КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000280 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 27.10.2022 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

- 08.11.2022 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 185, ч. 1, 2 ст. 200 КК України на 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироками Дніпровського районного суду м. Києва від _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/4007/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1

27.10.2022 року та Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2022 року, та призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Також цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 , 18.01.2023 року приблизно о 17 годині 20 хвилин, перебуваючи в маршрутному таксі №509, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Ялтинська, 7, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вирішив повторно, таємно викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , знаходячись в середині вищевказаного транспортного засобу, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, переконавшись та вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, взяв належне ОСОБА_9 майно: грошові кошти у розмірі 4 000 гривень; мобільний телефон «Samsung J530 FM» чорного кольору, вартістю 1 900 гривень, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними злочинними діями, ОСОБА_6 завдав матеріального збитку потерпілому на загальну суму 5 900 гривень.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2022 та Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2022, остаточно визначивши до відбуття покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні міри покарання та визначенні розміру невідбутої частини покарання за попереднім вироком, яка підлягає приєднанню в порядку ст. 71 КК України, судом не надано належної оцінки фактам, що беззаперечно доводять особливу суспільну небезпечність, як особи обвинуваченого, так і вчиненого ним діяння.

Зокрема, як вбачається із обставин кримінального правопорушення, визнаних судом доведеними, ОСОБА_6 , будучи достеменно обізнаний, що має дві чинні судимості за вчинення аналогічних злочинів, вже має відбувати реальний термін кримінального покарання, перебуває на іспитовому строку за іншим вироком, лише через 3 місяці після ухвалення останнього за часом вироку наполегливо та зухвало продовжив вчиняти умисні корисливі тяжкі злочини проти власності.

Тому при помилковому призначенні мінімального покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті, судом хоча й зазначено у мотивувальній частині вироку, проте належним чином не оцінено той факт, що обвинувачений двічі засуджений за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, та не отримавши достатньо суворого покарання, помилково не перебуваючи під вартою та відчувши безкарність, зухвало продовжив вчиняти крадіжки.

За таких обставин, вважає, що мінімальне покарання призначене як

за вчинення інкримінованого злочину, так і остаточне, призначене за сукупністю вироків внаслідок своєї м`якості не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому висновки судупершої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, що відповідає юридичній кваліфікації діянняч. 4 ст. 185 КК України, колегія суддів не переглядає, оскільки вони ніким із учасників судового провадження не оспорюються.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Міра покарання призначена обвинуваченому ОСОБА_11 відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно із ст. 12 КК України, є тяжким злочином, та обставини, в яких воно вчинено, особу винного, який не одружений, не працює, характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, а у лікаря нарколога перебуває на обліку з 13.04.2012 року з діагнозом: «Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання наркотичних та інших психоактивних речовин. Вживання зі шкідливими наслідками.», раніше судимий, і даний злочин вчинив, не відбувши покарання за попередніми вироками, а також визнання ним вини, як обставину, яка пом`якшує його покарання, та відсутність таких обставин, які його обтяжують.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі, в межах визначених санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень неможливе без ізоляції від суспільства, а з урахуванням того, що ОСОБА_6 не відбув покарання, призначене вироками Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2022 року та Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2022 року, остаточне покарання визначив ОСОБА_6 на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши невідбуту частину покарання за попередніми вироками, у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, що за своїм видом і розміром не лише відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, але і є необхідним і достатнім для його виправлення та перевиховання.

Твердження ж прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення у виді 6 років позбавлення волі, та остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України у виді 7 років позбавлення волі, з урахуванням того, що обвинувачений, будучи достеменно обізнаний, що має дві судимості за вчинення аналогічних злочинів і вже має відбувати реальний термін кримінального покарання, а за іншим вироком перебуває на іспитовому строку, лише через 3 місяці після ухвалення останнього за часом вироку знову вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки всі ці обставинине лише знайшли своє відображення в кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України за відповідними кваліфікуючими ознаками, але й були належним чином враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання, як за вчинений злочин, так і остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, яке він має відбувати реально, котре, всупереч тверджень апелянта, суд належним чином мотивував, оцінивши вищезазначене в сукупності з іншими даними про особу винного та фактичними обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення, які вказують й на часткове відшкодування ним завданої потерпілому шкоди шляхом повернення викраденого у нього майна, яким обвинувачений в будь-який спосіб міг розпорядитися до його вилучення по спливу майже 14 днів від часу вчинення злочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду при призначенні обвинуваченому покарання, справедливість обраного ОСОБА_6 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом його строк - як у виді 5 років позбавлення волі, так і остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

А відтак, призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 71 КК України.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

___________________ ____________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3