Номер провадження: 11-кп/813/1466/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2022 року в кримінальному провадженні №0000553 від 18.08.2022 року щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, із незакінченою вищою освітою, який працює на посаді бухгалтера у ФОП, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ч. 1, ч. 3 ст. 76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_10 покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк відбування покарання, а саме іспитовий строк ОСОБА_10 , відповідно до вироку суду рахується з моменту проголошення вироку, тобто з 28.11.2022 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України обвинуваченому ОСОБА_10 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 18.08.2022 року до 22.08.2022 року, із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вироком суду скасовано запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 у виді тримання під вартою із визначеним розміром застави у сумі 99240 грн., та вказану заставу, внесену за обвинуваченого ОСОБА_10 згідно квитанції №0.0..1 від 19.08.2022 року на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Одеській області у сумі 99240 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч двісті сорок гривень) визначено повернути заставодавцю ОСОБА_12 .

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

У невстановлену дату, час та місці ОСОБА_10 , із корисливих мотивів, незаконно придбав особливо небезпечні наркотичні засоби та достовірно знаючи, що вказані речовини є особливо небезпечними наркотичними засобами, діючи умисно, з метою подальшого їх збуту зберігав їх за місцем свого тимчасового мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, 18.08.2022 року, за адресою: АДРЕСА_3 , співробітниками Національної поліції в Одеській області проведено санкціонований обшук, в ході якого виявлено та вилучено: полімерний пакет із речовиною рослинного походження зеленого кольору з аркушем із написом «Левендер Флеш 100 г», полімерний пакет із речовиною рослинного походження зеленого кольору із аркушем із написом «Левендер Флеш 100 г», полімерний пакет із речовиною рослинного походження зеленого кольору з аркушем із написом «Левендер Флеш 35 г», полімерний пакет із речовиною рослинного походження зеленого кольору на пакеті напис «WW 30г», полімерний пакет із речовиною рослинного походження зеленого кольору у вигляді семян на пакеті напис «WW 30г», шприц з в`язкою речовиною темно-коричневого кольору, який знаходився у поліетиленовому пакеті, ваги сірого кольору у кількості 2 одиниці, 14 (чотирнадцять) пакетиків полімерних із написом та логотипом «Нова Пошта».

Встановлено, що речовина рослинного походження зеленого кольору є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, маса канабісу в перерахунку на висушену речовину становить 85,455 грам, 84,305 грам, 31,746 грам, 3,1 грам відповідно, а в`язка речовина темно-коричневого кольору об`ємом 0,4 мл в шприці, містить особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - екстракт канабісу, маса екстракту канабісу в перерахунку на суху речовину становить 0,171 грама.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за кваліфікуючими ознаками - незаконне придбання, зберігання особливо небезпечних наркотичних засобів, з метою збуту, якщо предметом таких дій були особливо небезпечні наркотичні засоби.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.307 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі, з конфіскацією його майна.

Прокурор посилається на неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на його м`якість. Прокурор вважає, що суд безпідставно застосував при призначенні покарання положення ст.ст. 69, 75 КК України, зокрема не врахував те, що вчинений обвинуваченим злочин пов`язаний із незаконним обігом наркотичного засобу - канабісу, який є особливо небезпечним, а також розмір вилучених у обвинуваченого наркотичних засобів.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_8 , який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 в частині необґрунтованого застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України, просив призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України; думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_10 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши вирок суду першої інстанції на відповідність його вимогам закону, колегія суддів не встановила порушень вимог матеріального та процесуального права, які б слугували підставами для скасування або зміни вироку, а тому вважає вирок законним та обґрунтованим.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з підстав його м`якості, зокрема необґрунтованого на думку прокурора застосування положень ст.ст.69, 75 КК України при призначенні покарання, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Розглядаючи доводи скарги прокурора, апеляційний суд враховує, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_10 і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, наявність обставин, які у відповідності до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого. Зокрема суд врахував: щире каяття обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення; відсутність попередніх притягнень до кримінальної відповідальності та судимостей; наявність на його утриманні матері ОСОБА_10 , яка має першу групу інвалідності безстроково та потребує постійного стороннього догляду. Окрім вказаних обставин, що пом`якшують покарання, судом першої інстанції враховані позитивні характеристики обвинуваченого ОСОБА_10 за місцем проживання та місцем роботи, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, встановлення декількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.307 КК України, без призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, а також можливості звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Ключовою обставиною, яка враховується колегією суддів при вирішенні питання щодо обґрунтованості доводів прокурора стосовно незаконності вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України, є те, що на утриманні обвинуваченого знаходиться його матір ОСОБА_10 , яка має першу «А» групу інвалідності безстроково та потребує постійного стороннього догляду, з огляду на повну втрату здатності до самообслуговування, що підтверджується наступними доказами.

Довідкою про склад сім?ї від 03.03.2021 року підтверджується, що ОСОБА_10 проживає разом із матір`ю ОСОБА_10 , 1974 року народження.

Відповідно до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10ААВ №746684 від 03.12.2014 року, матір обвинуваченого - ОСОБА_10 , 1974 року народження, визнана інвалідом І-А групи за загальним захворюванням безстроково, потребує постійного стороннього догляду (а.п.25, 26).

Згідно висновку №402 від 14.09.2022 року ОСОБА_10 , яка є інвалідом І-А групи (посвідчення № НОМЕР_1 ), із встановленим певним діагнозом, потребує постійного стороннього догляду, здатність до самообслуговування повністю втрачена.

Відповідно до висновку №403 від 14.09.2022 року обвинувачений ОСОБА_10 за станом здоров`я може надавати послуги по догляду за хворою матір`ю ОСОБА_10 .

Згідно довідки від 26.09.2022 року №16.02-10/2227, яка видана ОСОБА_10 про те, що 26.09.2022 року надав документи для визначення права на отримання виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі за ОСОБА_10 , як особою з інвалідністю І групи підгрупи А (а.п.30).

Вищевказані копії документів свідчать про те, що матір обвинуваченого ОСОБА_10 має розраховувати лише на допомогу та догляд з боку обвинуваченого.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України №561 від 05.09.2011 року, встановлено, що І група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

До першої групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Підставою для встановлення першої групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Враховуючи обставини даної справи, колегія суддів вважає, що у разі призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в місцях позбавлення волі, про що просить прокурор, таке покарання суттєво вплине на подальшу долю та життя його матері - ОСОБА_10 , яка є інвалідом І групи «А» та повністю залежна від обвинуваченого, оскільки з огляду на стан її здоров`я, потребує постійного стороннього догляду.

За встановлених апеляційним судом обставин, на думку колегії суддів, в даній справі, при призначенні покарання, безперечно мають враховуватися умови відбування призначеного судом покарання не тільки для обвинуваченого, а й для інших осіб, які залежать від обвинуваченого, зокрема можливості його перебування на волі, що місцевим судом було вірно враховано.

Також, на думку колегії суддів, за встановлених апеляційним судом обставин, в даному кримінальному провадженні, при призначенні покарання, безперечно мають враховуватися причини, умови, обстановка вчинення обвинуваченим злочину, та його поведінка після скоєння ним кримінально протиправного діяння.

Під час апеляційного розгляду встановлено наступне: обвинувачений ОСОБА_10 виховувався в неповній родині; з 10-річного віку проживав без батька, його вихованням займалася матір до моменту її тяжкого захворювання. З 2014 року мати обвинуваченого хворіє та з 2016 року повністю втратила можливість самообслуговування та потребує стороннього догляду.

Тобто обвинувачений ОСОБА_10 , з чотирнадцятирічного віку, будучи позбавленим достатнього та повного батьківського піклування, вимушений був піклуватися як за себе, так і за хворою матір`ю, стан здоров`я якої з кожним роком погіршувався. Цілком очевидно, що в зазначених життєвих умовах, обвинувачений та його мати перебували в тяжкому майновому стані, а тому обвинувачений вимушений був прикладати зусиль для заробляння коштів на існування.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, можливо визнати такими, що свідчать про вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 злочину унаслідок збігу тяжких майнових та сімейних обставин.

Крім того, при прийнятті рішення щодо можливості призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті кримінального закону, та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, місцевий суд, окрім іншого, зазначив про наявність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття, з чим погоджується апеляційний суд.

Апеляційний суд враховує, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Про щире каяття свідчить ставлення обвинуваченого до вчиненого ним злочину та його поведінка після вчинення кримінального правопорушення.

З оскарженого вироку та журналу судового засідання від 24.11.2022 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції визнав свою вину, підтвердив вірність обставин викладених в обвинувальному акті та пояснив, що злочин скоїв у зв`язку із важким матеріальним станом, необхідністю лікування матері, стан якої постійно погіршувався. Разом з тим, обвинувачений вказав, що щиро кається у скоєному, повністю усвідомив протиправність своїх дій, зобов`язався в подальшому не порушувати закон та заробляти грошові кошти лише законним шляхом.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 фактично виконав свою обіцянку перед судом першої інстанції та підтвердив перед апеляційним судом факт щирості його каяття, підтвердженням чого є надані стороною захисту документи, які свідчать про позитивну динаміку процесу виправлення обвинуваченого.

Так, колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 , станом на даний час, відновив своє навчання в Одеському національному економічному університеті, що підтверджується довідкою ОНЕУ від 14.06.2023 року та копією Наказу №387-Ос від 19.09.2023 року про поновлення на навчанні.

Відповідно до характеристик з місць працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_10 у ФОП « ОСОБА_13 » та у ТОВ «ГАЗ ГРАНД», останній прийнятий на роботу бухгалтера з 09.09.2022 року та з 22.12.2022 року відповідно, позитивно характеризується, як відповідальний, компетентний в своїй професійній діяльності, неконфліктний та відмінно працюючий працівник.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про усвідомлення обвинуваченим протиправності своїх дій, щирість його каяття та вжиття дієвих заходів виправлення своєї поведінки.

Крім того, згідно характеристики за місцем проживання від 21.11.2022 року ОСОБА_10 позитивно характеризується, має гарні стосунки із сусідами, мешкає з хворою матір`ю ОСОБА_10 , 1974 року народження, яка є інвалідом І-А групи, за якою здійснює догляд, купує продукти, ліки, сплачує медичну допомогу (а.п.34).

Відповідно до характеристики за місцем працевлаштування, наданою ФОП « ОСОБА_14 від 21.11.2022 року, ОСОБА_10 з 09.10.2021 року працює бухгалтером, позитивно характеризується, з відповідальність відноситься до виконання роботи (а.п.35).

Таким чином, враховуючи обставини даного кримінального провадження, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, є не судимим, має позитивні характеристики за місцем роботи та місцем проживання, визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення та щиро розкаявся, має критичну оцінку своїй протиправній діяльності, жалкує про скоєне, продовжує навчатися та працювати, утримує матір-інваліда, що хворіє та потребує стороннього догляду, апеляційний суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 можливе без відбування ним реального покарання.

Отже, висновок суду у вироку щодо наявності підстав для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст.69 КК України, а також його звільнення з випробуванням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, зроблений з урахуванням всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо виду, розміру та порядку відбування призначеного судом покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 75 КК України, відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України, забезпечує виконання принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав вважати, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через його м`якість.

Вказаний висновок колегії суддів узгоджуються із висновками касаційного суду, викладеними в постанові Верховного Суду від 24.10.2023 року (справа № 750/7842/22), в яких Суд вказав про правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону про кримінальну відповідальність, а саме приписів ст.ст. 69, 75 КК України, до засудженої особи за ч.2 ст.307, ч.1 ст.309 КК України, з урахуванням обставин вчинених злочинів та особи засудженого.

З огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора щодо незаконності вироку в частині призначеного покарання.

Інших доводів щодо незаконності прийнятого судом першої інстанції рішення в частині призначеного покарання, прокурором в апеляційній скарзі не наведено.

Оскільки апеляційна скарга прокурора не містять у собі достатніх підстав для скасування вироку суду, а судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухвалені вироку, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2022 року в кримінальному проваджені №0000553 від 18.08.2022 року, який ОСОБА_10 засуджений за ч.2 ст.307 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4