Номер провадження: 11-кп/813/2352/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 02.10.2023, якою під час судового розгляду об`єднаного к/п №00000128 від 15.01.2021відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Баштанків Кодимського району Одеської обл., громадянина України, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, в останнє:

- 01.06.2021 Кодимським райсудом Одеської обл. за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 255-1 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 02.10.2023 під час розгляду об`єднаного к/п №00000128 від 15.01.2021за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 255-1 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_10 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 01.12.2023, з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», та відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_11 строк застосування запобіжного у вигляді домашнього арешту до 01.12.2023.

Мотивуючи своє рішення в частині продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції послався на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та продовжують існувати, зокрема обвинувачений може переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконно впливати на свідків та інших обвинувачених в зазначеному кримінальному проваджені; продовжити злочину діяльність, обумовлені тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, вчинених організованою групою, тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, а також тим, що він раніше неодноразовий судимий, не одружений, не працюючий, тобто в нього відсутні міцні соціальні зв`язки.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 зазначив, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною, з огляду на наступне:

- судом 1-ої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, до затримання працював у службі таксі, має стійкі соціальні зв`язки, що свідчить про відсутність ризику ухилення обвинуваченого від суду;

- судом 1-ої інстанції залишено поза увагою те, що в судовому засіданні вже дослідженні письмові докази сторони обвинувачення, з яких вбачається невинуватість ОСОБА_7 , при цьому будь-яких інших достатніх, допустимих доказів винуватості останнього стороною обвинувачення не надано.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період часу з 23 год. до 06 год. наступної доби.

Ухвала суду 1-ої інстанції в частині продовження строку застосування запобіжних заходів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не оскаржувалася.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Київському райсуді м. Одеси знаходиться об`єднане к/п №00000128 від 15.01.2021 за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 255-1 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

За викладених обставин апеляційний суд критично оцінює посилання сторони захисту щодо відсутності доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та зауважує на тому, що такі твердження є передчасними з огляду на те, що на теперішній час судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана відповідна оцінка діям обвинуваченого та обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Водночас, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, один з яких поєднаний із застосуванням відносно потерпілої особи фізичного насилля, їх характеру, зухвалості, та тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (за ч. 1 ст. 255-1 КК України у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, зважаючи на те, що через складність даного провадження, велику кількість обвинувачених, свідків та потерпілих, на теперішній час не всі свідки та потерпілі допитані безпосередньо судом, дослідження доказів ще триває, остаточне рішення відносно обвинуваченого не прийнято, існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для кримінального провадження, а також чинити незаконний вплив на свідків, потерпілих та інших обвинувачених.

Також, в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочин в якому він обвинувачується, з огляду на те, що останній не працевлаштований, неодноразово судимий, в тому числі за злочини корисливої направленості, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів та небажання ставити на шлях виправлення.

Що стосується доводів сторони захисту щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 місця проживання, апеляційний суд зауважує на тому, що зазначена обставина не свідчить про зменшення або відсутність вищезазначених ризиків.

Окрім того, колегія суддів вважає голослівними твердження захисника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_7 до затримання працював у службі таксі та має міцні соціальні зв`язки, оскільки матеріалами провадження зазначені обставини не підтверджено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому злочинів, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинувачених - залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

При цьому, ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_11 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачені утримуються під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне повторно звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 02.10.2023, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 255-1 КК України, під час судового розгляду кримінального провадження по суті продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави до 01.12.2023 - залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції про необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України, при розгляді об`єднаного к/п №00000128 від 15.01.2021за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4