Справа № 366/1645/23
Провадження № 1-кп/366/174/23
В И Р О К

Іменем України

17 листопада 2023 року Іванківський районний суд Київської області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

представника потерпілої юридичної особи, ОСОБА_6 ,

розглянувши у смт. Іванків відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000206 від 10.02.2023, обвинувальний акт, який надійшов до суду відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Корне Попільнянського району Житомирської області, прож. по АДРЕСА_1 , не одружений, утриманців немає, освіта неповна середня, офіційно не працює, раніше судимий Іванківським районним судом Київської області 29.03.2023 за ч.4 ст. 185, 75,76 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

1.Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнаного судом доведеним

28.01.2023, приблизно 15:30 ОСОБА_5 зайшов до кафе-бару «Спорт», який знаходиться в смт. Іванків Вишгородського району Київської області по вул. Київська, 22, де побачив на прилавку скляну банку з грошовими коштами і у нього виник умисел на таємне заволодіння ними.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету особистого збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_5 шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав скляну банку, у якій знаходились грошові кошти у розмірі 568 грн., спричинивши потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, через військову агресію рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, Указом Президента України, затвердженим Законом України №2119-ІХ від 15.03.2022 року строк дії воєнного стану продовжений.

В період часу з 24.02.2022 року по 31.03.2022 року територія Іванківської територіальної громади Вишгородського району Київської області перебувала під окупацією військових рф.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_5 скоїв злочин, передбачений ч.4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Показання обвинуваченого

Обвинувачений ОСОБА_5 , після роз`яснення суті обвинувачення, свою вину у вчиненні крадіжки визнав, щиро розкаявся. Надані ним суду пояснення, які зводяться до наступного.

До кафе-бару «Спорт» він прийшов на початку цього року. Точної дати не пам`ятає. Замовив собі поїсти. Коли продавець пішла розігрівати його замовлення, він побачив на прилавку скляну банку з грошима . Там були залізні монети. Скориставшись тим, що ніхто не слідкував за ним, він забрав цю банку з грошима і вийшов з магазину. За ним розбив її, всі кошти, які там були, забрав собі, і витратив не власні потреби. Решту (86 грн.), яка залишилась, у нього вилучили працівники поліції. У скоєному щиро розкаюється, готовий відшкодувати потерпілій завдану шкоду.

2.2. Показання потерпілої ОСОБА_6 зводяться до наступного.

На початку цього року, в січні, до неї у кафе-бар в смт. Іванків зайшов обвинувачений. Попросив підігріти «паніні». Вона пішла розігрівати його. Коли повернулась, то ОСОБА_5 став розрахуватися монетами. При цьому вона помітила, що з прилавку зникла скляна банка з монетами. Вона спитала у ОСОБА_5 чи то не він її взяв. Він заперечив і пішов. Тоді вона пішла в повідомила про крадіжку у поліцію. Тоді ж за магазином «Шарм», який біля її кафе-бару, знайшли рештки розбитої банки. Коштів у банці було приблизно 568 грн., вона їх перераховувала десь за день до цього.

2.3. Дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, в тому числі щодо речових доказів.

Вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України підтверджується письмовими доказами, наданими прокурорами:

Письмовою заявою ОСОБА_6 від 28.01.2023 року, у якій вона просила внести відомості до ЄРДР за фактом викрадення грошових коштів у сумі 568 грн. ( а.с.32);

Протоколом огляду місця події від 14.02.2023 року з додатками (з 10 год. 40 хв. по 11 год. 25 хв.), в ході якого, за згодою ОСОБА_6 ( а.с.34) оглянуто місце скоєння злочину (а.с. 35-40);

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.04.2023, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 з чотирьох фотознімків на фото № 1 впізнала Обвинуваченого ОСОБА_5 , як особу, яка перебувала у день крадіжки у її магазині (а.с.41-43);

Заявою ОСОБА_8 від 28.01.2023 про добровільну видачу працівникам поліції грошових коштів, викрадених ним з магазину «Спорт» ( а.с.44) та протоколом огляду предмета від 28.01.2023, а саме: добровільно виданих ОСОБА_5. коштів загальною сумою 67 грн. ( а.с.45-47), постановою від 11.02.2023 про визнання цих коштів речовими доказами ( а.с.48-49)

Протоколом проведення слідчого експерименту від 03.04.2023 з відеозаписом за участю ОСОБА_5 , як підозрюваного, в ході якого останній розказав та показав як скоїв крадіжку банки з грошима ( а.с. 58-61).

3.Кваліфікація дій обвинуваченого судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд, допитавши обвинуваченого, потерпілу, дослідивши матеріали кримінального провадження, в т.ч. ті, які характеризують особу обвинуваченого та речових доказів, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 , поза розумним сумнівом, у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, в умовах воєнного стану. Підстав для зміни обвинувачення судом не встановлено.

Суд звертає увагу на те, що для повторності крадіжки не має значення, чи була особа засуджена за попередній злочин. Повторність крадіжки виключається, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності або якщо судимість за раніше вчинений злочин була погашена або знята (див. ч.4 ст. 32 КК України).

ОСОБА_5 вироком від 29.03.2023 був засуджений Іванківським районним судом Київської області за ч.4 ст. 185 КК України за скоєння злочину 14.03.2022, тобто до ухвалення вироку у даний справі. Відтак його дії щодо скоєння крадіжки 28.01.2023 мають кваліфікуючу ознаку повторності.

Водночас суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 такої кваліфікуючої ознаки як «проникнення у інше приміщення», оскільки як у обвинувальному акті, так і під час розгляду справи судом, не встановлено умислу обвинуваченого на вчинення крадіжки до моменту його входу в приміщення кафе, а, навпаки, зазначено, що вже перебуваючи всередині він виявив скляну банку з монетами і у нього виник умисел на скоєння крадіжки. А тому ця кваліфікуюча ознака підлягає виключенню.

4. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до п.п.1,2 частини 1 ст. 66 КК України, суд визнає ті обставини, що ОСОБА_5 визнав себе винним, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував завдану шкоду.

Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 дійсно щиро розкаявся, оскільки таке його каяття ґрунтувалося на визнанні ним своєї провини, виявленню жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалась, що підтверджувалось конкретними діями ( намаганням відшкодувати завдану шкоду). Крім того, щире каяття ґрунтувалося на правдивій розповіді про всі відомі йому обставини вчиненого злочину, як на досудовому розслідуванні так і під час судового розгляду, відповідній належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, яку засуджував та бажанні нести кримінальну відповідальність за вчинене, що також знайшло своє відображення і в матеріалах кримінального провадження, а також активно та добровільно допомагав слідству, зокрема у повідомленні органу досудового розслідування фактів у справі щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, наданні доказів шляхом проведення за його участю всіх необхідних слідчих та процесуальних дій.

Обставин, які згідно із статтею 67 КК України обтяжують йому покарання, судом не встановлено, як не зазначені вони і у обвинувальному акті.

5. Мотиви призначення покарання.

5.1. Позиції учасників провадження щодо покарання.

Прокурор зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, тому просить суд визнати ОСОБА_5 винуватим та призначити покарання за ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Іванківського районного суду Київської області від 29.03.2023, ОСОБА_5 визначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі, та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробовування та іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України.

Обвинувачений та його захисник просили призначити йому покарання, яке не буде пов`язане з реальним позбавленням волі, врахувавши його щире каяття, його ставлення до вчиненого, обставини, які пом`якшують його покарання, в т.ч. відшкодування завданої шкоди.

Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні щодо призначення покарання просила не позбавляти обвинуваченого волі.

5.2. Висновки суду щодо покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , враховуючи, що обвинувачений вчинив умисний злочин, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, до вчинення цього злочину судимим не був, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів психіатра чи психіатра не перебуває, суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів. Суд, крім того, враховує наявність декількох обставин, які пом`якшують його покарання, відсутність обтяжуючих обставин, позицію потерпілого та вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, оскільки наслідки, які настали в результаті умисних протиправних дії обвинуваченого ним же фактично усунені шляхом повернення викраденого у повному обсязі. Обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, у судовому засіданні при дослідженні обставин скоєння злочину та особистості обвинуваченого, відповідно до положень ст. 50 КК України, встановлено наявність підстав для призначення покарання в порядку передбаченому ст. 69 КК України.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як встановлено під час судового розгляду, обвинувачений до скоєння інкримінованого йому злочину не притягувався до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому злочині, активно сприяв його розкриттю, критично оцінив свою протиправну поведінку, повністю відшкодував завдану шкоду. Більш того потерпіла у судовому засіданні висловилась проти того, щоб обвинуваченого позбавляли волі реально. Крім того, після засудження 29.03.2023 обвинувачений інших правопорушень не скоював (відомості про це у суду відсутні), що може свідчити про те, що він став на шлях виправлення.

Приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини по справі, ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, характер та мотиви протиправних дій, враховуючи вищенаведені дані характеристики особи обвинуваченого і попередню позитивну соціальну поведінку, обставини, які пом`якшують покарання, які знижують ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення і ступінь небезпеки особи обвинуваченого для суспільства, суд, всебічно оцінюючи викладені обставини, приходить до переконання про можливість застосування положень ст.69 КК України, а саме призначення покарання у виді позбавлення, у розмірі нижчому від найнижчої межі, встановлено санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого.

Як встановлено судом 29.03.2023 обвинувачений був засуджений за скоєний ним 14.02.2022 злочин, передбачений ч.4 ст. 185 КК України. Призначаючи покарання за той злочин, суд прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та застосував до призначеного покарання у виді 5 років позбавлення волі звільнення від відбування покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК.

Системне тлумачення закону про кримінальну відповідальність дає підстави для висновку, що в основу рішення про те, чи може суд при призначенні покарання за сукупністю злочинів, якщо про один із них стало відомо після ухвалення вироку, яким особу засуджено до покарання від відбування якого її звільнено з іспитовим строком, призначити остаточне покарання та звільнити від його відбування з іспитовим строком мають бути покладені засади, визначені статтями 11, 50 КК, механізми реалізації яких закладені в нормах, передбачених статтями 65-87 КК, зокрема і ст. 75 цього Кодексу.

Логіка закону про кримінальну відповідальність у цьому контексті полягає в тому, що призначення покарання особі, яка вчинила більше одного злочину, за жоден із яких вона не була притягнута до відповідальності до ухвалення вироку, має передбачати оцінку всієї сукупності злочинів, вчинених до ухвалення вироку, оскільки така сукупність визначальною мірою характеризує ступінь суспільної небезпечності як винуватої особи, так і вчинених нею злочинів, належна оцінка чого є передумовою обрання як форми реалізації кримінальної відповідальності, так і належного заходу кримінально-правового впливу.

У свою чергу, штучний розрив такої сукупної оцінки злочинів, наслідком якого є ізольована їх оцінка за різними вироками, якщо про один із них стало відомо після ухвалення першого вироку, яким винуватого засуджено до покарання від відбування якого звільнено з іспитовим строком, вочевидь, не узгоджується із логікою закону про кримінальну відповідальність щодо кримінально-правової оцінки злочинних діянь та винуватої особи в контексті положень статей 50, 65, 75 КК.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду виявлене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Суд доходить такого висновку на підставі тих відомостей, які оцінює на момент ухвалення вироку, зокрема, відомостей про вчинений особою злочин (злочини). Разом із тим, вчинення особою не одного, а двох і більше злочинів, може мати визначальний вплив на зміст висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, вид і розмір призначеного покарання.

Саме тому суд, при призначенні покарання за злочин (злочини), про який (які) стало відомо після ухвалення першого вироку, яким призначено покарання від відбування якого особу звільнено згідно положень ст. 75 КК, має вирішити питання про можливість звільнення від відбування покарання з іспитовим строком із урахуванням всіх вчинених злочинів.

При цьому слід виходити з того, що статтями 70, 72, 75-78 КК не передбачено повне або часткове складання, поглинання іспитового строку. Зазначені в ст. 70 КК правила застосовуються лише до покарань. Дійшовши висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання та призначивши іспитовий строк при звільненні від його відбування, суд має керуватися виключно положеннями ст. 75 КК, вмотивувавши своє рішення щодо цього.

При призначенні покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, суд, виклавши відповідні мотиви, має встановити тривалість іспитового строку (в межах визначених ст. 75 КК), з урахуванням кількості вчинених злочинів, форми вини, виду умислу чи необережності, мотивів та мети, якими керувався винуватий, стадії вчинення злочину, конструкції складу злочину (формальний, матеріальний, усічений), характеру та ступеню суспільної небезпеки вчинених злочинів та особи обвинуваченого, форми та виду співучасті, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо.

Перебіг іспитового строку починається з моменту проголошення вироку.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ОП ККС ВС від 23.09.2023 (справа № 199/1496/17).

Враховуючи викладене, суд призначає покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, яке було призначене вироком Іванківського районного суду від 29.03.2023.

В той же час, оскільки обвинуваченому остаточно призначається покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують обвинуваченому покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_5 без реального відбування покарання, встановивши обвинуваченому на підставі ст. 75 КК України максимальний іспитовий строк з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1), 2) ч. 1 ст. 76 КК України.

6. Вирішення питання про долю речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження, інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не застосувався.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК України, врахувавши, що 67 грн., вилучених у обвинуваченого, повернуті потерпілій .

Керуючись статтями 100, 124, 174, , 337, 369-371, 373, 374, 392-395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання із застосуванням статті 69 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Іванківського районного суду Київської області від 29.03.2023, ОСОБА_5 визначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі, частково зарахувавши відбуту частину покарання за попереднім вироком.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, та з покладенням обов`язків відповідно до ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Згідно ч. 6 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому, його захиснику, представнику потерпілої юридичної особи та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вироку шляхом подачі апеляційної скарги через Іванківський районний суд Київської області.

Суддя ОСОБА_1