Справа №766/2125/23
н/п 1-кп/766/1933/23
УХВАЛА

за результатами розгляду клопотання

20.11.2023 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю:

секретаря: ОСОБА_2

прокурора: ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5

ОСОБА_6

під час відкритого судового засідання з розгляду кримінального провадження, внесеного 28.12.2022 року до ЄРДР за №0000524 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України , -

в с т а н о в и в :

На розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України КК України.

ОСОБА_7 подано клопотання про повернення тимчасово вилученого майна, а саме: ноутбука Lenovo IdeaPad S145-151 WL, вилученого під час проведення обшуку 08.02.2023 року, на який накладено арешт. Зазначає, що є власником даного майна.

В судовому засіданні, особа, що подала клопотання, ОСОБА_7 підтримала вимоги клопотання. Пояснила, що є власником квартири, в якій проводився обшук, в квартирі знаходиться її майно. Ноутбук вона придбала, після смерті чоловіка, щоб відволіктись. Придбавала ноутбук в магазині «Ельдорадо», який знаходиться в м. Херсоні по вул. 200 річчя Херсона. Документів щодо придбання даного майна в неї не зберіглося.

В судовому засіданні захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підтримали клопотання, просили його задовльнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 просив клопотання задовольнити, вказав, що ноутбук, дійсно належить його матері - ОСОБА_7 , він її право власності не оспорює. Ноутбуком користувалась його мати, іноді він також їм користувавася.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання, мотивуючи свої позицію тим, що раніше виносилась ухвала про відмову в задоволенні клопотання.

Заслухавши учасників процесу, аналізуючи матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Кримінальне процесуальне законодавство передбачає два можливі шляхи скасування арешту у кримінальному провадженні: оскарження ухвали слідчого судді (суду) про арешт майна в апеляційному порядку або звернення до суду з клопотанням про скасування арешту.

Згідно з ч.1,2 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Щодо тверджень прокурора, що раніше клопотання розглядалось, суд зазначає таке. Факт розгляду клопотання про скасування арешту на майно, не позбавляє права особу, яка вважає себе власником майна, звертатись повторно з клопотання про скасування арешту майна.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.03.2019 року, ОСОБА_7 отримала спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , після смерті чоловіка- ОСОБА_8 , і є власником даного нерухомого майна, що зазначено у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 159622766.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва (справа №490/999/23, н/п 1-кс/490/1558/2023) накладено арешт на майно в тому числі на ноутбук Lenovo IdeaPad S145-151 WL, який вилучено під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з ч. 1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу, а втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Цей принцип конкретизовано в частині 1 статті 321 Цивільного кодексу України (ЦКУ), згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому за частиною 2 статті 321 ЦКУ, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, та згідно з статтею 391 ЦКУ, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Захист зазначеного права гарантовано й статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Також відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом, та має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" від 05.01.2000, заява № 33202/96). При цьому будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, заява №8793/79).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Проте обмеження права власності не буде свавільним та відповідатиме засаді законності із дотриманням справедливого балансу між вимогами суспільного інтересу у вигляді досягнення завдань кримінального провадження та вимогами захисту права власності особи лише у разі, якщо досягнення мети кримінального провадження неможливо у інший спосіб, окрім як застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти України" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Отже, враховуючи вищевикладене, позбавлення добросовісного власника майна, можливості розпоряджатися власністю, як захід забезпечення кримінального провадження, порушує право власності та суперечить ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому випадку, коли у кримінальному провадженні відсутні підстави, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення "справедливого балансу" між загальним інтересом

суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи фізичної чи юридичної особи.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних сводоб гарантує кожній фізичній або юридичній особі право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч. 4ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю або частково, якщо буде доведено, що в подальшому застосуванні цього запобіжного заходу відпала потреба, або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного, є достатні підстави вважати, що право власності ОСОБА_7 на ноутбук Lenovo IdeaPad S145-151 WL є обмеженим, внаслідок накладення арешту.

Прокурором не спростовано твердження, викладені в клопотанні, а наведено єдиний аргумент, що раніше аналогічне клопотання вже розглядалось.

До клопотання, яке розглядається в даному судовому засіданні ОСОБА_7 надано докази права власності на квартиру, в якій знаходилось майно, в тому числі й ноутбук Lenovo IdeaPad S145-151 WL. Обов`язку зберігати квитанції про придбання майна особа не має.

Крім того, прокурором при визначення порядку дослідження доказів не заявлено про необхідність оглядати ноутбук та не зазначено його доказом у справі.

За таких обставин, наявне непропорційне втручання в право власності законного власника майна ОСОБА_7 на ноутбук Lenovo IdeaPad S145-151 WL внаслідок тривалої дії накладених арештів на таке майно як заходу забезпечення кримінального провадження за відсутності достатніх та належних доказів наявності потреби в подальшому застосуванні цього заходу.

Керуючись ст. ст. 174, 350, 372 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_7 про повернення тимчасово вилученого майна - задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва (справа №490/999/23, н/п 1-кс/490/1558/2023), в частині накладення арешту на ноутбук Lenovo IdeaPad S145-151 WL - скасувати.

Зобов`язати прокурора Херсонської обласної прокуратури Херсонської області ОСОБА_3 , повернути ноутбук Lenovo IdeaPad S145-151 WL - володільцю ОСОБА_7 .

Ухвала може бути протягом 5 (п?яти) днів з дня її проголошення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

СуддяОСОБА_1