Єдиний унікальний номер 205/5763/23
1-в/205/391/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі - ОСОБА_4

за участю прокурора - ОСОБА_5

захисника - адвоката ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання засудженого ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його з установи виконання покарань, яке засуджений обґрунтував наступними доводами.

Вироком Судової палати з кримінальних справ Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року він, ОСОБА_7 , був засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року вирок Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року набрав законної сили. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року було зараховано в строк відбутого покарання за вироком судової палати у кримінальних справах Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року строк попереднього ув`язнення з 03 листопада 2000 року до 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року було змінено в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року та було зараховано на підставі ч.5 ст.72 КПК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 02 листопада 2000 року по 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На теперішній час засуджений відбув покарання понад двадцяти п`ять років, враховуючи зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення.

Засуджений вважає, що до нього має бути застосоване положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року виходячи з наступних обґрунтувань.

Згідно з вироком суду від 19.03.2002 р. довічне позбавлення волі йому було призначено відповідно до ст. 93 КК України за правопорушення, які сталися влітку та восени 2000 року, а затриманий засуджений був 2 листопада 2000 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння, визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Аналогічна норма містилась і в ч. 1 ст. 6 КК України, що втратив чинність з 01.09.2001 року.

Санкція статті 93 КК України 1960 року станом на травень 1994 року передбачала покарання за це правопорушення у вигляді позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або виняткову міру покарання.

Згідно з положеннями ст. 25 КК України 1960 року верхня межа позбавлення волі встановлювалась законом за двома категоріями: до десяти років; до п`ятнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року при заміні в порядку помилування виняткової міри покарання на позбавлення волі могло бути призначено на строк понад 15 років, але не більше двадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року на момент вчинення особливо тяжких правопорушень, за які було засуджено ОСОБА_7 , не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі.

На момент вчинення інкримінованих ОСОБА_7 правопорушень, передбачених ст. 93 КК України 1960 року, діяла загальна система призначення покарання, яка встановлена Конституцією України з 29.06.1996 року, та остаточно закріплена Рішенням КСУ від 29.12.1999 року №11-рп/99.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року №1483-111, що набули чинності лише з 29 березня 2000 року, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, що належить до загальної системи призначення покарання.

Відповідальність за ст. 93 КК України 1960 року була значно посилена порівняно з тією, яка була передбачена КК України 1960 року в редакції, яка була чинною на момент вчинення інкримінованих йому правопорушень.

Згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції, чинній після 29.03.2000 р., при заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі позбавленням волі воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти п`яти років.

Окрім того, засуджений зазначає, що у Кримінальному кодексі України 1960 року система призначення покарань складалася із двох частин: загальної (звичайної) і виняткової. Загальна (звичайна) система покарання містила вичерпний перелік видів покарань та базувалася на меті покарання (ст. 22 КК України 1960 року), що передбачала поєднання кари з виправленням і перевихованням засудженого. Виняткова частина системи покарання визнавалась такою, що мала винятковий характер, допускала застосування смертної кари (ст. 24 КК України 1960 року), яка як вид (міра) покарання не входила до системи кримінальних покарань, визначених у ст. 23 КК України 1960 року.

Загальна (звичайна) система покарання при призначенні конкретного покарання, що входило до переліку її видів, передбачала прямий порядок обґрунтування у мотивувальній частині судового рішення обґрунтування того, що саме конкретний вид покарання є найкращий спосіб у такому випадку, забезпечує досягнення мети покарання у поєднанні кари виправлення та перевиховання.

Засуджений ОСОБА_7 у клопотанні зазначає, що Конституція України, яка вступила в дію 29.06.1996 року, згідно з нормами ст. 8 Конституції України, змінила в цілому положення про покарання, про призначення покарання Кримінального кодексу України 1960 року, тобто було замінено «двохярусну» систему покарань на «одноярусну» загальну (звичайну) систему покарань, всі види покарань якої, без виключення, перераховано у ст. 23 КК України 1960 року. Конституція України зобов`язує суди при здійсненні кримінального процесу керуватися насамперед нормами Конституції України, безпосередньо використовувати та застосовувати їх як норму прямої дії при розв`язанні конкретних питань (ст. 8 Конституції України). На цю обставину особливу увагу звертає Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Керуючись вказаною постановою, суди зобов`язані оцінювати зміст будь - якого закону чи іншого нормативно - правового акту з позиції відповідності Конституції України й в усіх необхідних випадках використовувати Конституцію України як норму прямої дії. Таким чином, керуючись Конституцією України як Основним законом, норми якого є нормами прямої дії, чинними міжнародними договорами, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року, суди зобов`язані при застосуванні ст. 93 КК України 1960 року до діянь, що мали місце з 29 червня 1996 року, застосовувати саме норми Конституції України як норми найвищої юридичної сили.

Окрім того, ОСОБА_7 вказує, що 29 грудня 1999 року Конституційний Суд України визнав нечинним положення Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали виняткову міру покарання. Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність.

Вказаним рішенням від 29 грудня 1999 року Конституційний Суд України не створив жодної нової конституційної норми та не скасував жодної чинної конституційної норми. Цим рішенням КСУ дав тлумачення чинних конституційних норм і підтвердив верховенство Конституції України, а відповідно ствердив, що з 29 червня 1996 року виняткова міра покарання, а саме, положення ст.ст. 24, 93 та інші КК України 1960 року не можуть застосовуватись, тому що вони вступили в конкуренцію з нормами більш високого рівня - нормами Основного закону Конституції України, що забороняли на підставі судового рішення позбавляти особу життя.

Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції до 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становила двадцять років. Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції після 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становить двадцять п`ять років.

Таким чином, в Кримінальному кодексі України 1960 року який діяв до 01 вересня 2001 року не існувало інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Всі покарання завжди мали певний строк. Максимальна верхня межа позбавлення волі встановлена положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року становила двадцять п`ять років.

Що стосується довічного позбавлення волі, як нового виду покарання за загальним правилом, то він може застосовуватись в Україні до правопорушень, вчинених починаючи з 29.03.2000 року, тобто з моменту вступу в дію закону від 22.02.2000 року №1483-111, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі.

Засуджений вважає, що інститут заміни довічного позбавлення волі на диференційований строк позбавлення волі від п`ятнадцяти до двадцяти п`яти років передбачено правовим положенням ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року. Ця заміна можлива лише в порядку помилування, де інститути заміни й помилування діють разом в сполучній формі застосування цього кримінально - правового процесу, тобто заміна допускається після факту вступу в дію винесеного вироку з призначенням винному довічного позбавлення волі. Тільки в таких випадках діє норма про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі від 15 років до 25 років (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року).

Кримінальний кодекс України 1960 року не передбачав інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Це покарання завжди призначається на певний строк.

Новий вид покарання, довічне позбавлення волі, який діє з 29.03.2000 року і застосовується за ст. 93 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є строковим видом покарання з максимальним строком позбавлення волі, яка обмежена верхньою межею строком 25 років, який встановлюється правовим положенням ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року.

Кримінальний кодекс України 2001 року встановив інститут невизначених вироків до позбавлення волі. Вид покарання, довічне позбавлення волі, який діє з 01.09.2001 року і застосовується до ст. 115 КК України 2001 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є безстроковим видом покарання, який встановлюється правовим положенням ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року (за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від двадцяти п`яти років.

Таким чином, засуджений ОСОБА_7 вказує, що позбавлені волі є порушенням його законних прав та прирівнюється до катування.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 клопотання підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у самому клопотанні.

Захисник адвокат ОСОБА_6 підтримала клопотання свого підзахисного, посилаючись на його позицію.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на його необґрунтованість та відсутність правових підстав для звільнення засудженого ОСОБА_7 від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, які викладені у його клопотанні.

Суд, дослідивши доводи клопотання засудженого ОСОБА_7 , заслухавши думку засудженого, його захисника та прокурора, приходить до наступних висновків.

В ході розгляду клопотання судом встановлено, що Вироком Судової палати з кримінальних справ Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року ОСОБА_7 , був засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року вирок Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року набрав законної сили. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року було зараховано в строк відбутого покарання за вироком судової палати у кримінальних справах Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року строк попереднього ув`язнення з 03 листопада 2000 року до 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року було змінено в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року та було зараховано на підставі ч.5 ст.72 КПК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 02 листопада 2000 року по 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України привести Кримінальний кодекс України 1960 року у відповідність з цим Рішенням Конституційного Суду України.

Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» внесені зміни до ст. 93 КК України 1960 року, зокрема, смертна кара, як кримінальне покарання за злочин, передбачений ст. 93 КК України 1960 року, замінена на довічне позбавлення.

Відповідно до Розділу ІІ Закону України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

Відповідно до ст. 152 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про Конституційний суд України», закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 54 КК України 1960 року, положення якої діяли на день ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нововиданого закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого цим законом.

Таким чином, ч. 3 ст. 54 КК України передбачала можливість зниження призначеного покарання лише у разі прийняття нового закону, яким знижується міра покарання за певні злочини. Отже, визнання неконституційним окремих положень Кримінального кодексу України 1960 року (в частині покарання у вигляді смертної кари), не являлося самодостатньою підставою для перегляду вироків суду щодо осіб, які були засуджені до покарання у вигляді смертної кари.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України, які містяться, зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011).

Так, у п. 4 зазначеного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кримінального Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кримінального Кодексу України 1960 року смертної кари.

При цьому, Конституційний Суд України у цьому ж рішенні вказав, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року). За таких обставин Конституційний Суд України прийшов до висновків, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Таким чином, після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Частиною 4 ст. 5 КК України визначено, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Таким чином, визначене засудженому ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає вимогам закону про кримінальне покарання, який діє на теперішній час.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання засудженого ОСОБА_7 і вважає, що воно не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 110, 369-372, 537, 539 КПК України, ст.ст. 81, 82 КК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом семи днів з дня її постановлення шляхом подання апеляційної скарги до судової палати по кримінальним справам Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3