Номер провадження: 11-кп/813/1572/23
Справа № 946/2556/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 та прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 у кримінальному провадженні №0000004, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.01.2021 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кілія, Одеської області, громадянина України, не одруженого, із середньою спеціальною освітою, працюючого водієм у ФОП ОСОБА_12 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання за:

ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік;

ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначено ОСОБА_8 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк шість років.

Застосовано ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, взявши його під варту в залі суду.

Строк покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі обчислюється з моменту його затримання та взяття під варту, а саме з 26.04.2023, зарахувавши згідно ч. 5 ст. 72 КК строк попереднього ув`язнення в строк покарання у виді позбавлення волі з 05.01.2021 по 09.04.2021 та з 26.04.2023 до набрання вироком законної вили, виходячи з розрахунку день за день.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 04.01.2021 приблизно о 18:50 годині, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21101» державний номерний знак НОМЕР_1 , у темну пору доби, в умовах обмеженої видимості здійснював рух на зазначеному автомобілі по проїзній частині вул. Болградське шосе з боку вул. Аеродромна в напрямку вул. Станційне в м. Ізмаїл Одеської області (далі м. Ізмаїл), та поблизу розташування будинку №12 по вказаній вулиці водій ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити велосипедиста, який рухався попереду в попутному напрямку, у межі правого краю проїзної частини, в порушення вимог п.1.5., підп. «б» п. 2.3., п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі ПДР), проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, був неуважним, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, своєчасно не зреагував на її зміну, тим самим не вжив негайно заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду велосипедиста, та передньою правою частиною кузова керованого ним автомобіля допустив наїзд на задню частину дорожнього велосипеда «Супутник» під керуванням ОСОБА_13 , під час якого сталося падіння останнього на дорожнє покриття з подальшим його травмуванням.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедисту ОСОБА_13 заподіяна поєднана травма голови, тулуба, кінцівок, а саме: а) закрита черепно-мозкова травма: вогнищеві крововиливи під м`яку мозкову оболонку в тім`яних долях правої та лівої півкулі, крововиливи у м`яких тканинах лобно-тім`яної області справа (в проекції рани); садна на лобній області справа, забійна рана в лобній області справа, в центрі садна; б) закрита травма шийного відділу хребта, грудної клітки: перелом 5 хребця та між хребтового диску, з крововиливами в м`які тканини; перелом правих 2 7 ребер по середньо ключичній лінії; переломи правих 2 9 ребер по лопатковій лінії; переломи лівих 5, 6 ребер по передній паховій лінії; в) травма кінцівок: садна на задній поверхні лівого передпліччя в нижній третині; на тильній поверхні лівої кисті біля основи першого пальця; на тильній поверхні лівої кисті біля основи другого пальця, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала смерть ОСОБА_13 на місці пригоди.

Допущенні водієм ОСОБА_8 порушення вимог п. 1.5., підп. «б» п. 2.3., п. 12.3 ПДР знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення смерті ОСОБА_13 .

Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Крім того, 04.01.2021 приблизно о 18:50 годині, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди поблизу будинку №12 по вул. Болградське шосе в м. Ізмаїл, у водія ОСОБА_8 , виник раптовий кримінальний протиправний умисел на уникнення відповідальності за вчинення ДТП шляхом зникнення з місця пригоди та ненадання допомоги потерпілому, та в порушення вимог підп. «а е» п. 2.10. ПДР ОСОБА_8 негайно не зупинив керований ним транспортний засіб і не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган та уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, хоча мав реальну можливість зупинитися та надати допомогу потерпілому, при цьому не маючи об`єктивних причин і підстав відмовитися від прийняття вищевказаних відповідних заходів, а, навпаки, розуміючи, що своїми попередніми діями поставив потерпілого ОСОБА_13 в небезпечний для життя стан, внаслідок чого останній був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок свого безпорадного стану, пов`язаного з отриманням тяжких травм, реалізуючи свій кримінальний протиправний умисел на уникнення від покарання, на керованому ним автомобілі «ВАЗ 21101» реєстраційний номер НОМЕР_1 зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, залишивши постраждалого лежати на місці події.

Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, а саме завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 та прокурор ОСОБА_14 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_7 зазначає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноти судового розгляду.

Доводи обґрунтовує тим, що в порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України в матеріалах справи відсутні постанови слідчого про прийняття кримінальної справи в провадження, тому розгляд справи в суді проводився з порушенням територіальної підсудності.

Вказує, що в ході розгляду провадження беззаперечних та переконливих доказів винуватості ОСОБА_8 не здобуто, а обсяг пред`явленого йому обвинувачення не знайшло свого підтвердження.

Наголошує, що в діях потерпілого та обвинуваченого наявна обоюдна вина.

Звертає увагу, що на теперішній час у обвинуваченого ОСОБА_8 захворювання середньої важкості.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити ОСОБА_8 покарання не пов`язане з позбавлення волі. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Не оспорюючи вирок в частині доведеності вини ОСОБА_8 у вчинені кримінальних правопорушень, визнання його винуватим, кваліфікацію дій обвинуваченого та розмір призначеного основного покарання прокурор ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та під час його винесення допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Наголошує, що суд першої інстанції в порушення вимог КПК не застосовував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за:

ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік;

ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно призначити ОСОБА_8 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк шість років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_6 зазначив, що вважає апеляційну скаргу сторони захисту безпідставною та необґрунтованою. Одночасно підтримує апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_15 .

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, потерпілої та її представника, які підтримали подану апеляційну скаргу прокурора, однак заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за вказаних в оскаржуваному вироку обставин підтверджується дослідженими у суді першої інстанції доказами, які у своїй сукупності є достатніми, допустимими, узгодженими між собою, зібрані у встановленому порядку і досліджені судом першої інстанції з дотриманням принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, яким надана належна правова оцінка.

Як вбачається з матеріалів провадження під час судового розгляду судом першої інстанції допитані потерпіла та свідки, які надали чіткі та послідовні покази, які в свою чергу підтверджуються дослідженими доказами у справі, представлені стороною обвинувачення та які повністю підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинених ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі яких ухвалено обвинувальний вирок.

Так допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 під час судового розгляду пояснила, що загиблий ОСОБА_13 був її чоловіком, 04.01.2021 близько 20:00 години їй подзвонив співробітник її чоловіка, а саме ОСОБА_16 , та повідомив, що коли він повертався з хлопцями додому на таксі, побачив на проїжджій частині дороги по вул. Болградське шосе в м. Ізмаїл її чоловіка. Вони зупинилися аби пересвідчитися, що це дійсно він, та помітили, що чоловік лежить без ознак життя. Почувши це, вона не повірила та одразу попросила сина, щоб той поїхав на місце події та впевнився у тому, що сталося. Коли син приїхав на місце події разом зі своєю дівчиною, він побачив мертвого батька та одразу подзвонив їй і повідомив їй про це. Тоді вона зібралася та сама поїхала на місце події, де на той момент перебували працівники поліції, швидкої вже не було. На узбіччі в 200 метрах від магазину «Садовод» лежав її чоловік, на дорозі було багато розбитих банок, на проїжджій частині дороги зліва лежав велосипед без сідла. Також вона зазначила, що ОСОБА_8 після події виплатив їй 4000 грн, потім він дав ще 7000 грн, заяву про те, що вона не має претензій до останнього вона не писала, крім того, до страхової компанії не зверталася та більше жодних грошей не отримувала.

Свідок ОСОБА_17 під час судового розгляду пояснила, що з обвинуваченим ОСОБА_8 вона знайома близько п`яти років, стосовно дорожньо-транспортної пригоди їй відомо, що вона сталася 04.01.2021, вона запам`ятала дату, оскільки в той день поховала свого батька, та в той же день вона мала зустрітися з обвинуваченим, оскільки вони співпрацювали: їй необхідно було зробити замовлення на певні товари, бо обвинувачений їздив за кордон. Вона зв`язалася із ОСОБА_8 по телефону, який сказав їй, щоб вона взяла ключі у сусідки та дочекалась його в квартирі, щоб не мерзла на вулиці. Того дня, близько 18:00 години вечора вона прийшла до ОСОБА_8 на його найману квартиру та чекала поки він повернеться додому. Коли він прийшов додому, то був дуже збентежений, з ним неможливо було розмовляти, ОСОБА_8 сказав їй, що його мобільний телефон розрядився та попросив її телефон комусь зателефонувати. Коли він розмовляв по телефону, вона почула, що сталося ДТП, після цього він вибіг з квартири у невідомому напрямку, залишивши свій мобільний телефон вдома, який вона поставила заряджатися. Приблизно через 40 хвилин ОСОБА_8 повернувся додому в такому ж стані: роздратований, нервовий, вона налила йому спочатку валер`янки, яка стола в шафі поруч з коньяком, а потім запропонувала коньяк для того, щоб розговорити його. Він випив, після чого йому знов хтось зателефонував, під час розмови вони домовились зустрітися біля якогось магазину, після цього ОСОБА_8 пішов і більше не повернувся. Вона, не дочекавшись його, замкнула двері квартири, залишила ключ у сусідки та пішла. Більш детально про те, що сталося ОСОБА_8 їй не розповідав, деякий час вона намагалася до нього додзвонитися, але його телефон був вимкнений. Влітку 2021 року вони зустрілись та він їй розповів про те, що сталося. Також вона зазначила, що в той день запаху алкоголю від ОСОБА_8 не відчувала, він був просто знервований та напружений, пояснила, що інколи вона зустрічалась з останнім в квартирі виключно для того, щоб зробити замовлення на певні товари, крім того вона пояснила, що ніколи не бачила ОСОБА_8 у нетверезому стані, оскільки він завжди був за кермом.

Свідок ОСОБА_18 під час судового розгляду пояснив, що він працює диспетчером у ФОП ОСОБА_12 з обвинуваченим ОСОБА_8 , з яким він бачився 04.01.2021 приблизно у другій половині дня на роботі на зборах. Після цього деякі машини почали роз`їжджатися, а деякі залишились на другий день. Того дня він виходив з роботи одночасно із ОСОБА_8 , це був темний час доби, близько 18:00 години вечора, запаху алкоголю від ОСОБА_8 він не почув, та зауважив, що той був тверезий, оскільки зранку наступного дня, а саме 05.01.2021, ОСОБА_8 мав їхати у рейс до м. Одеса. Він зазначив, що не було таких випадків, щоб ОСОБА_8 перед рейсом був у нетверезому стані, крім того, перед виїздом всі проходять медогляд. Коли вони вийшли з роботи, він не бачив як поїхав ОСОБА_8 , оскільки він вийшов швидше за нього та одразу поїхав. Про те, що сталася дорожньо-транспортна пригода, він дізнався від самого ОСОБА_8 , коли останній зателефонував йому з 4 на 5 січня 2021 року після 00:00 години та повідомив, що нікуди не може їхати, оскільки з його вини сталося ДТП, жодних подробиць події йому невідомо.

Свідок ОСОБА_19 під час судового розгляду пояснив, що він працює разом із ОСОБА_8 04.01.2021 приблизно о 10:00 годині їх зібрали на роботі аби обговорити деякі робочі питання. Після зборів до них приїхали майстри, щоб встановити GPS-треки на машини, потім всі розійшлися по своїм справам, а він поїхав заправитися. Близько 18:00 години він зайшов до диспетчера, щоб забрати документи, і там побачив ОСОБА_8 та ОСОБА_18 . Коли він їхав по вул. Болградське шосе, на перехресті вул. Локомотивної побачив чоловіка їдучого на велосипеді у нетверезому стані, він їхав майже посеред дороги в бік с. Броска, був одягнений у темний одяг, без жодних світловідбивних елементів, тоді він зупинився, пропустивши його, та поїхав далі. Крім нього, на перехресті була ще одна фура, яка їхала з боку міста на виїзд, водій цієї фури також побачив велосипедиста на перехресті та зупинився аби його пропустити. Коли поїхав з бази ОСОБА_8 йому невідомо, оскільки він ще залишався з деякими хлопцями, доробляв свою роботу. Про ДТП йому стало відомо від водіїв, які з ним також працюють.

Свідок ОСОБА_20 під час судового розгляду пояснив, що у вихідний день, а саме 04.01.2021 приблизно о 10:00 годині, він зібрав всіх водіїв бази на збори для вирішення робочих питань, після зборів він піднявся до себе у кабінет, а хлопці порозходились по домам, дехто залишився, оскільки була робота, наскільки він пам`ятає. ОСОБА_8 поїхав додому приблизно о 12:00 годині. Того дня, приїжджали майстри для установки GPS-треків на машини. На роботі ніхто не випивав, оскільки з цим у них суворо. ОСОБА_8 також перебував у тверезому стані, жодного запаху від нього не почув. Крім того, останній мав 05.01.2021 зранку виїжджати у рейс, кожного разу перед виїздом всіх водіїв перевіряє лікар на стан алкогольного сп`яніння. Вночі йому зателефонували працівники поліції та запитали чи знайомий йому ОСОБА_8 та чи не знає він часом де перебуває останній, на що він повідомив, що йому невідоме місцезнаходження ОСОБА_21 та пообіцяв їм передзвонити, як щось з`ясує. Після чого він одразу подзвонив ОСОБА_8 , запитав, що трапилось, однак останній відмовився щось пояснювати, зазначивши, що про все розповість трохи згодом. Потім ОСОБА_8 передзвонив йому та повідомив, що за ним їдуть працівники поліції. З приводу ДТП йому більше нічого не відомо. Він зустрічався з родичами загиблого, це була його особиста ініціатива. Під час зустрічі, потерпіла повідомила, що необхідно ховати чоловіка та їй потрібні кошти. Тоді він зв`язався з матір`ю ОСОБА_8 та повідомив, що потерпілим необхідна матеріальна допомога, після чого його мати переказала на карту грошові кошти у сумі 4000 грн, які він передав потерпілій під час зустрічі. Потім через деякий час він передав ще 7000 грн. Також, він зазначив, що ОСОБА_8 отримує зарплату та він, за бажанням останнього або за рішенням суду буде і надалі допомагати потерпілій.

Подія кримінального правопорушення підтверджується даними рапортів інспектора-чергового Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, за якими телефоном на службу «102» 04.01.2021 о 18:56 год. та о 19:11 год. повідомлено, що за адресою: вул. Болградське шосе біля буд. 12, м. Ізмаїл Одеської області, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди помер чоловік, що лежав на узбіччі, на вигляд п`ятдесяти років, з травмою тім`яної області голови та зі слідами кровотечі, поруч з яким знаходився велосипед, чоловіка збив автомобіль та поїхав з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди, чоловік був виявлений вже лежачим (т. 2 а.п. 3 4).

З протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.03.2021 вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 просила притягнути ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК, оскільки після травмування її чоловіка ОСОБА_13 внаслідок ДТП ОСОБА_8 з місця події зник (т. 2 а.п. 63).

Зазначені повідомлення та заява стали підставами для внесення 04.01.2021 відповідних відомостей до ЄРДР за №0000004 та початку досудового розслідування за ч. 2 ст. 286 КК та для внесення 15.03.2021 відомостей до ЄРДР за №0000402 та початку досудового розслідування за ч. 1 ст. 135 КК (т. 2 а.п. 183). Після цього постановою прокурора від 16.03.2021 вказані матеріали досудових розслідувань були об`єднані в одне провадження (т. 2 а.п. 184 185).

Причина смерті ОСОБА_13 , а також характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень описаних у формулюванні обвинуваченого, визнаного судом доведеним, були встановлені шляхом проведення судово-медичної експертизи відповідно до даних висновку №8/12-2021 від 19.02.2021. Ушкодження у ОСОБА_13 утворилися в результаті дорожньо-транспортної події при зіткненні останнього (велосипедиста) з транспортним засобом і подальшим контактом ОСОБА_13 з дорожнім покриттям. Усі тілесні ушкодження заподіяні прижиттєво, одночасно, за декілька десятків хвилин до настання смерті, ускладнилися розвитком шоку, складають єдиний комплекс поєднаної травми і тому оцінюються разом, як такі, що викликали небезпечні для життя явища, і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. На тілі загиблого ОСОБА_13 слідів та пошкоджень характерних для наїзду, переїзду, волочіння не знайдено, та даних, які б вказували на те, що у загиблого були явно виражені дефекти опорно-рухового апарату, слуху та зору не мається (т. 2 а.п. 48 53).

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, який здійснювався без участі обвинуваченого ОСОБА_8 під час ясної погоди, без опадів, на проїзній частині в м. Ізмаїл Одеської області по вул. Болградське шосе біля будинку 12, згідно відповідного протоколу від 04.01.2021 та додатків до нього у виді фототаблиці та схеми, зафіксовані обстановка та сліди після того, як ОСОБА_8 на своєму автомобілі марки «ВАЗ 21101» номерний знак НОМЕР_1 здійснив наїзд на велосипедиста, який керував велосипедом марки «Супутник». Так, оглядом встановлено, що дорожнє покриття загальною шириною 8 м призначене для руху в двох напрямках по одній смузі для руху в кожному напрямку шириною 3,5 м по ходу руху та 4,5 м у зустрічному напрямку, покриття асфальтобетонне, сухе та чисте. Ділянка проїзної частини в темний час доби освітлена міськими ліхтарями та світлом з вікон будинків, відстань загальної видимості з робочого місця водія становить 150 м з увімкненим ближнім світлом фар та 150 м з увімкненим дальнім світлом фар. На велосипеді марки «Супутник» виявлені пошкодження у виді деформації заднього колеса, крила, ободу. Також під час огляду була зафіксована та відображена на схемі загальна та детальна обстановка події, згідно якій сліди осипу скла та пластику, уламки пластику, велосипед, сумка, труп, рукавиці були розкидані на правій смузі для руху за напрямком руху у бік вул. Станційне селище у м. Ізмаїл загальною протяжністю 21,6 м, зокрема між подряпинами на дорожньому покритті та початку осипу скла і уламків та розташуванням велосипеду на проїжджій частині на відстані 1,4 м його задньої частини та 0,2 м передньої до краю проїжджої частини і завершенням осипу скла та уламків.

Крім того, під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди був виявлений труп ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який лежав на животі на узбіччі дороги по вул. Болградське шосе, на правій частині по ходу рух з боку вул. Аеродромної в бік вул. Станційне селище на відстані 8,4 м до місцезнаходження велосипеда. Труп був одягнутий у світло-голубі джинси, синю куртку з червоними вставками, з видимими тілесними ушкодженнями голови. Під час огляду був вилучений велосипед марки «Супутник» та уламки пластику (т. 2 а.п. 11 21).

Під час проведення слідчого експерименту, згідно відповідному протоколу з додатками від 05.01.2021, на місці події, розташованого біля будинку 12 по вул. Болградське шосе в м. Ізмаїл, на проїзній частині в темний час доби, у ясну погоду, на асфальтованому покритті за участю автомобіля марки «ВАЗ 21101», що має заводське електроосвітлення, була встановлена видимість перешкоди на місці наїзду на велосипед, а саме в частині подряпин на асфальту, що знаходяться на відстані 1 м до правого узбіччя та 11,7 м від будинку №12, розташованого в м. Ізмаїл Одеської області по вул. Болградське шосе по ходу руху з боку вул. Аеродромна в бік вул. Станційне селище. Проведеними замірами встановлено, що відстань від фар автомобіля до видимої перешкоди склала 107,3 м., а загальна видимість проїзної частини при міському електроосвітленні склала на відстані шостої лінії електропередачі, відстань між якими складає 25 метрів, загальна відстань видимості проїзної частини таким чином склала 150 метрів. З метою встановлення загальної видимості та конкретної видимості було запрошено також водія автомобіля ОСОБА_8 , який від участі в проведенні слідчого експерименту відмовився, але в подальшому був присутнім під час проведення цієї слідчої дії (т. 2 а.п. 23 28).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що цей доказ є таким, що здобутий з дотриманням положень чинного КПК, зокрема, відповідно до положень ст. 240 КПК, зі змісту якої випливає, що слідчий експеримент проводиться не виключно з метою перевірки якихось показань, на що послалася сторона захисту, а й з метою відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань для перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Як вбачається з досліджуваного протоколу слідчого експерименту під час проведення цієї слідчої дії здійсненні досліди для перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, і ніякі показання обвинуваченого ОСОБА_8 не перевірялися. При цьому ч. 3 ст. 240 КПК передбачає можливість залучення у цій слідчій дії підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, а не встановлює обов`язок цього. Тому неучасть підозрюваного чи його захисника не є порушенням порядку проведення слідчого експерименту. До того ж, слідчим з метою забезпечення реалізації прав обвинуваченого ОСОБА_8 були вжиті заходи щодо забезпечення його участі у цій слідчій дії, але від участі у ній обвинувачений відмовився, що не може ставити під сумнів отримані дані. Також ч. 7 ст. 223 КПК не встановлено заборон щодо участі одних і тих же понятих в проведенні в декількох слідчих діях. Тому суд відкидає посилання сторони захисту і в цій частині.

Що стосується набуття в подальшому ОСОБА_8 статусу підозрюваного, що на думку сторони захисту, також є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом на підставі п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК, то ці доводи сторони захисту не заслуговують на увагу, адже як зазначено вище під час проведення слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_8 не надавав жодних показань, він взагалі відмовився від участі у цій слідчій дії і його участь не була обов`язковою. Судом не встановлено даних, які б давали підстави вважати, що при проведенні вказаного слідчого експерименту слідчим вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи обвинуваченого, або слідчий у будь-якій формі примушував би ОСОБА_8 до певних дій чи зізнань. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_8 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим. Не містять спростувань цього і доводи сторони захисту. Саме тому, на думку суду, під час проведення слідчого експерименту права обвинуваченого ОСОБА_8 не порушено жодним чином.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновком Верховного Суду України, викладеним у його постанові №5-360кс15 від 09.06.2016.

Також як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.08.2022 у справі №756/10060/17, суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Згідно протоколу від 05.01.2021, під час огляду транспортного засобу, а саме автомобіля марки «ВАЗ 21101» номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску (далі автомобіль «ВАЗ 21101»), проведеного на підставі добровільної згоди його власника, а саме ОСОБА_8 (т. 2 а.п. 29) вбачається, що на автомобілі були виявлені пошкодження лобового скла з передньої правої частини, динамічні сліди пошкоджень на капоті з правої сторони, пошкодження правої передньої фари, переднього бамперу з правої сторони (т. 2 а.п. 30 34).

Судова колегія не погоджується з доводами сторони захисту про те, що цей доказ був здобутий з істотним порушенням прав і свобод обвинуваченого. При цьому як ця, так і інші слідчі дії (зокрема, огляд місця події та слідчий експеримент) цілком обґрунтовано були проведенні слідчим у нічний час (з 22 до 6 години), оскільки, враховуючи специфіку цієї категорії кримінальних правопорушень, затримка їх проведення могла призвести до втрати слідів кримінального правопорушення. У зв`язку з цим колегія суддів відкидає доводи сторони захисту і в цій частині, як необґрунтовані.

Згідно висновку експерта №21 139 від 17.02.2021 вбачається, що рульове керування, гальмова система, ходова частина вказаного автомобіля «ВАЗ 21101» перебували в працездатному стані й могли виконувати задані функції по керуванню автомобілем та зниженню швидкості з відомою водієві ефективністю, що свідчить про відсутність технічних несправностей на досліджуваному автомобілі, які б могли привести до втрати курсової стійкості та керованості даного транспортного засобу (т. 2 а.п. 39 41).

Відповідно до висновку експерта №21 140 від 09.03.2021, в ході експертного огляду на автомобілі «ВАЗ 21101» та велосипеді «Супутник» виявлені сліди та пошкодження, що характерні для їх взаємного контактування. У початковий момент зіткнення мала місце контактна взаємодія ударного характеру між рухомим у попутному напрямку автомобілем «ВАЗ 21101» та велосипедом «Супутник» між передньою частиною кузова автомобіля (передній бампер, передня права фара, капот двигуна) і задньою частиною велосипеда «Супутник» (заднє колесо, заднє крило, задній багажник). Аналіз і узагальнення виділених фактів і обставин, з урахуванням результатів досліджень дає підстави для встановлення елементів механізму ДТП: в початковий момент взаємного контактування автомобіль «ВАЗ 21101» та велосипед «Супутник» розташовувались на проїжджій частині таким чином, що кут між поздовжніми осями становив близько 0+50 спереду назад щодо автомобіля «ВАЗ 21101» і ззаду наперед відносно велосипеда «Супутник» проти ходу годинникової стрілки. Автомобіль «ВАЗ 21101» у момент зіткнення з велосипедом «Супутник» перебував у русі. Місце зіткнення автомобіля «ВАЗ 21101» з велосипедом «Супутник» розташовувалось в межах смуги руху в напрямку вул. Станційна проїзної частини вул. Болградське шосе поблизу будівлі № 12, перед початком подряпин на асфальті та локалізації осипу скла та пластику, за ходом руху автомобіля «ВАЗ 21101» (т. 2 а.п. 42 46).

Згідно висновку експерта №21 198 від 11.03.2021, у виниклій дорожній обстановці водію автомобіля «ВАЗ 21101» ОСОБА_8 необхідно було формувати свої належні дії таким чином, що при виявленні велосипедиста, який знаходився на проїжджій частині та рухався у попутному з ним напрямку в смузі руху попереду автомобіля, повинен був негайно вжити заходи до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, тобто він повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР. В його діях з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам зазначеного пункту ПДР. А дії велосипедиста ОСОБА_13 ПДР не визначались, оскільки рухаючись прямолінійно біля правого краю проїжджої частини автодороги, він виконував функції оператора з керування велосипедом з тим, щоб безпечно керувати ним в межах смуги свого руху. При цьому неможливо вимагати від велосипедиста ОСОБА_13 водночас контролювати подію як у напрямку свого руху, так і позаду себе, в його діях не вбачається невідповідності вимогам ПДР. З технічної точки зору водій ОСОБА_8 мав можливість запобігти зіткненню з велосипедистом як своєчасним гальмуванням із зупинкою транспортного засобу до місця зіткнення, так і шляхом маневру об`їзду, тобто шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР, а велосипедист ОСОБА_13 з технічної точки зору не мав технічної можливості запобігти настанню даної пригоди. Саме дії водія ОСОБА_8 , які з технічної точки зору не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР, знаходились у причинному зв`язку з настанням даної події (т. 2 а.п. 54 57).

Вказані висновки експертів апеляційний суд визнає допустимими доказами, оскільки вони були здобуті у встановленому порядку та ґрунтуються на допустимих доказах, адже суд не знайшов підстав для визнання недопустимими доказами даних, що були враховані під час проведення експертиз.

Апеляційний суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_8 про обставини ДТП, що сталося за його участі, як суперечливі, нелогічні та нещирі. Зокрема, показання обвинуваченого про те, що його розшукують працівники поліції через те, що він збив людину, він дізнався від свідка ОСОБА_20 , якому передзвонив після того, як вдома побачив від нього пропущений виклик, суперечать показанням самого свідка ОСОБА_20 , за показанням якого, поліцейські хоча і дзвонили йому та цікавилися обвинуваченим і його місцезнаходженням, але вони йому нічого не казали про ДТП, після чого саме він подзвонив обвинуваченому, а не обвинувачений йому, та спитав у нього, що трапилось, а обвинувачений відмовився щось пояснювати, зазначивши, що про все розповість трохи згодом, а вже згодом ОСОБА_8 передзвонив та повідомив, що за ним їдуть працівники поліції, а з приводу ДТП свідку ОСОБА_20 нічого не було відомо.

Показання обвинуваченого ОСОБА_8 також суперечать показанням свідка ОСОБА_17 в тій частині, що обвинувачений розхвилювався після його зустрічі з поліцейськими, коли вдруге зайшов до своєї квартири, де знаходилась ОСОБА_17 , тоді як, за показаннями останньої, ОСОБА_8 був настільки збентежений, що з ним неможливо було розмовляти, ще коли він відразу прийшов додому, а не після того як кудись виходив з квартири, а коли він повернувся вдруге, то знаходився в такому ж стані: роздратований та нервовий.

Крім того, показання обвинуваченого ОСОБА_8 є суперечливими і між собою, зокрема, тому як він міг відчути лише один удар у праву частину автомобіля, коли на ньому були значні та чисельні механічні пошкодження, а саме пошкодження лобового скла з передньої правої частини, динамічні сліди пошкоджень на капоті з правої сторони, пошкодження правої передньої фари, переднього бамперу з правої сторони (т. 2 а.п. 30 34).

При цьому, абсолютно неспроможними є показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він не відчув удар та не помітив пошкодження лобового скла, коли воно отримало такі пошкодження, що було вдавлене всередину салону автомобіля. З точки зору здорового глузду також абсолютно нелогічними та суперечливим є показання обвинуваченого про те, що при зустрічному роз`їзді з джипом, він краєм ока наче побачив, що щось на дорозі рухається, однак він, начебто проїхав повз, нічого не зачепивши, тоді як автомобіль отримав перелічені значні механічні пошкодження. Враховуючи виявлені сліди на місці ДТП, а також пошкодження автомобіля обвинуваченого, останній не міг не відчути удару об його автомобіль велосипеда з людиною на ньому та тіла людини, що є достатньо важкою перешкодою для автомобіля, зіткнення з якою не може залишитися непомітним чи невідчутним для водія. Зафіксована слідова інформація також не дає підстави не тільки для ствердження, а й навіть для припущення можливості переплутання як будь-якою людиною, так і обвинуваченим об`єктів зіткнення камінця чи іншого предмета, що може вилетіти з-під коліс зустрічного легкового автомобіля, з велосипедом та тілом людини, адже останні є набагато важчі за перші і ніяким чином не можуть вилетіти з-під коліс зустрічного легкового автомобіля.

Також є нелогічними та непослідовними і пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 щодо переміщення свого автомобіля назад на роботу на зберігання, коли він приїхав перед цим на цьому ж автомобілі з роботи додому, де й зазвичай його зберігає, коли приїжджає на ньому.

Вказані суперечності показань обвинуваченого ОСОБА_8 як між собою, так і з показаннями свідків, апеляційний суд пов`язує з обраною позицією захисту обвинуваченого з метою пом`якшити свою відповідальність за вчинені ним злочини чи взагалі уникнути її.

Натомість виявлені на місці ДТП сліди, наявні механічні пошкодження на автомобілі обвинуваченого, показання свідків про поведінку обвинуваченого після ДТП, дані висновку експерта №21 140 від 09.03.2021 транспортно-трасологічної експертизи обставин і механізму зіткнення автомобіля ВАЗ-21101 та велосипеду «Спутник» (т. 2 а.п. 42 46), а також самі суперечливі показання ОСОБА_8 у своїй сукупності достеменно свідчать про те, що автомобіль ВАЗ-21101 під керуванням обвинуваченого ОСОБА_8 передньою частиною зіткнувся з велосипедом «Спутник» під керуванням ОСОБА_13 у задню його частину на правій смузі для руху по ходу руху і автомобіля, і велосипеду, що обвинувачений ОСОБА_8 не тільки не міг не помітити та зрозуміти, а й точно побачив та зрозумів. Саме це пояснює його таку збентеженість, що з ним неможливо було розмовляти відразу ж коли він прийшов додому після ДТП, а також його поведінку щодо перегонки автомобіля назад на роботу. Суд пов`язує таку поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 з його усвідомленням того, що він збив людину, та його бажанням уникнути відповідальність шляхом зникнення з місця події та приховування транспортного засобу, причетного до ДТП.

Встановлені судом першої інстанції обставини з якими погоджується апеляційний суд свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 допустив порушення вимог ПДР, зокрема п.1.5., під п. «б» п.2.3., п. 12.3. ПДР, а також п/п. «а е» п. 2.10. ПДР.

Так, відповідно п. 1.5. ПДР, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до під п. «б» п. 2.3. ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Також, згідно з вимогами п. 12.3. ПДР, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Відповідно до п/п. «а е» п. 2.10. ПДР, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди.

Аналіз вищезазначених доказів дає підстави зробити висновок, що кожний доказ є допустимим, достовірним, належним та у сукупності усі вищезазначені докази є взаємопов`язаними та достатніми для висновку про те, що ОСОБА_8 , керуючи технічно справним транспортним засобом, в порушення наведених п. 1.5., під п. «б» п. 2.3., п. 12.3. ПДР створив небезпеку для інших учасників дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну у виді появи велосипедиста, який знаходився на проїжджій частині та рухався у попутному з ним напрямку в смузі руху попереду автомобіля, та негайно не вжив заходи до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. При цьому при виконанні вказаних вимог ПДР обвинувачений ОСОБА_8 був зобов`язаний врахувати усі обставини дорожньої обстановки, у тому числі і наявність зустрічного автомобіля на проїжджій частині, а також можливе його осліплення ним. Крім того, відповідно до п. 19.3. ПДР, у разі погіршення видимості в напрямку руху, викликаного світлом фар зустрічних транспортних засобів, водій повинен зменшити швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, а в разі засліплення зупинитися, не змінюючи смуги руху, і увімкнути аварійну світлову сигналізацію; відновлення руху дозволяється лише після того, як пройдуть негативні наслідки засліплення. Обвинувачений же ОСОБА_8 , посилаючись на засліплення світлом фар зустрічного транспортного засобу, не виконав вказані імперативні вимоги ПДР. Таким чином, внаслідок невиконання вказаних вимог ПДР обвинувачений ОСОБА_8 позбавив себе можливості вжити належних заходів та уникнути зіткнення з велосипедистом.

Саме зазначені порушення вимог ПДР ОСОБА_8 призвели до зіткнення автомобіля під його керуванням з велосипедом під керуванням ОСОБА_13 , від чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, які стали причиною його подальшої смерті. На думку апеляційного суду, ці суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку саме з порушенням ПДР, які допустив обвинувачений ОСОБА_8 . І на цей висновок жодним чином не впливає той факт, що потерпілий ОСОБА_13 перебував у стані сп`яніння, оскільки ця обставина не перешкоджала обвинуваченому ОСОБА_8 уникнути зіткнення за умови дотримання ним вимог ПДР. Більше того, хоча потерпілий ОСОБА_13 і знаходився у стані сп`яніння, але він перебував на своїй смузі для руху, і рухався по правій крайній частини дороги, на що вказують дані протоколу огляду місця події, розташування слідів зіткнення на дорозі, велосипеду та трупу на узбіччі, а також механічні пошкодження автомобіля під керуванням обвинуваченого з правої сторони. Це саме обвинувачений ОСОБА_8 в порушення наведених положень ПДР, рухаючись у попутній смузі для руху з потерпілим позаду нього, і допустив зіткнення з останнім. За таких обставин потерпілий жодним чином не мав можливості контролювати ситуацію та уникнути зіткнення.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 , поставивши вказаними своїми діями потерпілого в небезпечний для життя стан, завідомо залишив його без допомоги.

Таким чином апеляційний вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень та вірно кваліфіковано його дії за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив зібрані органами досудового розслідування докази, дав їм належну правову оцінку, на підставі чого прийшов до обґрунтованих висновків по суті обвинувачення, з якими погоджується й апеляційний суд, у зв`язку з чим вважає доводи апеляційної скарги захисника про невинуватість ОСОБА_8 безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності у суду обґрунтованих підстав дійти висновку, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував відповідно до ст. 65 КК України обставини справи, особу обвинуваченого, а також обставини, які у відповідності до вимог ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме часткове добровільне відшкодування завданих збитків та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

Також судом першої інстанції при призначені покарання враховано

вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , відсутність судимостей (т. 2 а.п. 68 69), наявність міцних соціальних зв`язків, наявність матері похилого віку, не одружений, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно (т. 2 а.п. 77, 78).

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин та приймаючи до увагу наслідки вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 , необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити реальне покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком районного суду та вважає, що призначена міра примусу до обвинуваченого узгоджується з вимогами закону, є необхідною та достатньою для його виправлення, справедливою та такою, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність і відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги доводи сторони захисту щодо можливості призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, оскільки наявна обоюдна вина потерпілого та обвинуваченого, оскільки доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема висновком експерта №21-198 за результатами проведення автотехнічної експертизи по обставинам зіткнення автомобіля ВАЗ 21101 та велосипедиста «Супутник», відповідно до якої вина наявна лише в діях обвинуваченого ОСОБА_8 .

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисника про відсутності на велосипеді світлоповертачів та відсутність на одежі велосипедиста світловідбіваючих елементів, оскільки ці обставини підтверджуються матеріалами справи, в тому числі протоколом огляду місця події та фототаблицею до нього.

Також апеляційний суд приймає до уваги посилання захисника щодо наявності у обвинуваченого захворювання середньої важкості, однак ці захворювання не є безумовною підставою для призначення більш м`якого покарання.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Згідно наказу МОЗ України №1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15 серпня 2014 року, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування в порядку ст. 537 КПК України. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Таким чином з урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які обвинувачений та його захисник вказують у апеляційній скарзі, думку потерпілої сторони, яка наполягала на призначення покарання у виді реального позбавлення волі на строк запропонований прокурором, не вбачається підстав вважати призначену обвинуваченому ОСОБА_8 , міру примусу явно несправедливою через суворість або такою, що призначена на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Також апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисника, щодо порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України з огляду на таке.

Так згідно до ст. 218 КПК України досудове розслідування здійснюються слідчими того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 6 розділу «Х» Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 07.07.2017 №575, кримінальні провадження про дорожньо-транспортні пригоди, унаслідок яких спричинено тілесні ушкодження або загибель людей, а також ДТП, що набули суспільного резонансу, розслідуються спеціалізованими підрозділами з розслідування ДТП слідчого управління ГУНП після визначення прокурорами відповідного рівня юрисдикції місця вчинення цих кримінальних правопорушень за слідчим управлінням ГУНП. У разі настання смерті учасника ДТП під час перебування у закладі охорони здоров`я керівник органу досудового розслідування невідкладно ініціює перед органами прокуратури розгляд питання про доручення подальшого розслідування у відповідному кримінальному провадженні спеціалізованого підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління ГУНП.

Згідно ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування визначає слідчого (слідчого), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначити старшого групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Відповідно до ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.

Як вбачається з матеріалів провадження 04.01.2021 СУ ГУНП в Одеській області внесено відомості до ЄРДР №0000004 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та в подальшому за заявою потерпілої ОСОБА_9 внесено відомості до ЄРДР №0000402 за ч. 1 ст. 135 КК України.

В подальшому постановою прокурора 16.03.2021 матеріали досудового розслідування об`єднане в одне провадження.

Таким чином відповідно до частини 6 розділу «Х» Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 07.07.2017 №575 досудове розслідування здійснювалось СУ ГУНП в Одеській області та визначено групу слідчих, оскільки потерпілий помер на місці ДТП та в подальшому відповідно до ст. 32 КПК України обвинувальний акт спрямовано до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, оскільки місцем вчинення кримінального правопорушення є м. Ізмаїл.

Одночасно, апеляційний суд вважає, що районний суд призначивши ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, міру покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не вирішив питання про застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, передбаченого санкцією зазначеної статті.

На думку апеляційного суду судом першої інстанції не враховано фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася через невжиття обвинуваченим заходів для зменшення швидкості, що свідчить про грубе порушення п. 1.5, під п. «б» п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, з урахуванням того, що внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_8 настали тяжкі наслідки, а саме смерть потерпілого, звільнення його від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суперечить приписам ст. 65 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що районний суд безпідставно не застосував Закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, а саме не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування вироку є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга прокурора - задоволенню, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Керуючись статтями 370, 404, 407, 409, 412-414, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 у кримінальному провадженні №0000004, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.01.2021, яким ОСОБА_8 , визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити покарання за:

ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік;

ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно призначити ОСОБА_8 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк шість років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4