КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргоюпрокурора на вирок Іванківського районного суду Київської області від 09.08.2022 року щодо ОСОБА_7 кримінальному провадженні №0000199, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Іванківського районного суду Київської області від 09.08.2022 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Іванків Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, який має на утриманні неповнолітню дитину, не судимого в силу ст. 89 КК України,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акта 08.06.2019 року ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки FIAT моделі DUCATO, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині другорядної дороги вул. Ватутіна в напрямку Х-подібного перехрестя з вул. Київська в смт. Іванків.Під`їжджаючи до перехрестя нерівнозначних доріг, призупинився, а потім продовжив рух та, проявляючи злочинну недбалість, діючи необережно, в порушення вимог п. п. 10.1 та 16.11 ПДР України, діючи необережно, проявляючи злочинну недбалість, рухаючись по другорядній дорозі, та виїжджаючи на головну дорогу вул. Київська в смт. Іванків, не надав перевагу у русі велосипеду марки ROCKOSHOX XC 30 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в лівій смузі головної дороги у напрямку виїзду з смт. Іванків, створивши таким чином перешкоду на головній дорозі для велосипедиста, у зв`язку з чим ОСОБА_10 , здійснюючи маневр з метою уникнення зіткнення з автомобілем, допустив наїзд на бордюр з подальшим перекиданням.

Згідно даних висновку судово-медичного експерта № 101/Э від 18.09.2019 року причиною виникнення ДТП з технічної точки зору є невідповідність дій водія автомобіля марки FIAT моделі DUCATO, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимогам п. 16.11 ПДР України, яка знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Отже, дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Суд, оцінивши надані стороною обвинувачення докази: витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, протокол огляду місця ДТП від 08.06.2019, схему до протоколу огляду місця події від 08.06.2019, протокол проведення слідчого експерименту від 23.07.2019, висновок експерта ОСОБА_11 № 12-1/1343 від 02.09.2019, висновок експерта ОСОБА_12 № 12-1/1335 від 15.07.2019, висновок експерта ОСОБА_13 № 12-1/2692 від 22.11.2019, висновок судово-медичного експерта ОСОБА_14 № 101/Э від 18.09.2019 у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення, ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 1 рік; на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд дав невірну оцінку та безпідставно визнав недопустимими доказами, які могли істотно вплинути на висновки суду, протокол огляду місця події від 08.06.2019, протокол слідчого експерименту від 23.07.2019, висновок судово- автотехнічної експертизи №12-1/292 від 22.11.2019, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Потерпілий ОСОБА_9 , повідомлений про день та час розгляду справи, до апеляційної інстанції не з`явився, заяв чи клопотань від нього не надходило, що, за умови його належного повідомлення, не перешкоджає перегляду вироку в апеляційному порядку у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, серед іншого, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, у ній викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення та дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону, дотримався принципу змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, передбаченого ч. 2 ст. 22 КПК України: сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом; ретельно дослідив і дав належну оцінку кожному доказу як окремо, так в їх сукупності і взаємозв`язку, та докладно навів мотиви прийнятого рішення.

Доводи прокурора про безпідставне визнання недопустимими ряд доказів, наданих стороною обвинувачення, що мають визначальне значення для доведеності винності ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, є неспроможними.

Як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, будь-яке порушення органом досудового розслідування конституційних прав громадян, що навіть має не безпосередній, а лише опосередкований зв`язок із самим процесом виявлення, вилучення і фіксації доказів, призводить до втрати ними юридичної сили.

Огляд місця ДТП - це початкова та невідкладна слідча дія, спрямована на дослідження території, де відбулася подія, що має ознаки злочину, або настав її результат, зміст якої утворює комплекс пізнавально-посвідчувальних операцій, що включають пошук, виявлення, закріплення, вилучення, дослідження, перевірку та оцінку слідів злочину та інших речових доказів. Правильність складання протоколу огляду місця події має важливе значення для подальшого відтворення подій ДТП та носить інформативний характер для проведення подальших експертиз у кримінальному провадженні.

Суд визнав недопустимим протокол огляду місця ДТП від 08.06.2019 з огляду на те, що слідча дія - огляд місця події відбулася за участі понятих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у присутності водіяОСОБА_7 - без визначення його процесуального статусу, а отже проведена з порушенням норм КПК, позаяк статус особи визначає його процесуальні права, а відтак є неможливим стверджувати про дотримання прав ОСОБА_7 під час проведення даної слідчої дії, який у подальшому у даному кримінальному провадженні набув статусу підозрюваного, обвинуваченого.

Також, суд вказав на процесуальні недоліки протоколу, зокрема відсутність підпису водія ОСОБА_7 у п.п. 17, 18, а також в кінці кожної сторінки протоколу ОМП в графі «підпис слідчого та учасників огляду» відсутній підпис слідчого, а в схемі до протоколу ОМП - відсутній підпис водія ОСОБА_7 .

З огляду на встановлені порушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 08.06.2019 з доданими до нього схемою та фото таблицею не можуть вважатися допустимим доказом, оскільки слідча дія проведена з порушеннями, протокол за формою і змістом не відповідає вимогам КПК, містить неповну і суперечливу інформацію.

Також, суд визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 у якості свідка, оскільки інформація, здобута під час даної слідчої дії, отримана внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 23.07.2019 слідчий експеримент проведено за участю ОСОБА_7 в процесуальному статусі свідка, який в подальшому у провадженні набув статусу підозрюваного та обвинуваченого; вказана слідча дія була проведена без участі захисника. При цьому слідчим не було роз`яснено ОСОБА_7 його права, у тому числі право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, які можуть надалі стати підставою для його підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення (Рішення Верховного Судуколегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду при розгляді справи № 295/13008/15-к).

Однак, процесуальні права і обов`язки свідка відрізняються від процесуальних прав та обов`язків підозрюваного, обвинуваченого.

Зокрема свідок згідно ст. 67 КПК України несе відповідальність за завідомо неправдиві показання слідчому, прокурору, слідчому судді чи суду або за відмову від давання показань слідчому, прокурору, слідчому судді чи суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом у той час як обвинувачений має право не давати показання проти себе.

Зважаючи на ці порушення та вказані вимоги кримінального процесуального закону, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 в процесуальному статусі свідка недопустимим доказом у справі, так як він здобутий завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Водночас, із даного висновку експерта ОСОБА_11 № 12-1/1343 від 02.09.2019 року (експертиза призначена органом досудового розслідування) убачається, що при проведенні експертного дослідження, він не зміг надати відповіді на питання, оскільки йому необхідно було дослідити слідову інформацію, дані про яку містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме: протоколі огляду місця ДТП та схемі до нього. Однак зазначені матеріали слідчим експерту надано не було. Також необхідно було дослідити та співставити механічні пошкодження автомобіля та велосипеда, проте оглядом транспортних засобів встановлено, що механічних пошкоджень для їх взаємного контакту не виявлено, що унеможливлює встановлення пар взаємно контактуючих деталей.

Згідно даних висновку експерта ОСОБА_13 № 12-1/2692 від 22.11.2019 року (експертиза призначена органом досудового розслідування) в ситуації, що склалася на дорозі, водій ОСОБА_7 повинен був керуватись пункту 16.11 ПДР України, а велосипедист ОСОБА_9 - вимогами п. 12.3 ПДР України; в діях водія ТЗ ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 16.11 ПДР України, а в діях велосипедиста невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР України не вбачається; у даній дорожній ситуації водій автомобіля ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п. 16.11 ПДР України, а велосипедист ОСОБА_9 з моменту виникнення небезпеки для його руху не мав технічної можливості уникнути ДТП; причиною виникнення ДТП з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля, ОСОБА_7 вимогам п. 16.11 ПДР України.

Однак, будучи допитаним в суді першої інстанції, експерт ОСОБА_13 вказав, що міг помилитися при проведені розрахунків з огляду на те, що точних вихідних даних йому не було надано слідчим.

З огляду на викладене ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 26.01.2022 року призначено повторну судову авто технічну експертизу. Проте експерт ОСОБА_17 повідомив про неможливість надання висновку, оскільки комплекс вихідних даних охарактеризований неоднозначно та за відсутності в наданих на дослідження матеріалах справи (в тому числі й протоколі слідчого експерименту від 23.07.2021 року) повного комплексу характеристик виникнення пригоди, які безпосередньо впливають на регламентацію та,відповідно, оцінку дій водіїв ТЗ, в категоричній формі вирішити питання, поставлені в ухвалі про призначення експертизи, експертним шляхом не можливо.

Колегія суддів звертає увагу, що висновок експертизи, відповідно до ст. 84 КПК України є доказом, і не має наперед встановленої сили та оцінюється судом як окремо так, і у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

При цьому суд першої інстанції, визнаючи висновок експерта № 12-1/2692 від 22.11.2019 рокунедопустимим доказом, навів мотиви, якими при цьому керувався. Зокрема вказав, що виснвок є виключно похідним і ґрунтується на даних слідчого експерименту.

Отже, пред`явлення обвинувачення ОСОБА_18 у порушенні ним п. п. 10.1 та 16.11 ПДР України, які є у причинно-наслідковому зв`язку із падінням велосипедиста, внаслідок чого він отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, - не знайшли свого підтвердження зібраними та дослідженими доказами, а відтак у діях ОСОБА_18 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Визнавши недопустимими доказами протокол огляду місця ДТП від 08.06.2019 року, протокол проведення слідчого експерименту від 23.07.2019 року, висновок експерта № 12-1/2692 від 22.11.2019 року, керуючись практикою ЄСПЛ, суд визнав недопустимими похідні від них докази (рішення ЄСПЛ у справах «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року), що за вищевикладених обставин є обґрунтованим і таким, що узгоджується з вимогами КПК України та усталеною практикою ЄСПЧ.

Водночас, інформація, що міститься в матеріалах кримінального провадження, свідчить про те, що падіння велосипедиста ОСОБА_9 сталося після того, як він фактично безперешкодно проїхав повз автомобіль FIAT (1,9 метра від переднього краю автомобіля до бордюру) на відстані 15-18 метрів від автомобіля.

Тобто, стверджувати, що між падінням велосипедиста та діями водія авто FIAT є причинно-наслідковий зв`язок (велосипедист упав через порушення водієм FIAT п. п. 10.1 та 16.11 ПДР України - згідно обвинувального акта), - не має підстав, як на переконання колегії суддів, правильно встановив суд першої інстанції.

З урахуванням усіх обставин справи, у тому числі й тих, про які йдеться у апеляційній скарзі, суд першої інстанції, розглядаючи справу в межах своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_18 складу кримінального правопорушення, оскільки органом досудового розслідування не доведено винуватість ОСОБА_18 у порушенні вимог п. п. 10.1 та 16.11 ПДР України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили би чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а можна лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

При цьому положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, дотримуючись принципу змагальності та диспозитивності, повно та об`єктивно встановив фактичні обставини, проаналізував усі надані сторонами докази з точки зору їх належності та допустимості.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначає, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (п.29-30 рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Отже, з урахуванням висновків Європейського суду з прав людини, не вдаючись до повторної оцінки показань свідків, апеляційний суд погоджується з мотивами суду першої інстанції, викладеними в вироку суду щодо цих доказів, та бере за основу ту оцінку, яка їм надана місцевим судом.

Обґрунтованих підстав, передбачених ст. 404 КПК України, для повторного дослідження доказів стороною обвинувачення не наведено, незгода з оцінкою, яку дав доказам суд, не є підставою для їх повторного дослідження з огляду на те, що суд першої інстанції, оцінюючи їх, у повній мірі дотримався положень КПК, навівши у вироку мотиви, з яких взяв до уваги одні і при цьому відкинув інші докази.

Так, судом першої інстанції досліджено кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та вважає за необхідне залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Іванківського районного суду Київської області від 09.08.2022 року щодо ОСОБА_8 - залишити без зміни, апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді: _______________ ______________ ______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/824/270/2023

Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_19

Доповідач: ОСОБА_1