Справа №293/1953/19
Провадження №1-кп/293/78/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2023 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі колегії суддів:

головуючої судді ОСОБА_1

секретаря судових засідань ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого(в режимі відеоконференції) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі дистанційного судового провадження з ДУ "Райківська виправна колонія № 73" кримінальне провадження №0000259 від 18.09.2019 по обвинуваченню ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стирти Черняхівського району Житомирської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовозобов`язаного, раніше судимого 24.04.2017 Черняхівським районним судом Житомирської області за ч.3 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі,на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки та востаннє вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 19.01.2023 за ч. 4 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 69 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

ОСОБА_4 , раніше судимий 24.04.2017 Черняхівським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки та маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний, корисливий злочин за наступних обставин.

14.09.2019, близько 09 години 30 хвилин, ОСОБА_4 разом із своїм братом ОСОБА_5 перебували поблизу магазину «Продукти», що в смт Черняхів по вулиці Коростенській, 101 Черняхівського району Житомирської області, де спільно розпивали алкогольні напої. Після чого ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_4 продовжити розпивати алкогольні напої в автомобілі марки DAF, модель 95XF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який стояв з напівпричепом марки ПП, модель Fruenhaul, тип н/причіп-контейнеровоз-Е. реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував в користуванні ОСОБА_6 та знаходився поблизу ТОВ «Юнатал» за адресею: смт Черняхів, вулиця Коростенська, 101б Черняхівського району Житомирської області, так як автомобіль був відчинений та доступ до нього був наданий його водієм ОСОБА_7 .

Після спільного розпиття алкогольних напоїв в салоні вищевказаного автомобіля, ОСОБА_5 , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння заснув.

У вказаний день, близько 12 години 40 хвилин, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на повторне, незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме: автомобілем марки DAF, модель 95XF, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки ПП, модель Fruenhaul, тип н/причіп-контейнеровоз-Е, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував у користуванні ОСОБА_6 , який знаходився на прилеглій території до ТОВ «Юнатал» за адресою: смт Черняхів, вулиця Коростенська, 101б Черняхівського району Житомирської області.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки DAF, модель 95XF, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки ПП, модель Fruenhaul, тип н/причіпь-контейнеровоз-Е, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував у користуванні ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , переконавшись у тому, що за його злочинними діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, за допомогою електричних дротів замка запалювання автомобіля, запустив двигун внутрішнього згорання та поїхав на автомобілі з напівпричепом до місця свого проживання в АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_4 своїми злочинними діями, незаконно, всупереч волі, повторно заволодів транспортним засобом, а саме автомобілем марки DAF, модель 95XF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 186335 грн., з напівпричепом марки модель Fruenhaul, тип н/причіп-контейнеровоз - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 50864 грн., який перебував у користуванні ОСОБА_6 .

Своїми умисними діями, які виразились у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненими повторно, ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.

II. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та не оспорює фактичні обставини, пояснивши при цьому, що він правильно розуміє зміст пред`явленого йому обвинувачення та не заперечує про визнання недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому ОСОБА_4 просив суд суворо не карати, визначити йому мінімальну міру покарання.

Від потерпілого ОСОБА_6 надійшла до суду заява, в якій просить здійснювати розгляд кримінального провадження без його участі, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг доказів, які потрібно дослідити, та порядок їх дослідження, відповідно до частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, суд вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та учасниками судового провадження не заперечується про таке, які показали, що правильно розуміють зміст цих обставин, така їх позиція є добровільною, вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.

IІІ. Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Аналізуючи наявність складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 289 КК України, у редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто у редакції, яка діяла до 03.09.2020, передбачена відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом з будь-якою метою, вчинене за попередньою змовою групою осіб або повторно, або поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя або здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинене з проникненням у приміщення чи інше сховище, або якщо воно завдало значної матеріальної шкоди потерпілому.

Під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Основним безпосереднім об`єктом злочину є контрольоване використання транспортних засобів, перелічених у примітці до ст. 286. Ці транспортні засоби виступають предметом цього злочину.

Об`єктивна сторона злочину полягає у незаконному заволодінні транспортним засобом. Систематичний аналіз норм Особливої частини КК дає змогу виділити такі ознаки діяння при вчиненні цього злочину; 1) воно полягає лише в активній поведінці - дії; 2) дія проявляється в отриманні можливості керувати таким транспортним засобом; 3) поведінка винного є незаконною, він не має ані дійсного, ані уявного права на транспортний засіб, заволодіння яким здійснює; 4) заволодіння транспортним засобом здійснюється без чітко вираженого і дійсного волевиявлення власника або закопаного користувача транспортного засобу. При цьому воля потерпілого або ігнорується (при таємному заволодінні), або подавляється (при застосуванні насильства або погрози його застосування), або ж фальсифікується (при заволодінні шляхом обману).

Поняття заволодіння транспортним засобом дано у п. 1 примітки до ст. 289. Із цієї примітки випливає, що способом такого заволодіння (протиправного вилучення) може бути будь-який (таємний відкритий, обман тощо).

Разом з тим закінченим злочин вважається з моменту, коли винний отримав можливість керувати транспортним засобом і здійснювати рух на ньому внаслідок запуску двигуна чи буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі, а якщо заволодіння відбувається під час руху такого засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Суб`єктом злочину є особа, яка не має права на користуванні транспортним засобом, щодо якого здійснюється незаконне заволодіння.

Суб`єктами цього злочину не можуть виступати: а) водії транспортних засобів, закріплених за ними адміністрацією підприємств установ, організацій, в яких працюють такі водії; б) особи, відповідальні за технічний стан та експлуатацію транспортних засобів, закріплених за ними (начальник колони, інженер з експлуатації тощо); в) особи, яким власник видав доручення на управління транспортним засобом; г) співвласники транспортного засобу; д) особи, які користуються транспортним засобом за згодою власника чи законного користувача, хоча б ця згода і не була належно оформлена. Кримінальній відповідальності за злочин, передбачений ч. 1 ст. 289, підлягають осудні особи, які досягли 16-річного, а за злочини, передбачені ч. 2 та 3 ст. 289,- 14-річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину є мета. Проте вона в законі не конкретизована, чим підкреслюється, що змістом кримінально-правової заборони заволодіння транспортним засобом може бути як заволодіння ним з наміром ніколи не повертати його власникові (законному володільцю), так і з наміром використати його для проїзду у певний пункт або для прогулянки, а потім повернути власникові (законному володільцю) чи кинути на дорозі.

З огляду на вік обвинуваченого, а також відсутність підстав для виключення ОСОБА_4 з числа суб`єктів вказаного кримінального правопорушення, та відсутність будь-яких фактичних даних, які б вказували на неосудність (обмежену осудність) обвинуваченого або перебування його у такому стані до постановлення вироку, суд вважає, що ОСОБА_4 є суб`єктом цього злочину.

Кваліфікуючими ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом є вчинення цього діяння: 1) за попередньою змовою групою осіб; 2) повторно; 3) у поєднанні з насильством, що не є небезпечним для життя або здоров`я потерпілого, або погрозою застосування такого насильства; 4) з проникненням у приміщення чи інше сховище або 5) завдання значної матеріальної шкоди потерпілому (ч. 2 ст. 289).

Поняття повторності щодо цього злочину визначене у п. 2 примітки до ст. 289 КК України. Так, відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або злочин, передбачений статтями 185, 186, 187, 189 - 191, 262, 410 цього Кодексу.

Злочин, інкримінований ОСОБА_4 був вчинений ним в період іспитового строку, який призначений вироком Черняхівським районним судом Житомирської області від 24.04.2017 за ч.3 ст. 185 КК України, а тому дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати з урахуванням такої кваліфікуючої ознаки, як повторність.

Щодо наявності в діях ОСОБА_4 кваліфікуючої ознаки - завдання значної матеріальної шкоди потерпілому, судом зазначається наступне

Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, також про адміністративні правопорушення на транспорті» відповідно до частин 2, 3 ст. 289 КК ( 2341-14 ) та п. 3 примітки до цієї статті матеріальну шкоду слід визнавати значною в разі заподіяння реальних збитків на суму від 100 до 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а великою - на суму понад 250 таких мінімумів.

При вирішенні питання про те, чи були збитки реальними, необхідно виходити з положень п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України ( 435-15 ), де зазначено, що такими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а

також витрати, що вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Якщо транспортний засіб не зазнав ніяких пошкоджень унаслідок незаконного заволодіння, його технічний стан не погіршився і відновлення він не потребує або сума відповідних витрат менша від зазначеної у п. 3 примітки до ст. 289 КК ( 2341-14 ), така кваліфікуюча ознака, як заподіяння значної або великої шкоди, відсутня.

У випадках коли особа знищила транспортний засіб, яким незаконно заволоділа, чи призвела до такого стану, що він повністю втратив свою цінність і його вже не можна використовувати за прямим призначенням, розмір реальних збитків дорівнює вартості

автомобіля на день учинення злочину. Таким же чином треба вирішувати це питання, якщо транспортний засіб після незаконного заволодіння не знайдено.

У разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Так, обґрунтовуючи правову кваліфікацію діянь ОСОБА_4 орган досудового розслідування та прокурор послалися на те, що « ОСОБА_4 своїми злочинними діями, незаконно, всупереч волі, заволодів транспортним засобом, а саме автомобілем марки DAF, модель 95XF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 186335 грн., з напівпричепом марки модель Fruenhaul, тип н/причіп-контейнеровоз - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 50864 грн., який перебував у користуванні ОСОБА_6 , заподіяв останньому великої матеріальної шкоди на загальну суму 237199 грн».

Однак, як свідчить практика значна матеріальна шкода при угоні автомобіля повинна полягати у реальних збитках, які поніс потерпілий (постанова ВС від 18.08.2021 у справі № 662/937/17)

Суд звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження наявна заява потерпілого, згідно з якою останній отримав на зберігання викрадений у нього автомобіль і не має жодних претензій, що підтвердив також поданою письмовою заявою до суду. Крім того, відсутність претензій матеріального характеру підтверджено незаявленням потерілим цивільного позову. Отже, залишення у потерпілого на зберіганні автомобіля свідчить про відсутність реальних збитків. Також з пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 не вбачається, що внаслідок його незаконних дій було заподіяно шкоди транспортному засобу, не долучались такі дані і до матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду.

У зв`язку з викладеним, суд виключає з обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку як значний матеріальний збиток, та замінює її на таку кваліфікуючу ознаку як повторність.

Зважаючи на викладене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, доведена.

ІV. Мотиви призначення відповідного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, не має постійного місця роботи, утриманців не має, раніше судимий за умисний корисливий злочин; враховано відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно класифікації за ст. 12 КК України є тяжким злочином, особливості й обставини його вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення протиправних дій.

Статтею 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 „Про практику призначення судами кримінального покарання", призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого, виду основного покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого особливо тяжкого, тяжкого злочинів або злочину середньої тяжкості, з урахуванням особи винного.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом ст.75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України, був вчинений обвинуваченим в період іспитового строку, який призначений вироком Черняхівським районним судом Житомирської області від 24.04.2017 за ч.3 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, тому остаточне покарання за цим вироком обвинуваченому необхідно призначити за сукупністю вироків за правилами, передбаченими ст. 71 КК України.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначеннями судами покарання", частиною 2 статті 75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

При цьому, судом враховано, що вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 19.01.2023 ОСОБА_4 був засуджений за ч. 4 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 69 КК України. У зв`язку з цим, враховуючи, що злочин ОСОБА_4 був скоєний до ухвалення попереднього вироку, при призначенні обвинуваченому покарання необхідно керуватися правилами ч.4 ст.70 КК України.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що обвинувачений з 14.04.2023 відбуває покарання за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 19.01.2023 та до цього неодноразово відбував покарання за умисні корисливі злочини.

Такі дані про особу обвинуваченого у сукупності з встановленими обставинами та тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення очевидно не дають суду підстави для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, адже нагляд з боку органу пробації не забезпечить виправлення і перевиховання обвинуваченого.

Отже, відсутні підстави для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України.

За таких обставин обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна, яке належить відбувати реально.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженні не пред`явлений.

Арешт на майно у даному кримінальному проваджені не накладався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст.100 КПК України.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,370,373,374,376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання за попереднім вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 19.01.2023 більш суворим за цим вироком, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Відповідно до ч.5 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати ОСОБА_4 невідбуту частину покарання за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 24.04.2017 та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць без конфіскації майна.

Зарахувати у строк призначеного ОСОБА_4 цим вироком суду покарання, строк відбутого ним покарання за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 19.01.2023.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази:

- автомобіль марки DAF, модель 95XF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом марки ПП, модель Fruenhaul, тип н/причіп-контейнеровоз- НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 - передані на зберігання потерпілому ОСОБА_6 під розписку - залишити йому як власнику;

- каністру з рідиною схожою на дизельне пальне; зарядний пристрій передані на зберігання ОСОБА_8 - залишити йому як власнику;

- змиви з ручки автомобіля з місця пасажира; змиви з керма автомобіля; змив з ручки автомобіля в місці водія; змив з ручки автомобіля в місці водія; змиви з важеля коробки передач - знищити;

- відеозапис з камер спостереження ТОВ «Юнатал» за адресою: смтЧерняхів, вулиця Коростенська, 101 б Черняхівського району Житомирської області за період часу з 12 год. 00 хв. по 13 год. 00 хв. 14.09.2019, який було записано на оптичний диск CD-R 52х 700 mb 80 min - залишити в матеріалах справи.

Вирок набирає законної сили після закінчення встановленого строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

В іншій частині вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО