Справа № 645/5658/23
Провадження № 1-кп/645/334/23
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2023 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судових засідань ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не одруженого офіційно не працевлаштованого освіта вища, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-
раніше не судимого, у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст. 27, ч.1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,
ОСОБА_3 , з метою уникнення від встановленої Законом відповідальності за керування транспортним засобом, без передбаченого дозволу (посвідчення водія), в порушення вимог статті 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року, яка визначає основні положення щодо допуску до керування транспортними засобами, а також постанови Кабінету Міністрів України №340 від 8 травня 1993 року «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчення водія та допуск громадян до керування транспортним засобом», а саме п. 16, згідно якого посвідчення водія на право керування транспортним засобом однієї з категорій видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити в сервісному центрі МВС.
На початку лютого 2022 року, більш точний час під час досудового не встановлено, ОСОБА_3 , діючи умисно, протиправно, з метою подальшого використання підробленого посвідчення водія, перебуваючи неподалік від будинку № 26 по вул. Шевченка в м. Харкові, вступив у змову з невстановленою в ході досудового розслідування особи, матеріали відносно якої виділено у окреме провадження, та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій щодо пособництва у вчиненні підроблення офіційного документа (посвідчення водія), надав останньому, свої анкетні дані, а саме копію належного йому посвідчення водія серії НОМЕР_1 , категорії В від 30.10.2019 року, термін дії яких закінчився 30.10.2021 року, для подальшого їх внесення до підробленого документу, чим створив сприятливі умови для вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України.
В подальшому вищевказана невстановлена особа, у невстановленому під час досудового розслідування час та місці, виготовила комбінованим способом, а саме за допомогою кольорового знакосинтезуючого пристрою зі струменевим та термотрансферним способом друку, підроблений документ посвідчення водія, який надає право керувати транспортним засобом та видається в установленому Законом порядку з дотриманням певної процедури, а саме бланк посвідчення водія серії НОМЕР_2 , виданого 12.02.2022 року ТСЦ № 6341, в яке внесла анкетні дані та фотографію ОСОБА_3 .
В подальшому, на початку лютого місяця 2022 року, більш точної дати під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_3 , приїхавши за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 26, отримав нарочно від невстановленої в ході досудового розслідування особи завідомо підроблений документ, а саме посвідчення водія серії НОМЕР_2 , на ім`я останнього, за що заплатив грошові кошти в сумі 7500 гривень, для подальшого використання завідомо підробленого посвідчення водія.
Згідно інформації регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області, ОСОБА_3 отримував посвідчення водія серії НОМЕР_1 , категорії (В) від 30.10.2019 року, термін дії яких закінчився 30.10.2021 року та посвідчення водія серії НОМЕР_3 , категорії (В) від 13.07.2023 року у ТСЦ 6341 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області.
Згідно з обліковими даними ЄДР МВС посвідчення водія серії НОМЕР_2 , категорії (В), термін дії яких 04.11.2051 року виданий ТСЦ 7144 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Тим самим, ОСОБА_3 , використав, завідомо для нього підроблене вищевказане посвідчення водія.
Всі вищенаведені обставини не оспорюються учасниками судового провадження.
Таким чином ОСОБА_3 вчинив кримінальні проступки, передбачені ч.5 ст. 27, ч.1 ст. 358, , тобто пособництво у підробленні офіційного документа, який видається та посвідчується підприємством, установою, організацією, яка має право видавати та посвідчувати такий документ і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою його використання та ч. 4 ст. 358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документа.
Прокурор звернувся з клопотанням про розгляд кримінальних проступків у порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні та без його участі.
До обвинувального акту відносно ОСОБА_3 долучена письмова заява обвинуваченого, що складена у присутності захисника ОСОБА_5 , відповідно до якої ОСОБА_3 беззаперечно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст. 27, ч.1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини, згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні та без його участі.
Згідно ч. 2 ст. 381 КПК України, суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акту.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.4 ст.107 КПК України не здійснювалось.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 у відповідності до ст. 66 КК України суд визнає є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 у відповідності до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він раніше не засуджений (вимога УІАП при ГУ НГП в Харківській області), не працює,як вбачається з повідомлення КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» ОСОБА_3 на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, згідно повідомлення КНП «Міський психоневрологічний диспансер», ОСОБА_3 впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до закладу не звертався.
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання" з послідуючими її змінами, суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Судом, враховуються вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Призначаючи ОСОБА_3 покарання, суд виходить з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, які, за змістом ст. 12 КК України, є кримінальними проступками, наслідки вчинених кримінальних правопорушень, обставини, що пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, відношення обвинуваченого до скоєного кримінального правопорушення, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень призначити покарання у за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України із застосуванням ст.70 КК України у виді штрафу, визначивши остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого.Таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначення такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до ч.9 ст. 100 КПК.
У справі наявні процесуальні витрати, які у відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 382 КПК України, суд
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст. 27, ч.1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та призначити йому покарання
- за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень;
- за ч.4 ст.358 КК України у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень.
Речовий доказ - посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 , яке знаходиться на відповідальному зберіганні в матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили залишити там зберігати.
Відповідно до ч. 4 ст.382 КПК України копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.
На вирок учасниками кримінального провадження до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку, ухваленого за результатами спрощеного провадження, може бути подана апеляційна скарга з урахуванням особливостей, передбачених ст.394 КПК України.
Вирок суду, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя