ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1530/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/30/24 Доповідач - ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 січня 2024 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_12 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_13

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі в режимі відеоконференції, апеляційні скарги прокурора Чортківської окружної прокуратури ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 на вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000326 від 13 жовтня 2022 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Яблунів, Гусятинського району, Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, згідно положень ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_10 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Прийнято відмову від цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 2483 гривень 97 копійок, провадження з розгляду цивільного позову в цій частині закрито.

Цивільний позов ОСОБА_12 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2022 року.

Вирішено питання речових доказів.

Як визнав суд, 12 жовтня 2022 року близько 21-ї години ОСОБА_14 , перебуваючи в житловому будинку, в якому вона проживає з сім`єю за адресою: повідомила свого чоловіка ОСОБА_10 , що на пасовищі, яке знаходиться навпроти домогосподарства зійшов з прив`язі їх кінь і попросила його допомогти його прив`язати.

ОСОБА_14 разом з донькою ОСОБА_15 вийшли на вулицю, а ОСОБА_10 , який на цей час вже відпочивав у ліжку, одягнувшись вийшов за ними. Коли ОСОБА_10 виходив з подвір`я, взяв дерев`яну палицю, щоб у разі потреби з її допомогою повернути коня до прив`язі. Вийшовши за хвіртку житлового будинку АДРЕСА_1 він почув шум, і побачивши перед собою силует, вважаючи, що на нього йде кінь, діючи з необережності, не маючи умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, діючи з більшою обачністю, наніс ОСОБА_12 , який йшов повз домогосподарство ОСОБА_10 , один удар дерев`яною палицею по лівій частині тулуба. Внаслідок завданого удару ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_12 тілесне ушкодження у вигляді закритої травми живота з розривом селезінки та гематомою м`яких тканин лівої бокової ділянки тулуба, яка привела до виникнення масивної внутрішньочеревної кровотечі та розриву геморагічного шоку тяжкого ступеня, що викликало необхідність у проведені оперативного втручання - спленектомії (видалення селезінки); закритий перелом 10-го лівого ребра, які за своїм ступенем тяжкості за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Після цього конфлікт припинився, потерпілий пішов до місця свого проживання.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, тобто у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Перекваліфіковуючи дії обвинуваченого ОСОБА_10 з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що в обвинувальному акті не зазначено мотив та мету заподіяння ОСОБА_10 умисного тілесного ушкодження, а досліджені судом матеріали кримінального провадження давали підставу для висновку про відсутність в діях ОСОБА_10 умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Чортківської окружної прокуратури ОСОБА_16 подав апеляційну скаргу, за змістом якої вважає, що вирок місцевого суду є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також призначенням судом покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом при ухваленні вироку допущено порушення загальних засад кримінального провадження, зокрема ст.ст.22, 23 КПК України щодо змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередності дослідження доказів.

Вважає, що судом порушено вимоги ст.93 КПК України щодо збирання доказів, яке покладається на сторони кримінального провадження, а не на суд. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд самостійно збирав докази, а саме - інформацію про погодні умови в день вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, що є істотним порушенням вимог КПК України.

Звертає увагу, що при наявності суперечливих показів, які мають істотне значення, у вироку не зазначено, чому суд взяв до уваги покази ОСОБА_10 , який заперечував, що перед нанесенням удару ОСОБА_12 , останній з ним привітався, та відкинув покази потерпілого ОСОБА_12 , який стверджував, що доходячи до подвір`я ОСОБА_10 , привітався з ним.

На переконання апелянта, висновки суду про те, що обвинувачений ОСОБА_10 не бачив потерпілого ОСОБА_12 ,, а сприйняв його як силует коня, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Зокрема, звертає увагу на покзання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_12 , які показали, що 12.10.2022 року біля 21 години дійсно було темно, однак світив місяця і силуети людей можна було розпізнати.

Також зазначає про показання свідка ОСОБА_15 , яка показала, що коли прив`язала коня і поверталася до дому, то помітила, що хтось іде по дорозі і думала, що це тато.

Вважає таким, що не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що знаряддя злочину - дерев`яна палка зберігалась на території домогосподарства та не була заздалегідь підготовлена для спричинення тілесних ушкоджень, так як свідок ОСОБА_15 показала, що випадків щоб коня били палицею не було.

Стверджує, що суд безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_10 як необережне тяжке тілесне ушкодження, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений, наносячи удар дерев`яною палкою, при достатній видимості, усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх своєї дії, передбачав суспільно-небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо допускав їх настання, що свідчить про умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .

Апелянт вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме неправильно застосував закон, який підлягає застосуванню, оскільки дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України.

Також, на думку апелянта, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, оскільки місцевим судом не враховано суспільну небезпеку вчиненого злочину; особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не визнав свою вину, не розкаявся та не приймав заходів до відшкодування завданих збитків потерпілому.

Просить скасувати вирок гусятинського районного суду Тернопільської області від 21.06.2023 року відносно ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 та доведеність його вини, ставить питання про незаконність вироку Гусятинського районного суду Тернопільської області від від 21 червня 2023 року, в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам потерпілого про об`єм моральних страждань, перенесених ним внаслідок вчиненого обвинуваченим злочину.

Вказує, що завдана потерпілому моральна шкода полягає у втраті спокою, перенапрузі, психологічному дискомфорті, стресі, душевних стражданнях, що викликані як самим правопорушенням, так і подальшим лікуванням, а розмір заподіяної моральної шкоди має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести потерпілому.

Звертає увагу, що внаслідок обставин отримання тілесних ушкоджень та відмови винної особи в подальшій компенсації спричинених збитків, він відчуває почуття приниженої гідності, образи, обурення поведінкою винуватця та переживання щодо своєї соціальної реабілітації.

Беручи до уваги об`єм моральних страждань потерпілого, пов`язаний зі спричиненням йому тілесних ушкоджень та фізичного болю, в результаті злочинних дій обвинуваченого, обставини спричинення тілесних ушкоджень, об`єм і тривалість заходів необхідних для часткового відновлення фізичного стану потерпілого, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_12 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної шкоди повинні бути задоволені у визначеному ним розмірі 200 000 грн.

Просить вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від від 21 червня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_10 за ст.128 КК України, в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 , змінити та збільшити розмір суми відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню із засудженого ОСОБА_20 , до 200 000 грн.

Заслухавши доповідача - суддю апеляційного суду; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції вважає незаконним і тому просить скасувати його та ухвалити новий, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання, вид, розмір та форму відбування якого, вказано в апеляційній скарзі; потерпілого ОСОБА_12 та його представника адвоката ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу подану прокурором, а також свою апеляційну скаргу та просять збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 200 000 грн., а при призначенні покарання покладаються на думку суду; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які рішення місцевого суду вважають законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без зміни; провівши судове слідство в порядку ч.3 ст.404 КПК України; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.409 КПК України однією з підстав для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.

Згідно ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші і якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

За змістом ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанцій не було дотримано.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо відсутності в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені під час судового розгляду докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не доводять "поза розумним сумнівом", що тяжкі тілесні ушкодження спричинені ОСОБА_12 . ОСОБА_10 умисно.

В основу такого висновку місцевим судом покладено показання обвинуваченого ОСОБА_10 , який стверджував, що помітив лише силует, не міг подумати, що це людина і вважаючи, що це на нього йде кінь, наніс удар палкою, щоб завернути коня та лише після цього до нього потерпілий сказав: "ой, ОСОБА_21 , то я".

Відсутність умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень в діях обвинуваченого суд першої інстанції мотивував також характером взаємовідносин між потерпілим ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_22 , між якими ніколи не було конфліктів.

Проте, з показань потерпілого ОСОБА_12 , допитаного судом першої та апеляційної інстанції, слідує, що 12.10.2022 р., повертаючись до дому і проходячи повз домогосподарство ОСОБА_10 , він чув на подвір`ї розмову між ОСОБА_10 та його дружиною ОСОБА_14 і привітався, після чого ОСОБА_10 вибіг з подвір`я через хвіртку і наніс йому палицею удар у ліву частину тулуба.

Надані потерпілим показання в судовому засіданні щодо обставин заподіяння йому тілесного ушкодження стверджуються протоколом проведення слідчого експерименту від 28.11.2022 року, під час якого ОСОБА_12 детально розповів та показав, за яких обставин, обвинувачений ОСОБА_10 завдав йому удару палицею по тулубу. При цьому, потерпілий зазначив, що він впізнав свого сусіда ОСОБА_10 , оскільки у його дворі горіло світло і що, підходячи до його подвір`я, він привітався з ОСОБА_10 (а. п.124-128)

Разом з тим, ухвалюючи рішення про перекваліфікацію дій ОСОБА_10 , суд першої інстанції прийняв до уваги показання дружини обвинуваченого - свідка ОСОБА_14 , яка заперечила показання потерпілого про те, що він наближаючись до їхнього подвір`я, вітався з чоловіком, а також пояснила, що було темно і світла у них на подвір`ї не було.

При цьому, суд у вироку не зазначив, чому взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 , та відкинув свідчення потерпілого ОСОБА_12 .

Апеляційний суд звертає увагу, що показання потерпілого ОСОБА_12 є послідовними, незмінними та узгодженими в деталях як під час досудового розслідування, так і в суді першої та апеляційної інстанцій, що свідчить, на переконання суду, про їх правдивість.

Натомість, місцевим судом не враховано суперечливість показань свідка ОСОБА_14 та неузгодженість їх з показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 щодо обставин, за яких останній заподіяв потерпілому ОСОБА_12 тілесне ушкодження.

Так, допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 повідомила, що повертаючись до дому з панахиди і побачивши, що їх кінь бігає на пасовищі, вона сказала про це своєму чоловікові, який вже спав і пішла з донькою сама ловити коня. Коли поверталася, десь за два метри помітила ОСОБА_12 біля хвіртки, а коли знаходилась за метр до хвіртки, побачила, що її чоловік вдарив потерпілого палицею.

Таким чином, з показань свідка слідує, що у вказаний період часу вона помітила потерпілого підходячи до свого подвір`я.

Свідок ОСОБА_15 (дочка обвинуваченого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_14 ) в суді першої інстанції пояснила, що після того як вони з мамою прив`язали коня, вона помітила, як хтось йшов по дорозі і думала, що це тато.

Допитана в суді апеляційної інстанції, свідок ОСОБА_15 повідомила, що повертаючи з мамою з пасовища, вони не використовували освітлювальні прилади для кращої видимості.

Також, допитані судом апеляційної інстанції свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 показали, що 12.10.2022 р. після того як ОСОБА_12 повернувся до дому, де йому стало погано і він розповів обставини події, вони близько 23 години ходили до ОСОБА_10 до дому і хоча в селі було темно, але силуети людей можна було розгледіти і вони не користувалися будь-якими засобами для освітлення (ліхтар, запальничка, телефон).

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, ставлять під сумнів показання обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що, вийшовши з подвір`я близько 21 години, він не бачив потерпілого і наніс йому удар палицею, оскільки сплутав його з конем.

Також, суперечливими є показання обвинуваченого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_14 щодо предмету, яким було заподіяно тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , а саме - дерев`яної палиці, якою ОСОБА_10 завдав удару ОСОБА_12 .

Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 13.10.2023 року в період з 09 год. 50 хв. до 10 год. 25 хв. була оглянута земельна ділянка неподалік домогосподарства ОСОБА_10 , яка використовується як пасовище та на якій було виявлено дерев`яну палицю (брус довжиною приблизно 1, 2 м.), яку свідок ОСОБА_14 ідентифікувала як таку, якою її чоловік ОСОБА_10 вдарив ОСОБА_12 (а. п.108-112)

Допитана судом апеляційної інстанції свідок ОСОБА_14 пояснила, що палка, якою її чоловік ОСОБА_10 завдав удару потерпілому ОСОБА_12 , використовувалась у їхньому господарстві для загону коня або корови чи теля.

Проте, свідок не надала обґрунтованих пояснень, чому, повідомивши чоловіка, що на пасовищі зійшов з прив`язі їх кінь, як вказано у сформульованому судом обвинуваченні, саме вона з дочкою пішла прив`язати коня, не взявши з собою цю палицю, яка, зі слів свідка, знаходилась у них на подвір`ї і використовувалась саме для таких цілей, а також чому вказану палку наступного дня вона залишила на пасовищі. При цьому, обвинувачений ОСОБА_10 вказав, що він взяв цю палку, виходячи з подвір`я, після чого наніс нею удар потерпілому.

Обвинувачений ОСОБА_10 , допитаний судом апеляційної інстанції, пояснив, що після того як його розбудила дружина і повідомила, що відв`язався їх кінь, він вийшов з подвір`я буквально на 1-2 кроки і внаслідок того, що було дуже темно не міг розрізнити, хто йде по вулиці та, думаючи, що це кінь, ніс йому один удар палицею.

При цьому, обвинувачений не міг пояснити, чому, стверджуючи, що не вулиці було темно і нічого не видно, він йшов ловити і прив`язувати коня, не взявши з собою будь-яких приладів для освітлення (ліхтар, запальничка, телефон) .

Окрім того, з фототаблиці до протоколу проведення слідчого експерименту від 28.11.2022 року вбачається, що удар палицею потерпілому ОСОБА_12 обвинувачений ОСОБА_10 наніс не за 1-2 кроки від хвіртки забору домогосподарства, яка вказує останній, а на дещо більшій відстані. Це вказує на те, що обвинувачений, перед нанесення удару потерпілому, вийшов з подвір`я і мав можливість усвідомити, хто перед ним знаходиться (людина чи кінь).

Наведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про неправдивість показань обвинуваченого про те, що він, вийшовши з подвір`я на вулицю, не бачив потерпілого і сплутав його з конем. Також апеляційний суд звертає увагу, що погодившись з версією обвинуваченого, судом не враховано антропометричні дані коня та потерпілого, з метою належної оцінки наведених обвинуваченим обставин заподіяння ним тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

На переконання колегії суддів, загальні характерні риси коня свійського (вигляд; конституція тіла; зріст; вага; спосіб пересування; сприйняття на слух ходи людини та пресування парнокопитної тварини) суттєво відрізняються від анатомічних рис людини (в даному випадку - потерпілого ОСОБА_12 , який худорлявої тілобудови, зростом біля 1, 77 м та вагою біля 70 кг), що об`єктивно ставить під сумнів можливість їх сплутати навіть за умови недостатньої видимості.

Крім того, про неправдивість показань обвинуваченого, на переконання апеляційного суду, свідчить також спосіб, який, зі слів обвинуваченого, останній обрав для того, щоб "навернути коня", за якого він прийняв потерпілого ОСОБА_12 .

Так, висновком судово-медичної експертизи № 177 від 17.11.2022 року у ОСОБА_12 діагностовано тілесні ушкодження у вигляді травми живота з розривом селезінки та гематомою м`яких тканин лівої бокової ділянки тулуба, яка привела до викинення масивної внутрішньочеревної кровотечі та розвитку геморагічного шоку тяжкого ступеня, що викликало необхідність у проведенні оперативного вкручення - спленкотомії (видалення селезінки); закритий перелом 10-го лівого ребра, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до тяжких.

Тому, сила та локалізація удару, з якою обвинувачений дерев`яним брусом довжиною приблизно 1, 2 м. наніс тілесне ушкодження потерпілому, на думку суду, ставлять під обґрунтований сумнів показання обвинуваченого, що таким чином він мав намір "навернути коня", з яким сплутав потерпілого.

Таким чином, аналіз матеріалів кримінального провадження дає підстави для висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_10 носили усвідомлений та умисний характер і тому він, наносячи удар палицею потерпілому ОСОБА_12 усвідомлював та передбачав наслідки вчиненого.

Колегія суддів погоджується із вказівкою місцевого суду на відсутність в обвинувачені, висунутому ОСОБА_10 , мотиву вчиненого ним злочину, однак вважає, що це не може бути перешкодою для кваліфікації його дій за ст.121 ч.1 КК України, оскільки досліджені апеляційним судом докази у даному кримінальному проваджені вказують на умисний характер його протиправних дій по відношенню до потерпілого.

Також, колегія суддів вважає, що характер взаємовідносин між обвинуваченим та потерпілим, між якими раніше не було конфліктів, на що звертає увагу у вироку суд першої інстанції, не може бути перешкодою для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за заподіяння умисного тілесного ушкодження.

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції необґрунтовано перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_10 з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України, оскільки висновки суду, викладені у судовому рішенні, яким дії ОСОБА_10 кваліфіковано як необережне тяжке тілесне ушкодження, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, так як вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що відповідно до ст.ст.409, 420 КПК України є підставою суду апеляційної інстанції для його скасування та ухвалення свого вироку.

Колегія суддів вважає доведеним обвинувачення, яке полягає в тому, що 12 жовтня 2022 року близько 21-ї години ОСОБА_10 , знаходячись на АДРЕСА_1 , в якому проживає, побачив ОСОБА_12 , який проходив поряд з його будинком і привітався з ним, в цей час у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Надалі, ОСОБА_10 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально караним, діючи умисно, протиправно, цілеспрямовано та рішуче, наніс ОСОБА_12 , один удар дерев`яною палицею по лівій частині тулуба, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми травми живота, з розривом селезінки та гематомою м`яких тканин лівої бокової ділянки тулуба, яка привела до виникнення масивної внутрішньої кровотечі та розвитку геморагічного шоку тяжкого ступеня, що викликало необхідність у проведенні оперативного втручання - спленкотомії (видалення селезінки); закритий перелом 10-го лівого ребра, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до тяжких.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, колегія суддів відповідно до вимог ст.ст.50, 65-68 КК України враховує характер вчиненого кримінального правопорушення особу обвинуваченого і приходить до переконання, що йому слід призначити покарання згідно санкції статті обвинувачення у вигляді позбавлення волі.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст.75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Тому, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_10 є особою молодого віку; хоч і притягувався раніше до кримінальної відповідальності, але вважається несудимим, в силу ст.89 КК України; позитивно характеризується за місцем свого проживання; має на утриманні двох неповнолітніх дітей; відшкодував заподіяну потерпілому матеріальну шкоду та частково моральну шкоду, а також приймаючи до уваги думку потерпілого ОСОБА_12 , який просить не позбавляти волі обвинуваченого, колегія суддів приходить до переконання про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_10 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж визначеного іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 про неправильно визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна і така шкода, згідно ст.1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно встановив, що діями обвинуваченого ОСОБА_10 заподіяно потерпілому моральну шкоду, яка полягає у перенесеній фізичній болі, душевних переживаннях, втраті спокою, стресі, психологічному дискомфорті, викликаних вчиненим відносно нього кримінальним правопорушенням, а також розладом здоров`я та необхідністю подальшого лікування.

Однак, розмір відшкодування моральної шкоди, яку визначив місцевий суд в сумі 30 000 грн. за моральні страждання пов`язані із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження, наслідком якого стало необхідність оперативного втручання щодо видалення селезінки, на думку колегії суддів, не є адекватною компенсацію перенесених потерпілим моральних страждань, заподіяних неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_10 .

За змістом ст.ст.23, 1168 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Цих вимог закону, суд першої інстанції не дотримався.

Зважаючи на глибину пережитих страждань потерпілим, пов`язаних із заподіянням йому умисного тяжкого тілесного ушкодження; вимушених змін у його життя, що полягають у необхідності проведення лікування та відновлення здоров`я; приймаючи до уваги ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_10 , на якого покладається обов`язок відшкодування моральної шкоди заподіяної його злочинними діями, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості; приймаючи до уваги факт часткового відшкодування обвинуваченим моральної шкоди в сумі в сумі 60 000 грн., про що потерпілий повідомив у судовому засіданні, колегія суддів вважає, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 , в частині відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у 200 000 грн. підлягає до задоволення. Тому, з урахуванням відшкодованої потерпілому суми коштів, з обвинуваченого ОСОБА_10 слід стягнути 140 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 411, 420 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Чортківської окружної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_23 - задовольнити.

Вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2023 року відносно ОСОБА_10 - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Застосувати до ОСОБА_10 положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_10 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 , в частині відшкодування моральної шкоди, - задовольнити. Стягнути з ОСОБА_10 в користь ОСОБА_12 140 000 (сто сорок тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Провадження з розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 в частині відшкодування матеріальної шкоди - закрити, у зв`язку з відмовою потерпілого від цивільного позову в цій частині.

Арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2022 року, - скасувати.

Речові докази: дерев`яну палицю, що знаходиться на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів Чортківського районного відділу поліції ГКНП в Тернопільській області - знищити.

На вирок може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді