Справа № 529/1272/22
Провадження № 1-кп/529/33/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000124 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України

встановив:

В провадженні Диканського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження 0000124 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України.

22.01.2023 захисником ОСОБА_4 подано клопотання про зняття арешту з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 та на який був накладений арешт слідчим суддею під час досудового розслідування.

В обгрунтування клопотання вказує, що арешт був накладений під час досудового розслідування за ч.3 ст.365-2 КК України, яка передбачала конфіскацію майна. В подальшому змінена кваліфікація у кримінальному провадженні на ч.2 ст.364 КК України, в санкції якої відсутнє таке покарання як конфіскація майна. Також відсутній цивільний позов у даному кримінальному провадженні. Тому вважає, що відсутні підстави для арешту будинку, належного обвинуваченій.

В судовому засіданні захисник клопотання підтримав та просив задовольнити. Також просив скасувати арешт із земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5 на праві власності.

Прокурор заперечила щодо клопотання, вказавши, що санкція ч.2 ст.364 КК України передбачає покарання у виді штрафа, тому арешт на майно обвинуваченої може слугувати заходом забезпечення виконання можливого покарання.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши клопотання, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 26.10.2022 слідчим суддею Октябрського районного суду м.Полтави задоволено клопотання слідчого, подане в рамках кримінального провадження № 0000124 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 365-2 КК України. Накладено арешт на будинок садибного типу загальною площею 56,3 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 на праві приватної власності із забороною відчуження та розпорядження. Також накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим № :03:000:0356 площею 0,25 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності із забороною відчуження та розпорядження.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

Санкція ч.2 ст.364 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", та рішення у справі "Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції").

Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами (арешт майна, з забороною їх відчуження, розпорядження та користування до завершення досудового розслідування та судового розгляду у кримінальному провадженні), які застосовуються, та мету, яку прагнуть досягти, зокрема отримання фактичних даних обставин вчинення кримінального правопорушення та притягнення винних до відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Судом встановлено, що під час досудового розслідування арешт на будинок та земельну ділянку був накладений з метою можливого забезпечення конфіскації майна , як виду покарання, що передбачалося санкцією ч.3 ст.365-2 КК України.

На час розгляду кримінального провадження, ОСОБА_5 інкрімінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, в санкції якої відсутнє покарання у виді конфіскації майна.

Майно, на яке накладено арешт, не визнано речовими доказами у кримінальному провадження, не підлягає спеціальній конфіскації; цивільний позов відсутній.

Отже, правові підстави на накладення арешту відсутні.

Доводи прокурора про те, що арешт майна є забезпеченням можливого покарання у виді штрафа є необгрунтованим, оскільки обвинувачена офіційно працевлаштована, отримує стабільну заробітну плату, а розмір штрафа є неспівмірним із вартістю майна, на який накладено арешт.

Таким чином клопотання захисника є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 170, 173, 174, 372 КПК України, суд

постановив:

Клопотання захисника ОСОБА_4 про скасування арешту задовольнити.

Скасувати арешт з майна, що накладений ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 26.10.2022, а саме з:

-будинку садибного типу загальною площею 56,3 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 на праві приватної власності

-на земельну ділянку з кадастровим № :03:000:0356 площею 0,25 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуюча ОСОБА_1