ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6416/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1446/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 7 ст.111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 16.08.2023 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм, Ізюмського району, Харківської області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, на утриманні дітей не має, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111 1 КК України, та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 10 років, з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування призначеного ОСОБА_8 покарання визначено рахувати з дня фактичного затримання, тобто з 29.09.2022 року.

Цим вироком встановлено, що Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету від 24.10.1970 № 2625 (XXV, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; Суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. ст. 17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, спрямований на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 05 год президент рф оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год 10 хв, збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після цього війська рф сухопутним шляхом проникли на територію суверенної держави Україна.

У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ, який неодноразово продовжувався указами президента України.

У результаті ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, але не раніше 10 березня та не пізніше 20 березня 2022 року збройними формуваннями рф окуповано м. Ізюм Ізюмського району Харківської області з встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту.

ОСОБА_8 , будучи громадянином України, у період часу з середини червня 2022 року по початок вересня 2022 року, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась приблизно о 05 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, перебуваючи у м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, маючи умисел на допомогу державі-агресору та її незаконним правоохоронним органам, створеним на тимчасово окупованій території, з метою завдання шкоди Україні та реалізуючи його, вступив в злочинну змову з окупаційними військами російської федерації. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, у період часу з середини червня 2022 року по початок вересня 2022 року, ОСОБА_8 , знаходячись на території м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, зі своїх особистих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи надати допомогу державі-агресору та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні, достовірно знаючи, що за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться незаконний новостворений правоохоронний орган «народна міліція», керівником якого з середини червня 2022 року незаконно став місцевий мешканець ОСОБА_10 , а співробітники Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області виїхали з населеного пункту та не контролюють обстановку щодо життєдіяльності вказаного населеного пункту, погодився на пропозицію військових російської федерації та вирішив добровільно зайняти посаду поліцейського у вказаному новоствореному правоохоронному органі під керівництвом ОСОБА_10 , а саме поліцейського патрульно-постової служби.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, у період часу з середини червня 2022 року по початок вересня 2022 року, ОСОБА_8 , почав виконувати обов`язки з охорони та зі здійснення пропускного режиму в адміністративній будівлі новоствореного правоохоронного органу «народної міліції», розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, м. Ізюм, вул. Соборна, 50. Вказані обов`язки здійснював у період часу з 09:00 год. до 17:00 год. протягом робочого тижня та у період часу з 09:00 год. до 14:00 год. у вихідні дні.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, не визнав, заначив, що прийняв пропозицію військових російської федерації та займав посаду поліцейського під впливом примусу з боку незаконних формувань російської федерації.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником ОСОБА_9 подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати вирок Київського районного суду м.Харкова від 16.08.2023 року щодо ОСОБА_8 , закривши кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховані показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що в період окупації м. Ізюм ОСОБА_8 виконував покладені на нього обов`язки, перебуваючи на посаді не добровільно, а через погрози, фізичну розправу, фізичне насильство, оскільки до нього додому приїхали військовослужбовці рф та застосували фізичну силу, на намагання матері запобігти цьому військові почали стріляти побили обвинуваченого та ув`язнили його. Цей факт, як зазначає апелянт, підтверджується показами матері ОСОБА_8 - ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 .

Захисник також зазначає, що інші докази у цій справі поза розумним сумнівом не доводять вину ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить повторно дослідити докази обвинувачення, а саме: показання свідків, письмові документи, висновки експертів, які зазначені в оскаржуваному рішенні суду.

До початку апеляційного розгляду захисник уточнив своє клопотання та просив дослідити під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку лише звукозаписи судових засідань, під час яких в суді першої інстанції допитувалися свідки у цій справі.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили закрити кримінальне провадження, думку прокурорів, які вважали за необхідне залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

В межах апеляційного розгляду вирішувалося за клопотанням захисника ОСОБА_9 питання щодо необхідності повторного дослідження доказів.

Вказане клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів в кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, оскільки, відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

При цьому належить врахувати те, що у постанові Верховного Суду від 09.07.2019 р. (справа № 676/603/17) зазначено, що « … відповідно до положень ст.404 КПК, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду». Таку ж позицію підтримала і Велика Палата Верховного Суду (справа № 640/6847/15-к).

Натомість захисник ОСОБА_9 обґрунтовує своє клопотання лише доводами про свою незгоду з оцінкою доказів, на які суд послався у вироку.

З огляду на викладене та вимоги ч.3 ст.404 КПК України, підстави для задоволення такого клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів та обставин кримінального провадження, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд виконав в повному обсязі.

Надаючи оцінку такому твердженню обвинуваченого колегія суддів виходить із правової позиції, висловленій в постанові Верховного суду від 10.09.2020 року у справі № 555/2067/18.

Зокрема, колегія суддів виходить із того, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням, що у даному провадженні було дотримано.

Як пояснив обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої інстанції та не заперечував під час апеляційного розгляду він свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає, але не заперечував, що виконував обовязки з охорони та зі здійснення пропускного режиму в адміністративній будівлі незаконно новоствореного правоохоронного органу «народна міліція».

Фізичний чи психічний примус і крайня необхідність є обставинами, які за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 111-1 КК України, відповідно до статей 39 і 40 КК України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини та докази вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення і обґрунтовано дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 .

Зокрема, свідок ОСОБА_13 пояснив під час свого допиту в суді першої інстанції, що влітку 2022 року він неодноразово, майже кожного дня, бачив ОСОБА_8 якого він добре знає, біля будівлі «народної поліції», який сидів за столом зазначеної будівлі та записував відвідувачів «народної міліції» в журнал.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснив, що бачив співмешканця м. Ізюм - ОСОБА_8 , який під час окупації м. Ізюм незаконними формуваннями російської федерації, біля будівлі «народнії міліції», яка була розміщення в колишній будівлі центру адміністративних послуг, сидів за столом біля входу в будівлі та записував відвідувачів «народної поліції» в журнал.

Свідок ОСОБА_14 надав в суді першої інстанції показання про те, що він мешкає в м. Ізюмі на протязі тривалого часу. Після збройного вторгнення рф на територію України та окупації м. Ізюм, він залишався на території м. Ізюм. В один із днів, військовослужбовці ДНР, ЛНР, в якості покарання за придбання ним краденого велосипеду, закрили його в гаражі. Зазначив, що в період перебування його в гаражі, з ним разом знаходився ОСОБА_8 , який пояснив, що знаходиться в гаражі за сварку з сусідкою. Однак, зазначив, що в гаражі було темно, тому він на сто відсотків не впевнений, що це був саме ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_15 пояснив в суді першої інстанції, що до окупації м. Ізюм російськими військовослужбовцями, він працював в управлінні поліції. Коли м. Ізюм був окупований, то до нього приходили військовослужбовці рф, та пропонували йому співпрацю, однак він відмовився, за що вони його били та погрожували, закривали в підвалі, зламали йому руку. Після його відмови від співпраці, його відпустили, після чого він виїхав з Ізюму до м. Харкова. Коли він перебував в підвалі, ОСОБА_8 він там не бачив. Вказав, що примусити людину працювати, якщо вона не хоче, неможливо.

Свідок ОСОБА_11 повідомила суду першої інстанції, що вона є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_8 та під час окупації м. Ізюму, до них приходили військовослужбовці рф, щось шукали в гаражі, забрали сина, вона не бачила його 2 тижні, коли він повернувся, то нічого їй не розповідав. Потім він почав працювати в «народній міліції»: їздив на роботу майже щодня та привозив гуманітарну допомогу з харчами з російської федерації.

Вищезазначені свідки у цьому кримінальному провадженні були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що свідки надавали завідомо неправдиві показання та мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинуваченого.

Будь-яких доказів про те, що свідки не могли пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинуваченим та його захисником суду апеляційної інстанції не надано, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання свідків.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також задавати свідкам питання, у тому числі з метою підтвердження версії щодо примусу ОСОБА_8 до працевлаштування у незаконно новоствореному правоохоронному органі «народна міліція» під час тимчасової окупації м.Ізюм Харківської області, тобто для відстоювання своєї позиції стосовно невинуватості обвинуваченого.

Обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником ОСОБА_9 не надано суду доказів, які свідчили про особисту зацікавленість вищезазначених свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 у розгляді цього кримінального провадження, оскільки ці свідки ретельно допитувалися в ході судового розгляду в суді першої інстанції, вони надавали детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненим ОСОБА_8 кримінального правопорушення за 7 ст.111-1 КК України, попереджалася про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому підстав вважати, що свідки мають намір оговорювати обвинуваченого немає.

Крім того, свідок ОСОБА_11 надала суду першої інстанції показання про те, що її син - ОСОБА_8 нічого не повідомляв їй щодо застосування до нього фізичного та/або психічного насилля з метою примусу до виконання ним покладених окупаційною владою обов`язків незаконного правоохоронного органу - «народна міліція».

Колегія суддів дійшла висновку, що показання свідків, попереджених про кримінальну відповідальність і безпосередньо допитаних під час судового розгляду, є стабільними протягом усього розгляду і узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, які в свою чергу свідчать про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою та безпідставною.

Доводи апелянта про те, що показання свідка ОСОБА_15 є неналежним доказом у цій справі, на думку колегії суддів, є суб`єктивними та безпідставними, оскільки показання цього свідка стосуються подій, які склалися під час тимчасової окупації м.Ізюм.

Крім того, судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться у: протоколі тимчасового доступу до речей та документів від 25.10.2022 року у кримінальному провадженні № 0000680 від 26.09.2022 року; платіжних відомостях - «платежные ведомости №7 от 2022 года»; заяви ОСОБА_8 без дати; трудовому договорі між «Управлінням внутрішніх справ тимчасової цивільної адміністрації в Харківській області» та ОСОБА_8 ; Журналах «Журнал учета выходу на работу сотрудников Изюмского отдела полиции» та «Журнал выдачи и возврата удостоверений»; висновку експерта № СЕ-19/121-22/14157-ПЧ від 03.11.2022 року.

Зокрема, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/121-22/14157-ПЧ від 03.11.2022 року, підпис від імені ОСОБА_8 над рядком «(подпись)» в заяві від імені ОСОБА_8 про надання одноразової допомоги в розмірі 10 тис. рублів виконаний ОСОБА_8 . Короткі рукописні записи « ОСОБА_8 » над рядком (фамилия, имя, отчество (при наличии)», короткі рукописні записи «г. Изюм т. Железнодорожная д 4 к 66» у рядку «проживающий по адресу:» та рукописні записи «Изюмском районном управлении полиции» над рядком указывается место учета (работы))» в заяві від імені ОСОБА_8 про надання одноразової допомоги в розмірі 10 тис. рублів виконані ОСОБА_8 . Підпис від імені ОСОБА_8 у рядку «Сотрудник» в технічному зображенні трудового договору, укладеного між ОСОБА_8 та Управлінням внутрішніх справ Тимчасової цивільної адміністрації в Харківській області в особі ОСОБА_16 від 2022 року виконаний ОСОБА_8 . Короткий рукописний запис « ОСОБА_8 » в технічному зображенні трудового договору, укладеного між ОСОБА_8 та Управлінням внутрішніх справ Тимчасової цивільної адміністрації в Харківській області в особі ОСОБА_16 від 2022 року виконаний ОСОБА_8 . Підпис від імені ОСОБА_8 у графі «Подпись получателя» в платіжній відомості №7 від 2022 року на підсумкову суму 1583000 руб. виконаний ОСОБА_8 . Підписи від імені ОСОБА_8 в рядку «8:50 ОСОБА_8 » на сторінці із заголовком «16.06.2022» в графі «роспись» та рядку «5. 8:20 ОСОБА_8 » на сторінці із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в «Журнале учета выхода на работу сотрудников полиции» Ізюмського відділу поліції за 2022 рік виконані ОСОБА_8 . Короткі рукописні записи « ОСОБА_8 » в рядку «8:50 ОСОБА_8 » на сторінці із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та в графі «Ф.И.О.» на сторінці із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в «Журнале учета выхода на работу сотрудников полиции» Ізюмського відділу поліції за 2022 рік виконані ОСОБА_8 . Підпис від імені ОСОБА_8 в графі «Підпис особи, яка отримала ключі» та в рядку «8. ОСОБА_8 21.06.2022» в «Журнале выдачи и возврата удостоверений», з рукописними записами та підписами, внесеними до відповідних граф на 1-3 стор. виконаний ОСОБА_8 . Підпис від імені ОСОБА_8 на зворотному боці аркуша автобіографії від імені ОСОБА_8 від 16.07.2022 виконаний ОСОБА_8 . Рукописні записи, що починаються словами «автобиография ….» та закінчуються словами «…..полицейским в Изюмской полиции» в автобіографії від імені ОСОБА_8 від 16.07.2022 виконані ОСОБА_8 .

Колегія суддів також враховує, що згідно «Журналу учета выходу на работу сотрудников Изюмского отдела полиции», ОСОБА_8 в період з 16.06.2022 по 08.09.2022 року систематично здійснював вихід на роботу, та ставив свій особистий підпис про час приходу на роботу та час закінчення роботи.

Відповідно до відомостей трудового договору, «данный договор заключен между Управлением внутренних дел временной гражданской администрации в Харьковской области в лице ОСОБА_17 и гр. ОСОБА_8 » про права та обов`язки керівництва та співробітника, умови праці, графік роботи та оплата праці.

Згідно відомостей заяви за підписом ОСОБА_8 без дати, останній, як працівник Ізюмського районного управління, просив надати йому матеріальну допомогу в розмірі 10 000 рублів рф.

З платіжних відомостей - «платежные ведомости № 7 от 2022 года» вбачається, що ОСОБА_8 отримав фінансову допомогу в розмірі 25 000 руб. та 40 000 руб.

Згідно відомостей «Журнала выдачи и возврата удостоверений", ОСОБА_8 21.06.2022 року отримав посвідчення поліцейського патрульно-постової сліжби "народної-міліції".

Крім того, відомості цих письмових доказів узгоджуються з поясненнями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , наданих ними в суді першої інстанції, про те, що вони бачили ОСОБА_8 біля будівлі «народної поліції», який сидів за столом зазначеної будівлі та записував відвідувачів «народної міліції» в журнал.

В своїй апеляційній скарзі захисник не ставить під сумнів допустимість цих письмових доказів. Відповідних доказів не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.

Колегія суддів критично ставиться та оцінює апеляційні доводи захисника ОСОБА_9 про те, що показання свідка ОСОБА_14 підтверджують невинуватість ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, оскільки цей свідок не надавав показання про те, що обвинуваченого примушували до вступу до «народної міліції» та виконання відповідних обовязків.

Також цей свідок надав суду першої інстанції показання про те, що в період перебування його в гаражі, з ним разом знаходився ОСОБА_8 , який пояснив, що знаходиться в гаражі за сварку з сусідкою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.7 ст. 111-1 КК України, оскільки у вироку суду першої інстанції в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України.

В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 .

Під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції стороною захисту не надано будь-яких належних доказів на підтвердження їх версії щодо застосовування до ОСОБА_8 заходів фізичного та/або психічного примусу у період окупації м. Ізюм, внаслідок чого останній виконував покладені окупаційною владою обов`язки незаконного правоохоронного органу.

Тобто, апеляційні доводи захисника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України, а тому на переконання колегії суддів, така позиція апелянта пов`язана з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Отже, версія та доводи захисника ОСОБА_9 про незгоду з оскаржуваним вироком в частині визнанням ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини обвинуваченого у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції об`єктивно встановлено, що ОСОБА_8 мав фізичну можливість не працювати у незаконному правоохоронному органі окупаційної влади, але їздив на роботу майже щодня, отримував за це гроші, продукти харчування, матеріальну допомогу.

Таким чином, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дослідивши докази надані сторонами кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення при перевірці цього кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, версія та доводи захисника ОСОБА_9 щодо незгоди з оскаржуваним вироком, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги обвинуваченого, а вирок суду першої інстанції залишення без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді