Справа № 463/3503/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/621/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирішено питання з арештом майна та речовими доказами.

Згідно з вироком, 10.03.2023 приблизно о 17 год. 42 хв. екіпажем «Омега-103» в ході патрулювання у Личаківському районі м. Львова у складі інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №1 УПП у Львівській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_10 та поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП сержанта поліції ОСОБА_11 , будучи одягненими у формений одяг та знаходячись при виконанні своїх службових обов`язків, керуючись положеннями ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», щодо обов`язку працівника поліції у разі звернення до нього особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій безпеці надавати невідкладну допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, вживати заходів до припинення правопорушення, а також затримання особи, яка його вчинила, отримали повідомлення від чергового оператора спецлінії «102» про те, що поблизу будинку №10 на вул. Кордуби у м. Львові перебуває підозрілий невідомий чоловік зростом приблизно 180 см, одягнений у штани синього кольору та куртку чорного кольору із ножем у руках, який прямує в під`їзд №3.

Надалі, працівники поліції прибули до будинку АДРЕСА_3 , та, піднявшись на другий поверх під`їзду №3 вказаного будинку, виявили ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який тримав за спиною у лівій руці ніж та поводив себе агресивно. Зважаючи на це, працівники поліції зробили декілька попереджень про те, що, у випадку невиконання законних вимог поліцейських, до ОСОБА_12 може бути застосована вогнепальна зброя та фізична сила, останній викинув з рук ніж та кинув його собі під ноги. Працівники поліції, в свою чергу, зробили спробу відкинути ногою ніж від ОСОБА_12 , проте він намагався підняти ніж і, коли йому це не вдалося, ОСОБА_12 почав рухатись в напрямку поліцейських, при цьому скорочуючи визначену ними відстань, у зв`язку з чим працівниками поліції з метою забезпечення особистої безпеки, було прийнято рішення щодо застосування спецзасобу, а саме: обмежено рухи ОСОБА_12 шляхом одягання кайданок згідно Закону України «Про Національну поліцію» та доставлення його надалі в приміщення адміністративної будівлі Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області, що на вул. Романчука, 18 у м.Львові.

Надалі, приблизно через 20 хв. в під`їзд №3 будинку на АДРЕСА_3 зайшов ОСОБА_7 та почав погрожувати працівникам поліції нацькувати на них собак, при цьому демонстративно намагався відчинити двері квартири АДРЕСА_4 вказаного будинку, за якими було чутно гавкіт тварин. На законні вимоги працівників поліції покинути сходову клітку на другому поверсі приміщення під`їзду будинку ОСОБА_7 не реагував, та надалі продовжував намагатися відчинити двері. Під час наближення інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №1 УПП у Львівській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , щоб завадити останньому відчинити двері у квартиру, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що ОСОБА_10 одягнений у формений одяг та перебуває при виконанні своїх службових обов`язків, умисно, з метою завдання невизначеної шкоди здоров`ю працівнику правоохоронного органу, приблизно о 18 год. 00 хв. лівою рукою схопив лейтенанта поліції ОСОБА_10 за шию та почав стискати горло, а кулаком правої руки наніс декілька ударів в область голови останнього, спричинивши інспектору взводу №1 роти №1 батальйону №1 УПП у Львівській області ДПП лейтенанту поліції ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, яка відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров?я та синці на шиї, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Кримінальна відповідальність за це кримінальне правопорушення передбачена за ч.2 ст. 345 КК України (умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого та легкого з короткочасним розладу здоров`я тілесного ушкодження, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків).

Не погоджуючись із вироком, заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року скасувати та ухвалити новий вирок ,яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. Зокрема, вказує, що при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання із випробуванням не врахував обставин вчинення ним злочину, його суспільної небезпеки та наслідків, не надав цим обставинам оцінку в їх сукупності, мотивів прийнятого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у вироку не навів.

Як зазначає прокурор, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, оскільки обставини, при який обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України (безпричинне невиконання законних вимог працівника поліції, висловлені погрози, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, їх характер, ступінь тяжкості), свідчать про підвищену суспільну небезпеку як злочину, так і особи обвинуваченого, особливо з огляду на запроваджений в Україні воєнний стан та необхідність забезпечення нормальної роботи правоохоронних органів у цей період. Не враховано судом наслідки, до яких призвело вчинення злочину ОСОБА_7 , у виді заподіяння працівнику поліції як легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, так і легкого тілесного ушкодження. Тобто дії обвинуваченого порушили нормальну роботу та створили перешкоди для виконання працівниками поліції своїх службових обов`язків, підірвали їх авторитет, заподіяли шкоду здоров`ю поліцейського у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків.

На переконання апелянта, відсутні підстави визнавати обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Зокрема, що стосується щирого каяття, то злочинні дії обвинувачений вчинив в умовах очевидності, в присутності свідків, зафіксовані на камери відео реєстраторів працівників поліції. Відтак, усі обставини вчинення злочину ОСОБА_7 були відомі працівникам поліції, жодної допомоги у встановленні таких останній не надавав. Стосовно щирого каяття, то у вироку не зазначено, у чому воно проявилось, зокрема, відсутні дані про відшкодування ОСОБА_7 шкоди потерпілому, у тому числі, витрат, понесених ним у зв`язку з лікуванням, не визначено позицію потерпілого з приводу покарання.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 заперечили проти апеляційних вимог, зазначивши, що вважають рішення суду першої інстанції законним та справедливим.

Потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні просив не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 345 КК України, а саме як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого та легкого з короткочасним розладом здоров`я тілесного ушкодження, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, з огляду на звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, зі змісту ст.ст. 50, 65 КК України вбачається, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд, крім визначених у цій статті випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Як слідує із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до нетяжких злочинів; особу винного, який раніше не судимий у порядку ст. 89 КК України, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Одночасно, при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відповідно до вимог зазначеної статті, крім зазначених вище обставин, врахував також те, що обвинувачений має постійне місце проживання, є особою середнього віку, має намір вступити до лав Збройних Сил України.

З урахуванням наведених обставин, а саме даних про особу обвинуваченого, наявності обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, суд дійшов правильного висновку про призначення останньому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, а також можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків відповідно до ст. 76 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, враховуючи при цьому думку потерпілого ОСОБА_10 щодо міри покарання обвинуваченого. Зокрема, у суді апеляційної інстанції потерпілий заявив, що пробачив ОСОБА_7 та просив не позбавляти його волі.

Водночас, апеляційний суд бере до уваги поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , який, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду вироку, визнав себе винним у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення та підтвердив обставини його вчинення. З огляду на це, кримінальне провадження розглянуто судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив своє ставлення до вчиненого злочину, жалкує про такий, зобов`язався не вчиняти кримінальних правопорушень в майбутньому та відшкодувати потерпілому завдані збитки щодо лікування.

При цьому покликання прокурора на відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, є безпідставним, оскільки щирість каяття має оцінюватись не лише в контексті примирення з потерпілим, що має місце також і в цьому випадку, та відшкодування заподіяної шкоди. Встановлюючи наявність такої пом`якшуючої покарання обставини необхідно виходити з поведінки обвинуваченого в цілому, враховувати оцінку ним своїх протиправних дій, наявність усвідомлення обвинуваченим своєї протизаконної діяльності тощо.

На переконання колегії суддів, посткримінальна поведінка ОСОБА_7 підтверджує його розкаяння у вчиненому, осуд своєї поведінки та щирий жаль з приводу протиправних дій, що в цілому дозволяє встановити наявність такої пом`якшуючої його покарання обставини як щире каяття.

Водночас, безпідставними є доводи прокурора про відсутність у діях обвинуваченого активного сприяння розкриттю злочину.

Так, апеляційним судом установлено, що ОСОБА_7 самостійно та добровільно розповів про обставини нанесення потерпілому тілесних ушкоджень; з`являвся до слідчого та суду на першу вимогу; добровільно брав участь у проведенні слідчих та процесуальних дій, у які його залучав орган досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, зазначене свідчить про те, що своїми діями обвинувачений надавав органу досудового розслідування та суду допомогу у з`ясуванні дійсних обставин справи, тобто активно сприяв розкриттю інкримінованого йому правопорушення.

Викладене також узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання з застосуванням ст. 75 КК України відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, як і в цілому положенням ст. 65 КК України.

З огляду на викладене, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора, судом першої інстанції відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65, 75 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, з наведенням у вироку належного обґрунтування прийнятого рішення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що вчинений ОСОБА_7 злочин підриває авторитет поліції, то наведена обставина була врахована судом першої інстанції при призначенні обвинуваченого максимального розміру та виду покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 345 КК України.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_7 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства. Тим більше, що обвинуваченому призначено максимально можливий іспитовий строк.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а призначене покарання обвинуваченому є вмотивованим, таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що ухвалений по справі вирок щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4