених є:

- ухвала слідчого судді (суду) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або про застосування тимчасового або екстрадиційного арешту та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом;

- вирок суду, що набрав законної сили, про засудження до покарання у виді позбавлення волі стосовно засудженого, який не перебував під вартою;

- ухвала суду про тимчасове залишення засудженого у СІЗО або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до СІЗО у випадках, передбачених статтями 90 КВК та 537 КПК;

- ухвала суду про скасування звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та направлення його для призначеного відбування покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

З урахуванням особи суд може направити засудженого до обмеження волі до місця відбування покарання у порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі. У цьому випадку засуджений звільняється з-під варти при прибутті до місця відбування покарання».

Таким чином, підставою для тримання у слідчому ізоляторі може бути лише вирок суду, що набрав законної сили.

5. КСУ у рішенні № 1-р/2017 від 23.11.2017 року зазначив, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотання сторони обвинувачення ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції.

Рішення суду про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із взяттям його під варту в залі суду, на мою думку, порушує право на захист обвинуваченого ОСОБА_4 .

Прокурор із клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до суду не звертався, а заявив про це усно в судових дебатах, ризики, які виправдовують тримання ОСОБА_4 під вартою, не обґрунтував.

Сторона захисту була позбавлена можливості заперечити наявність ризиків, які є підставою для тримання обвинуваченого під вартою.

Суд у вироку мотивував необхідність обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою наявністю ризику перешкоджання кримінальному провадженню та переховування від суду. Із даним висновком суду я не можу погодитись, оскільки докази на підтвердження існування цих ризиків прокурором надані не були. Одноразова неявка ОСОБА_4 до суду через стан здоров`я на мою думку не є виключною обставиною, яка дає підстави вважати, що обвинувачений має намір переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню.

6. Крім того, оскільки вирок не набрав законної сили, то на ОСОБА_4 розповсюджуються гарантії п. 3, 4 ст. 5 Європейської конвенції про права людини. Так, вказана гарантія «застосовується з дня затримання звинуваченого і закінчується в день набрання вироком законної сили» (п .55 Stvrtecky v. Slovakia; п. 23-24 Solmaz v. Turkey, п. 9 Wemhoff v. Germany).

Проте, ОСОБА_4 не має процесуальної можливості скористатись своїм правом на оскарження рішення про його тримання під вартою, а має право лише разом з апеляційною скаргою подавати клопотання про зміну запобіжного заходу. Рішення про запобіжний захід, обраний вироком суду, не є окремим предметом апеляційного оскарження, оскільки переглядається разом з іншими питаннями, викладеними у вироку.

Отже має місце випадок, коли обвинувачений буде перебувати під вартою без визначення граничного строку.

7. Висновок.

Із вироком суду в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та негайного затримання ОСОБА_4 в залі суду не погоджусь, оскільки дане питання могло бути вирішено судом лише шляхом постановлення ухвали в порядку статті 331 КПК України. Вирок суду, який не набрав законної сили, не є підставою для тримання обвинуваченого під вартою. Обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою порушує право обвинуваченого на захист, оскільки йому не надана можливість надати докази і аргументи проти застосування запобіжного заходу, а також оскаржити в апеляційному порядку рішення про його тримання під вартою.

29 вересня 2023 року,

Суддя

Хортицького районного

суду м. Запоріжжя ОСОБА_1