КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого суді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про арешт майна та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , із забороною будь-яким фізичним чи юридичним особам, яким надано право користування цим майном передавати за правочином чи в інший передбачений законом спосіб, розпоряджатись та користуватись квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник власника майна подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року, а також зняти всі заборони.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною і необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Так, задовольняючи клопотання про арешт квартири, суд першої інстанції погодився з доводами прокурора, який зазначив, що ОСОБА_8 , особу якого встановлено під час упізнання, заволодів паспортом ОСОБА_9 , яка є власницею квартири, а також у Єдиному реєстрі довіреностей зареєстрована довіреність від 12.05.2021, посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_10 , виданої ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_8 з правом представляти її інтереси, у тому числі з правом успадкування та розпорядження її майном.

Вказані обставини, на думку прокурора, свідчили про те, що мало місце готування до незаконного заволодіння квартирою ОСОБА_8 за попередньою змовою з іншими невстановленими особами.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, маючи паспорт ОСОБА_9 та довіреність на вчинення дій від її імені у тому числі з правом успадкування ОСОБА_8 теоретично міг би розпорядитися квартирою у декілька способів: відчуживши її на користь третіх осіб, або скласти від імені ОСОБА_9 заповіт на користь третіх осіб, яки в обох випадках перебували з ним у змові.

Як зазначає апелянт, відчуження квартири на користь третіх осіб на підставі цивільно-правової угоди, не виявилось би можливим, з підстав того, що дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей, за винятком довіреностей, які посвідчено або видано за кордоном компетентними органами іноземних держав, за умови їх легалізації уповноваженими органами.

Як встановлено під час досудового розслідування ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, на момент постановлення ухвали від 27.05.2021 про арешт майна на квартиру правоздатність ОСОБА_9 була припинена, а тому вчинити будь-який правочин, як від її імені на підставі паспорту, так і на підставі довіреності було неможливо, оскільки під час перевірки нотаріусом одразу ж було б встановлено факт її смерті.

Успадкування квартири третіми особами чи складання заповіту на користь третіх осіб, як самою ОСОБА_9 так і ОСОБА_8 від її імені, на думку представника власника майна також неможливе, оскільки згідно довідки про коло спадкоємців від 23.07.2023 № 4522, спадкоємцями ОСОБА_9 є ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , які є спадкоємцями за заповітом від 28.11.2017, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори.

Вказані обставини свідчать про те, що більше ні одна інша особа із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 до нотаріуса не зверталась, а також про те, що відсутні будь-які інші заповіти, що були складені ОСОБА_9 чи іншими особами від імені ОСОБА_9 на випадок її смерті, крім вищезгаданого.

Викладеним підтверджується, що будь-які треті особи не могли заволодіти вказаною квартирою і без накладення на неї арешту оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 27.05.2021.

Відтак у зв`язку із накладенням арешту на зазначене вище майно, ОСОБА_5 зазнає неправомірного втручання у його права та не може належним чином оформити право власності на належне йому спадкове майно.

Враховуючи, що копія оскаржуваної ухвали отримана лише 22.11.2023, тому строк на апеляційне оскарження закінчується 27.11.2023.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апелянтом не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судове засідання представник власника майна та прокурор не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Положеннями ч. 1 ст. 131 КПК передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна, а відповідно ч. 1 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а згідно ч. 2 вказаної статті арешт майна допускається з метою забезпечення, крім іншого: 1) збереження речових доказів.

Частиною третьою ст. 170 КПК регламентовано, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним ст. 98 цього Кодексу (матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше).

Відповідно до п. 1-2, 5-6 ч. 2 ст. 173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб.

Розглянувши клопотання про арешт майна, слідчий суддя дійшов цілком обґрунтованого висновку, що арешт повинен бути накладений на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, що в повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та належним чином вмотивовано, оскільки при вирішенні зазначеного вище питання дотримані вимоги ст. 170-173 КПК, з`ясовані і досліджені всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а саме наявність правової підстави для арешту цього майна, можливість використання арештованого майна як доказу у кримінальному провадженні тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, Шевченківським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000082 від 21.05.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України.

Постановою прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 від 25 квітня 2021 року вказане в клопотанні майно визнано в кримінальному провадженні № 0000082 від 21.05.2021 речовим доказом.

26.05.2021 прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна,а саме квартири АДРЕСА_1 , із забороною будь-яким фізичним чи юридичним особам, яким надано право користування цим майном передавати за правочином чи в інший передбачений законом спосіб, розпоряджатись та користуватись квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на наявність підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року клопотання прокурора задоволено.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про наявність підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, оскільки дійсно на даний час існує реальна необхідність в забезпеченні збереження цього майна як речового доказу у вказаному вище кримінальному провадженні № 0000082 від 21.05.2021.

Аналізуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Також колегія суддів, вирішуючи питання щодо законності і обґрунтованості арешту майна враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, неможливо, застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного в ухвалі майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, представником власника майна не надано та колегією суддів не встановлено.

У сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на зазначене у клопотанні сторони обвинувачення майно, діяв у спосіб та в межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Необхідно зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, на майно якої накладено арешт, переваги одних доказів над іншими тощо.

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення ймовірною, вірогідною та достатньою певною мірою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Перевіривши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, слідчий суддя у висновках, які зробила сторона обвинувачення чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив. Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

Таким чином, арешт на майно у даному кримінальному провадженні накладений за наявності для цього правових підстав та відповідає вимогам КПК, а матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим, пропорційним та необхідним, внаслідок чого рішення слідчого судді є законним, обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про арешт майна та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , із забороною будь-яким фізичним чи юридичним особам, яким надано право користування цим майном передавати за правочином чи в інший передбачений законом спосіб, розпоряджатись та користуватись квартирою АДРЕСА_1 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/609/2024 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 761/19167/21

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_12

Доповідач: ОСОБА_1