Справа № 126/320/22
Провадження №11-кп/801/1179/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 10.10.2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч.4 ст. 187 КК України

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 10.10.2023 року клопотання прокурора ОСОБА_8 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 задоволено.

Продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 (шістдесят) днів, тобто до 08 грудня 2023 року включно.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 10.10.2023 року, прийняти нове рішення та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 відпали у зв`язку з погіршенням його стану здоровя, необхідністю комплексу медичного обстеження у зв`язку з проведеними йому у 2020 році операціями та продовження подальшого реабілітаційного лікування відповідно до копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 4672 від 17.11.2020 року, на даний час у обвинуваченого підвищений артеріальний тиск, що свідчить про можливе настання інсульту лікування якого в умовах ізоляції неможливе, a також з врахуванням його позитивної характеристики з місця проживання, сімейного, матеріального стану, наявністю постійного місця проживання, його віку, тривалого перебування під вартою, відсутність у сторони обвинувачення даних щодо наміру ОСОБА_7 переховуватись від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, впливу на потерпілих і свідків, знищення доказів, які, до речі, долучені до матеріалів кримінального провадження.

Захисник звертає увагу на те, що впливати на потерпілу та свідків ОСОБА_9 зовсім ні до чого, так як вони відносно нього жодних свідчень про його участь у вчиненому злочині не надають.

Вважає, що з врахуванням викладеного ОСОБА_7 на даний час можливо змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт.

Основною підставою сторони обвинувачення та суду для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є те, що він винним себе у вчинені інкримінованих йому злочинів не визнав.

На даний час відсутні будь-які ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а тому перебування ОСОБА_7 під домашнім арештом не може негативно вплинути на розгляд справи судом.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на даний час не зменшилися, продовжують існувати, оскільки ОСОБА_7 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, перебуваючи на волі може переховуватися від суду, тому ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які просили задоволити апеляційну скаргу, змінити запобіжний захід на домашній арешт, оглянувши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу .

Згідно ч.3 ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.4 ст.187 КК України.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000423 від 08.09.2021 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.4 ст. 187 КК України, перебуває на розгляді у суді першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому

Як убачається з рішення суду першої інстанції, суд, вирішуючи питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є особою пенсійного віку, обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.4 ст.187 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення, відповідальність за які передбачена виключно у вигляді позбавлення волі, вчинених в умовах воєнного стану, тому, перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інші злочини, здійснити незаконний вплив на потерпілу, свідків, експертів та спеціалістів з метою спонукання їх до зміни своїх показань та дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не зможе запобігти встановленим судом ризикам, передбаченим п.п.1,3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим, оскільки на час розгляду клопотання ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, а жоден із більш м"яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані.

При цьому, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про те, що до ОСОБА_7 можна застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки встановлені обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Що стосується посилань апеляційної скарги захисника на про погіршення стану здоров"я обвинуваченого ОСОБА_7 , потреби у лікуванні, як на підставу застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки захисником не надано доказів, що за станом здоров`я не може утримуватися під вартою.

В матеріалах провадження відсутні відомості, що обвинувачений ОСОБА_7 звертався з заявами про надання медичної допомоги щодо його стану здоровя до адміністрації установи, в якій він утримується.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, хоча захисник заперечує існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у апеляційній скарзі ставить питання про доцільність застосування іншого запобіжного заходу, тобто погоджується з викладеним у клопотанні прокурора щодо існування ризиків.

З матеріалів судового провадження вбачається, що при вирішенні питання щодо продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування обвинуваченого від суду, впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Підстави для скасування ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 10.10.2023 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому відсутні.

Керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 10.10.2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4