Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/839/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 24 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Долинського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000240 від 25 травня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 13 грудня 2023 року суд за клопотанням прокурора в порядку ст. 331 КПК України продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 до 10 лютого 2024 року включно без визначення розміру застави.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, цей злочин є умисним, нетяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років. Цей злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, що з урахуванням обставин вчинення злочину, свідчить про схильність обвинуваченого до спричинення людині тілесних ушкоджень, а також до здійснення фізичного та психологічного примусу.

Також суд першої інстанції встановив наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду з метою уникнення відповідальності, а також перешкоджанню кримінальному провадженню.

На переконання суду першої інстанції встановлені під час вирішення клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу обставини, свідчать про неможливість запобігти ризикам шляхом застосування будь-якого іншого запобіжного заходу до обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу районного суду про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог чинного кримінально-процесуального законодавства, є незаконною та підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Пунктом 3 ч.2 ст.183 КПК України встановлено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Згідно ст.89 КК України ОСОБА_6 не судимий.

Прокурор в судовому засіданні не довела, що ОСОБА_6 перебуваючи на волі, переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав кримінальному провадженню або йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

В мотивувальній частині ухвали суд зазначив, що « ОСОБА_6 раніше вчиняв особливо тяжкий злочин, умисний злочин проти життя людини, судимість за який тепер погашена. Згідно з п. 5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад три роки. Судимою особою в розумінні п.5 ч.2 ст. 183 КПК України є не особа, яка ніколи не мала судимості або судимість якої знята чи погашена, а особа, яка раніше була засуджена обвинувальним вироком суду.

Також захисник вважає, що на даний час обвинувачений ОСОБА_6 не може переховуватись від органів досудового розслідування, оскільки досудове слідство завершено, а переховування від суду є малоймовірним, оскільки прокурором з цього приводу не надано жодних доказів.

Впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні, обвинувачений ОСОБА_6 також не зможе, оскільки їх позиція вже викладена під час судового розгляду. Свідки сторони обвинувачення та потерпіла вже допитані в суді, тому будь-який вплив на них позбавлений змісту.

З наведених підстав захисник вважає, що у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 слід відмовити.

Розгляд даної апеляційної скарги було призначено у відкритому судовому засіданні. Проте, захисником ОСОБА_5 до апеляційного суду подано заяву, в якій вона просила проводити апеляційний розгляд без її участі.

Клопотання про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у дистанційному режимі відеоконференції до апеляційного суду не надходили.

Крім того, прокурор подав заяву, в якій він просить проводити розгляд апеляційної скарги без його участі, та заперечив щодо задоволення апеляційних вимог захисника.

Обвинувачений ОСОБА_6 , який утримується під вартою, повідомлений належним чином про день та час розгляду апеляційної скарги захисника, з клопотанням про його обов`язкову участь в судовому засіданні не подавав.

Враховуючи наведене апеляційний суд, з урахуванням положень ч. 1 ст. 406 КПК України, ухвалює рішення за результатами письмового провадження.

Вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно положень ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

З наданих районним судом матеріалів убачається, що в провадженні Долинського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000240 від 25 травня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України.

Під час досудового розслідування щодо ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід, який був продовжений і під час судового розгляду вказаного кримінального провадження.

Так у судовому засіданні 13 грудня 2023 року під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого судом першої інстанції належним чином враховано конкретні обставини даного кримінального провадження, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі доведеності його вини. Розглядаючи питання доцільності перебування обвинуваченого під вартою, фактично дійшов висновку про те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зникли та не зменшились, а інші, більш м`які запобіжні заходи (застава, домашній арешт, особисте зобов`язання, порука), не забезпечать запобігання встановленим ризикам та виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановила, що вимоги кримінального процесуального закону під час вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою районним судом належно дотримані.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_6 на особисту свободу.

Колегія суддів знаходить обґрунтованими доводи захисника про те, що судом безпідставно в ухвалі вказано, що ОСОБА_6 в розумінні п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України є судимою особою, оскільки раніше засуджений обвинувальним вироком суду.

Адже, відповідно до вимого ст. 89 КК України, судимість має строковий характер, та виникає з дня набрання законної сили обвинувальним вироком та до її припинення, шляхом її погашення, пов`язаних зі спливом термінів, передбачених ст. 89 КК України або зняття.

Особа, судимість якої погашена або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала, тому не зобов`язана вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначеного за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості.

ОСОБА_6 згідно зі ст., 89 КК України є не судимий.

А тому, врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, визначення ризиків передбачених ст. 177 КПК України чи статусу особи згідно вимого ст. 183 КПК України, при обранні запобіжного заходу, - суперечить інституту припинення судимості та є неприпустимим.

В той же час, доводи захисника про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 колегією суддів не може бути враховано виходячи з такого.

Так, не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_6 в сукупності з можливим покаранням, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, відсутність міцних соціальних зв`язків, свідчать про наявність високого ступеню ризику переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 переховувався від органу досудового розслідування, оскільки після вчинення злочину стосовно потерпілої був затриманий органом досудового розслідування через значний проміжок часу.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків, потерпілого, та родичів потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 може знати свідків, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни в подальшому раніше наданих ними показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Апеляційні доводи захисника про те, що до ОСОБА_6 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, виходячи з встановлених обставин, не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів не приймає доводи захисника про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку тримання під вартою обвинуваченому, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4