Справа № 128/4612/23
УХВАЛА

28.12.2023 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 , при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

захисників: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ,

обвинувачених: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 ,

розглядаючи у підготовчому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» та з приміщенням ДУ «Стрижавська виправна колонія (№ 81)» обвинувальний в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 16.09.2022 в ЄРДР за №0000507 за обвинуваченням у вчинені кримінальних правопорушень :

- ОСОБА_23 за ч.1 ст.309, ч.ч.2,3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_18 за ч.ч.2,3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_24 за ч.ч.2,3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_17 за ч.3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_20 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_16 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_21 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_22 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_14 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_15 за ч.2 ст.307 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

08.11.2023 до Вінницького районного суду Вінницької області надійшов вищеказаний обвинувальний акт.

28.12.2023 у підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив суд призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду в відкритому судовому засіданні, в яке викликати сторін кримінального провадження та свідків згідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, а також задовольнити подані ним письмові клопотання про продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Подані письмові клопотання прокурор обґрунтував тим, що строк застосованого так, зазначає, запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених, стікає, однак ті ризики, які стали підставою для його застосування не змінилися та не відпали.

Так, зазначає, що ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , - обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання від шести до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, а ОСОБА_17 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання від дев`яти до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна; обвинувачені ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 на час затримання офіційно працевлаштовані не були; не мають стабільного джерела доходів. Вважає, що з метою уникнення від кримінальної відповідальності обвинувачені можуть переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, експертів , вчинити інші кримінальні правопорушення. Також прокурор при цьому вважає, що суд має визначити обвинуваченими і розмір застави - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб , оскільки вважає , що на разі відсутні підстави зменшення такого розміру.

Тому прокурор просить суд продовжити ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , обвинувачених у вчиненні злочинів за ч.2 ст.307 КК України та ОСОБА_17 - за ч.3 ст.307 КК України , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, з визначенням одночасно кожному розмір застави 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В свою чергу, захисник ОСОБА_7 заявив усне клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, адже вважає, що виклад фактичних обставин не відповідає вимогам КПК України, формулювання обвинувачення є не коректним, не конкретизовані кваліфікуючі ознаки інкримінуємих кожному із обвинувачених злочинів , що вважає є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначив, що відповідно до ст. 70 КК України судом повинні враховуватись кваліфікуючі ознаки, однак з даного формулювання є незрозумілим, які саме не конкретизовані кваліфікуючі ознаки по кожному епізоду. Тому просив повернути прокурору даний обвинувальний акт для виправлення даних недоліків.

Обвинувачений ОСОБА_17 підтримав усне клопотання свого захисника ОСОБА_7 , також підтримали зазначене клопотання інші захисники та обвинувачені.

Окрім зазначеного, захисники- ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечували проти задоволення клопотання прокурора, заявили суду усні клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченим - ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, оскільки досудове розслідування вже закінчено, обвинувачені мають постійні місця проживання, соціальні зв`язки.

Крім цього, захисник ОСОБА_5 заперечував проти письмового клопотання прокурора, вважає, що підозра відносно ОСОБА_15 - не обґрунтована. Зазначив, що особисто в обвинуваченого ОСОБА_15 будь-яких заборонених речей не було знайдено чи вилучено; в обвинуваченого є постійне місце проживання, дитина, тому просив змінити запобіжний захід на домашній арешт в певний (нічний) період доби, або вирішити питання про зменшення розміру застави до 20 розмірів прожиткового мінімуму, також просив врахувати, що на момент затримання обвинувачений проходив ВЛК, тому вказує, що якщо буде змінений запобіжний захід, у обвинуваченого буде змога піти служити до лав ЗСУ.

Обвинувачені - ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 підтримали усні клопотання своїх захисників , а також підтримали зазначене клопотання інші присутні захисники та інші присутні обвинувачені.

Прокурор ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні усного клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокурору за необґрунтованістю, оскільки вважає, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, а також наполягав на задоволені поданих ним письмових клопотань, заперечуючи проти усних клопотань захисників, оскільки вважає, що менш суворий запобіжний захід щодо обвинувачених не зможуть запобігти вказаним ним ризикам.

Вислухавши усне клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокурору, оглянувши обвинувальний акт, суд вважає що заявлене клопотання захисника є необґрунтованим , а тому в його задоволені слід відмовити виходячи з такого.

Згідно до положень викладених в ч.ч.1,2,6 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» від 03.10.2012 за № 223-1430/0/4-12 зазначається, що під час підготовчого судового засідання суд має право повернути обвинувальний акт на доопрацювання прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст. 291, 292 КПК України: зокрема, якщо у документах наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; вони не підписані слідчим (крім випадків, коли прокурор склав їх самостійно) чи не затверджені прокурором; до них не долучено передбачені законом додатки.

Згідно до ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема, про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Аналіз положень ст. 314, 315 КПК України дає можливість суду зробити висновок, що основним завданням підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні є вирішення організаційно-розпорядчих питань, які пов`язані виключно з підготовкою справи до розгляду по суті з тією метою, щоб судовий розгляд у кримінальному провадженні здійснювався ефективно, оперативно та у відповідності до завдань кримінального провадження, що визначені у ст. 2 КПК України.

Тобто, під час підготовчого судового засідання за винятком окремих випадків (надходження угоди у кримінальному провадженні або наявність чітко визначених підстав для закриття кримінального провадження) суд не має права досліджувати докази та на основі них встановлювати, підтверджувати чи спростовувати у будь-який спосіб обставини та факти, що викладені в обвинувальному акті, стосуються суті обвинувачення чи в будь-якій інший спосіб занурюватися у питання, які стосуються розгляду обвинувачення по суті. Оцінка фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доказів та правової кваліфікації кримінального правопорушення, визначеного обвинувальним актом, здійснюються та вирішуються виключно на стадії судового розгляду та оформлюються відповідним судом рішенням.

Отже, під час підготовчого судового засідання суд у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства має зосереджуватися саме на вирішенні організаційно-розпорядчих питань, які стосуються створення, забезпечення всіх належних умов для проведення ефективного, оперативного, своєчасного та справедливого судового розгляду обвинувачення по суті у відповідності до завдань кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

У статті 291 КПК України встановлюються такі вимоги щодо обвинувального акту.

Так, в п.5 ч.2 ст. 291 КПК України закріплено, що обвинувальний акт має містити зокрема такі відомості, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

В усному клопотанні про повернення обвинувального акту захисник ОСОБА_7 як на підставу його повернення посилався по суті на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України через відсутність конкретного формулювання обвинувачення щодо кожного з обвинуваченого ; не зазначення всіх необхідних ознак об`єктивних сторін інкримінуємих злочинів щодо кожного з обвинувачених, що перешкоджає захиснику випрацювати тактику захисту в ході судового розгляду кримінального провадження.

Однак, суд звертає увагу захисника ОСОБА_7 на ті обставини, що підстави для повернення обвинувального акту не можуть тлумачитися та застосовуватися з надмірним формалізмом, оскільки останній може призвести не тільки до безпідставного повернення обвинувального акту, але і до затягування кримінального провадження, що також є неприпустимим для прав та інтересів обвинуваченого.

З огляду на зазначене, суд робить висновок, що оскільки п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України визначає можливість повернення обвинувального акту як право, а не обов`язок суду, то підставою для такого повернення не може слугувати будь-яка його невідповідність вимогам КПК України, а лише та, яка дійсно перешкоджає призначенню судового розгляду, і в кожному конкретному випадку суд має перевірити чи дійсно створює перешкоди для судового розгляду певна невідповідність та недоліки обвинувального акту вимогам КПК України. Така правова позиція також міститься у Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 520/8135/15-к.

Так, системний аналіз ст. 91 КПК України та ст. 291 КПК України дає можливість зробити висновок, що обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, втілюються у такій частині обвинувального акту як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування визначається як інтелектуальний процес, що полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. І якщо відповідно до ст. 92-94 КПК України сторона обвинувачення у вигляді слідчого та прокурора мають право як збирати, перевіряти та оцінювати докази, то суд має право лише оцінювати зібрані у кримінальному провадженні докази на підтвердження чи спростування обставин, що визначені у ст. 91 КПК України. А оскільки доказова діяльність суду у кримінальному провадженні починається лише під час судового розгляду обвинувачення по суті та полягає лише в оцінці зібраних доказів, то під час підготовчого судового засідання суд в жодному разі не може встановлювати, спростовувати, підтверджувати, перевіряти по суті ту частину обвинувального акту, в якій прокурор викладає фактичні обставини кримінального правопорушення, правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення. Під час підготовчого судового засідання суд перевіряє лише те, щоб у відповідності до ст. 291 КПК України обвинувальний акт містив відповідну частину, яка при цьому не мала б зайвої натуралізації правопорушення та суттєвих суперечностей, що перешкоджають призначенню обвинувального акту до судового розгляду.

Враховуючи, що кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, то суд доходить до висновку, що прокурор як сторона кримінального провадження, є самостійним у визначені фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинувачення та суті злочину.

Такий висновок, зокрема, підтверджується і тим, що відповідно до ст. 291 КПК України в обвинувальному акті зазначаються ті фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, які «прокурор вважає встановленими».

При цьому , суд має повноваження лише щодо вирішення обвинувачення по суті і лише в межах висунутого обвинувачення і не має права втручатися у дискреційні повноваження прокурора, вказуючи на факти та обставини, що потрібно встановити чи спростувати, змінювати у будь-якій спосіб зміст та обсяг обвинувачення, правової кваліфікації.

Отже, встановлення та виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та здійснення правової кваліфікації кримінального правопорушення є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому викладаються в обвинувальному акті у такому виді, як це вважає за необхідне саме прокурор.

На додаток вищевказаного, ККС ВС у постанові від 03.07.2019 в справі № 273/1053/17 зазначив, що кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг та повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною або неповною кваліфікацією дій обвинуваченого, визначення ж обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що визначення повноти формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинуваченого та суті злочину, підтвердження або спростування обставин та фактів вчиненого кримінального правопорушення на основі зібраних доказів, вирішення питання про достатність доказів на підтвердження ознаки та елементів складу кримінального правопорушення здійснюється судом лише під час судового розгляду по суті шляхом оцінки доказів, зібраних у змагальному кримінальному провадженні. Вирішення цих питань під час підготовчого судового засідання суперечить призначенню цієї стадії кримінального провадження.

Отже, самі по собі обставини, на які посилається захисник , є фактичними обставинами вчинення кримінального правопорушення, а тому їх встановлення, визначення та формулювання, збирання та надання доказів на їх підтвердження, як було зазначено вище, є дискреційними повноваженнями прокурора, який викладає їх в такий спосіб та в такій формі, в яких вважає встановленими, та надає на підтвердження цього докази, які вважає належними, допустимими та достатніми для підтвердження відповідних обставин. Суд, особливо під час підготовчого судового засідання, не має повноважень повертати обвинувальний акт прокурору з мотивів неповноти, неправильності, недостовірності фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлення та визначення яких в обвинувальному акті є виключним повноваженням прокурора, а перевірка яких здійснюється судом лише під час розгляду справи по суті.

Виходячи з зазначеного, в задоволені вищевказаного усного клопотання захисника ОСОБА_7 слід відмовити.

Суд, вислухавши міркування прокурора, захисників та обвинувачених, вивчивши обвинувальний акт та доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, прийшов до висновку, що дане кримінальне провадження підлягає призначенню до судового розгляду виходячи з такого.

Угод про визнання винуватості чи про примирення у порядку ст.ст.468-475 КПК України до суду не надійшло. Підстав для закриття кримінального провадження не вбачається. Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог КПК України, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону. Підстав для направлення обвинувального акту для визначення підсудності не встановлено, дане кримінальне провадження підсудне Вінницькому районному суду Вінницької області.

Згідно до положень викладених в ч.ч.1, ст.31 КПК України, кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами другою, третьою та дванадцятою цієї статті. Кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого. Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один із них заявив клопотання про такий розгляд.

Так, санкція частини 3 статті 307 КК України , передбачає покарання в виді позбавленням волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

В даному підготовчому судовому засіданні суд роз`яснив обвинуваченим , які згідно до обвинувального акту обвинувачуються за ч.3 ст. 307 КК України : ОСОБА_23 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_24 їх право клопотати перед судом про здійснення судового розгляду даного кримінального провадження колегіально судом у складі трьох суддів, однак останні висловили своє бажання про здійснення судового розгляду головуючою суддею- одноособово; їх захисники : адвокати- ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - підтримали позицію своїх підзахисних.

Оскільки не має підстав для прийняття рішень визначених п.п.1-4 ч.3 ст.314 КПК України , тому суд приходить до висновку, що дане кримінальне провадження слід призначити до судового розгляду в відкритому судовому засіданні, який здійснювати одноособово.

Окрім цього, суд вислухавши клопотання сторін кримінального провадження щодо застосованого запобіжного заходу та його зміни відносно обвинувачених - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , з`ясувавши міркування сторін кримінального провадження щодо них, вважає клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу в виді тримання є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а клопотання захисників - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт - необґрунтованими та такими, що підлягають відмові у задоволені, виходячи з такого.

Відповідно до положень ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно до п. п.2,4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років або до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Відповідно до положень, викладених в ч.1 ст. 177 України КПК, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення. Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»). З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Судом установлено, що запобіжний захід щодо обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 застосований за рішенням суду, тобто у спосіб, встановлений КПК України.

Вирішуючи письмові клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених, суд враховує, що тримання під вартою є винятковим та відповідно до ст. 176 КПК України найбільш суворим запобіжним заходом.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «К.Г. проти Німеччини»).

Згідно роз`ясненнями, викладеними у постанові № 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою», відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Оглянувши обвинувальний акт, вислухавши міркування сторін кримінального провадження , суд вважає наразі існують та не відпали ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Так, дане кримінальне провадження наразі перебуває на стадії підготовчого судового засідання, ще не заслухані пояснення свідків, обвинувачених, не досліджені письмові та речові докази, тому суд вважає існують ризики того, що обвинувачені можуть незаконно впливати на свідків, з метою зміни показів в суді.

Також , суд бере до уваги, що обвинуваченим: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 інкримінується вчинення злочинів - за ч.2 ст. 307 КК України за попередньою змовою групою осіб, які відносяться згідно ст. 12 КК України до класифікації тяжких злочинів, а обвинуваченому ОСОБА_17 інкримінується вчинення злочинів за ч.3 ст. 307 КК України , вчинених повторно, організованою групою, які відноситься згідно ст.12 КК України до класифікації особливо тяжких злочинів, а також до категорії кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інших кримінальних правопорушень проти здоров`я населення; обвинувачені на час затримання офіційно працевлаштовані не були, а тому суд вважає що існують ризики того, що на волі обвинувачені можуть переховуватися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Відтак, суд приходить до висновку, що більш м`який запобіжний захід відносно обвинувачених не виправдає себе та не може забезпечити цілей кримінального провадження, та не зможе запобігти встановленим судом ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, суд доходить висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченими- ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , покладених на них процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, їм доцільно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, з одночасним визначенням їм запобіжного заходу в вигляді застави.

Водночас, у задоволенні клопотань захисників про зміну обвинуваченим: ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, а обвинуваченому ОСОБА_15 -на домашній арешт в певний (нічний) період доби, слід відмовити за необґрунтованістю, оскільки суд вважає, що обвинувачені на волі не мають соціально- стимуючих факторів, а жодних належних та допустимих доказів у спростування наведених прокурор ризиків стороною захисту суду не подано.

В свою чергу, з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про призначення обвинувального акту до судового розгляду, застосовуючи принцип справедливості, вважає за доцільно зменшити обвинуваченим- ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 розміру застави з 80 до 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі. Оскільки обвинуваченим- ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 інкримінується органом досудового розслідування вчинення злочинів за ч.2 ст. 307 КК України, тобто у вчиненні тяжких злочинів, а межа розміру застави , у відповідності до п.2 ч.5 ст. 182 КПК України, за тяжкий злочин визначається ,- від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, задовольнивши клопотання захисника ОСОБА_5 про зменшення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_15 до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі - частково.

Водночас, обвинуваченому ОСОБА_17 слід визначити мінімальний розмір застави в 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі ( без змін) , оскільки, останньому інкримінується органом досудового розслідування вчинення злочинів за ч.3 ст. 307 КК України, тобто у вчиненні особливо тяжких злочинів, а межа розміру застави , у відповідності до п.3 ч.5 ст. 182 КПК України, за особливо тяжкий злочин визначається ,- від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, не зачіпляючи питання доказовості вини обвинувачених, суд вважає за доцільне продовжити ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів , а саме - по 26.02.2024, включно, з одночасним визначенням запобіжного заходу у вигляді застави для забезпечення виконання ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 обов`язків, визначених ст.194 КПК України.

Керуючись ст.ст.177, 183, 199, 314-316, 331, 376 КПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні усного клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокурору, - відмовити.

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені 16.09.2022 в ЄРДР за №0000507 за обвинуваченням у вчинені кримінальних правопорушень :

- ОСОБА_23 за ч.1 ст.309, ч.ч.2,3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_18 за ч.ч.2,3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_24 за ч.ч.2,3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_17 за ч.3 ст.307 КК України;

- ОСОБА_20 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_16 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_21 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_22 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_14 за ч.2 ст.307 КК України;

- ОСОБА_15 за ч.2 ст.307 КК України, - призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.01.2024 о 14:40 год. в приміщенні Вінницького районного суду Вінницької області у залі судових засідань № 2.

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово.

В судове засідання викликати учасників судового провадження, а також свідків згідно до реєстру матеріалів досудового розслідування.

Письмові клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених : ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , - задовільнити.

Продовжити строк дії застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строком на 60 днів у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань №1», а саме - по 26.02.2024 включно.

Одночасно визначити запобіжний захід у вигляді застави для забезпечення виконання обвинуваченими : ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 обов`язків, визначених КПК України, зменшивши його розмір та встановивши: обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 заставу в розмірі 50 (п`ятдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі, що в загальній сумі становить 134 200 (сто тридцять чотири тисячі двісті) гривень та надавши можливість внесення даної застави за наступними реквізитами: код отримувача (код за ЄДРПОУ)26286152; Банк отримувача - ДКСУ, м. Київ; код банку отримувача (МФО)820172; рахунок отримувача UA0000401.

Усне клопотання захисника ОСОБА_5 про зменшення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_15 до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі - задовольнити частково, зменшивши з 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі до 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі, а в решті - відмовити.

Одночасно визначити обвинуваченому ОСОБА_17 заставу в розмірі 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних особі, що становить 214720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень та надати можливість внесення даної застави за наступними реквізитами: код отримувача (код за ЄДРПОУ)26286152; Банк отримувача - ДКСУ, м. Київ; код банку отримувача (МФО)820172; рахунок отримувача UA0000401.

Роз`яснити , що обвинувачені : ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 або їх заставодавці мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали.

У разі внесення застави надати суду протягом двох днів підтверджуючі документи.

У разі внесення застави на обвинувачених: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 покласти такі обов`язки, передбачені ст.194 КПК України:

1) повідомляти суд про своє місце проживання та зміну свого місця проживання та/або місця роботи, навчання ;

2) утримуватися від спілкування із свідками в даному кримінальному провадженні;

3) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в України;

4) не відлучатися із зареєстрованого місця проживання - без дозволу суду.

Термін дії обов`язків, покладених судом на обвинувачених, у разі внесення застави визначити до 26.02.2024 включно.

Роз`яснити обвинуваченим: ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок Територіального управління ДСА України у Вінницької області коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ВІННИЦЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№ 1)». Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ВІННИЦЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№ 1)» негайно має здійснити розпорядження про звільнення обвинуваченого з-під варти та повідомити про це усно і письмово Вінницький районний суд Вінницької області.

З моменту звільнення з-під варти, у зв`язку з внесенням застави відносно кожного із обвинувачених, обвинувачені ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вважатимуться такими, до яких застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинувачених: ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачені: ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

В задоволені усних клопотань захисників: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про зміну обвинуваченим: ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт,- відмовити.

В задоволенні усного клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_15 застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт в певний ( нічний) період доби,- відмовити.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)».

Ухвала в частині продовження строку дії застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченими: ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , - з дня отримання копії ухвали суду.

В решті частини - ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення щодо неї можуть бути включені сторонами кримінального провадження до апеляційної скарги на кінцеве процесуальне рішення в даному провадженні.

Повна ухвала суду проголошена 25.01.2024 о 09.00 год.

Суддя ОСОБА_25