У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000412 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Житомирської області селище Ружин, українця, громадянина України, із середньою технічною освітою, одруженого, офіційно не працюючого , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8

потерпілий ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати. Призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання із іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи; не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпілій вважає вирок суду незаконним через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке є несправедливим через м`якість. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується негативно, не має міцних соціальних зв`язків, постійного місця роботи, погрожує фізичною розправою людям, які роблять йому зауваження, а тому вважає, що виправлення обвинуваченого можливо лише в за умови перебування в місцях позбавлення волі.

Зауважує, що обвинувачений спричинив апелянту фізичні пошкодження, що призвело до інвалідності по зору та не відшкодував йому матеріальної шкоди, спричинену кримінальним правопорушенням.

Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_6 не попросив вибачення ні під час досудового розслідування ні під час судового розгляду, навпаки відносився зверхньо, презирливо з насмішкою. Вважає, що призначена судом міра покарання, не виконає мету, а саме виправлення ОСОБА_6 і не змінить його життєвої позиції спричиняти оточуючим фізичний біль та моральну шкоду.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 21.10.2022 у ОСОБА_6 на ґрунті особистих неприязнених відносин до потерпілого ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень останньому. Того ж дня в обідній час, але не пізніше 13 год.45 хв. з метою реалізації свого умислу ОСОБА_6 прийшов до місця мешкання потерпілого, а саме на територію дачної ділянки АДРЕСА_2 , підійшов до ОСОБА_5 та наніс декілька ударів руками в область голови потерпілого, в результаті чого останній впав на землю та перебував у вказаному положенні не рухаючись. Незважаючи на це, ОСОБА_6 наніс ще декілька ударів ногою в область голови потерпілого. В загальній кількості ОСОБА_6 наніс ОСОБА_5 не менше ніж сім ударних дій.

В результаті протиправних дій ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми правого ока - субкон`юктівального розриву правого ока, кон`юктивіту правого ока, синців та саден обличчя, крововиливів у м`які тканини обличчя. Тілесні ушкодження у ОСОБА_5 відносяться до категорії тяжких за ознакою стійкої втрати працездатності більш ніж на 1/3. Між тілесними ушкодженнями та втратою зору на праве око(субкон`юктивального розриву правого ока зі втратою оболонок, гіфемою, гемофтальму, відшарування сітківки правого ока, конь`юктивіту правого ока) мається прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, поєднане зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого, який не наполягав на призначення обвинуваченому більш суворого покарання, вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного злочину.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, в межах санкцій інкримінованих правопорушень та апелянтом також не оскаржується.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відносяться до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину свою визнав повністю, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, лікувався стаціонарно в психіатричному відділенні в 2001 з діагнозом «Депресивний епізод легкий, на фоні аномалії особи змішаного типу. Обстежувався стаціонарно по направленню Заводського РВК в 2005. Діагноз-психічно здоровий та не перебуває на обліку у Обласному наркологічному диспансері, офіційно не працює. Встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття.

В апеляційній скарзі потерпілий просив вирок суду першої інстанції скасувати, призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Водночас, в судовому засіданні апеляційного суду, потерпілий змінив свою думку щодо призначеного ОСОБА_6 покарання та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін. Зауважив, що він з обвинуваченим дійшли згоди і ОСОБА_6 виплатив йому спричинену матеріальну шкоду в розмірі 4 000грн., в подальшому обіцяв виплатити ще, коли знайде роботу.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_6 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачений раніше не судимий, є інвалідом 3 групи, має захворювання, потребує лікування,враховуючи думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного йому заходу примусу, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, підстав вважати рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням таким, що прийняте у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає. А тому апеляційна скарга потерпілого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 418, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: