У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.10.2023 Справа №607/20496/23

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , при секретарі с/з ОСОБА_2 , розглянувши у залі суду клопотання слідчого СВ УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки АДРЕСА_1 , проживаючої в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із клопотанням, погодженим із прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_4 без визначення розміру застави, якій 05 жовтня 2023 повідомлено про підозру у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України, вчинення дій, спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти.

Досудовим розслідуванням встановлено, що не пізніше березня 2022 року у директора «КЗ «Партизанська ЗОШ І-ІІІ ступенів», (с. Новопавлівка, вул. Перемоги, буд. 5, Бердянський район, Запорізька область), ОСОБА_4 , як негативно налаштованої проти дій органів державної влади України особи, виник злочинний умисел, на вчинення дій, спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора у вказаному закладі освіти, на тимчасово окупованій території Запорізької області.

Так, ОСОБА_4 , було відомо, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН). До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу та відповідно до ч.4 ст. 2 вказаного Статуту, усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання в будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на території іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значну участь у них. Жодні міркування будь-якого характеру, будь то політичного, економічного, військового чи іншого характеру не можуть бути виправдовуванням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва 1 серпня 1975 року, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18 жовтня 1907 року, що вступила в дію 26 січня 1910 року і 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української РСР було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Відповідно до зазначеного документу, територія України є неподільною та недоторканною. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Відповідно до пп. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН. Відповідно до пп. 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності у Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь- яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів та територій, лише мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо вони виникнуть; не встановлювати із нею політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій та комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічну, фінансову, військову та іншу допомогу.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року 13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, дотримання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2003 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської та Запорізької областей належить до території України.

Статтями 1 2,5,68,73 Конституції України визначено, що Україна є суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною. Носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати та змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народу і не може бути узурповане державою, її органами чи посадовими особами. Кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права та свободи, честь та гідність інших людей. Виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

У відповідності до статей 132 - 134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано- Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно- правових актів, 22 лютого 2022 року президент російської федерації ОСОБА_7 , реалізуючи злочинний план направлений на насильницьку зміну меж території та кордонів України, в порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до ради федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволене. 24 лютого 2022 року о 5 годині президент російської федерації путін в.в. оголосив рішення про початок військової операції в Україні. Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації та збройних сил російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська російської федерації незаконно ввійшли сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває по теперішній час.

У період з 24 лютого 2022 року і по цей час триває окупація частини території Харківської, Херсонської, Запорізької, Донецької, Луганської областей та АР Крим.

Тимчасово окупованою територією, відповідно до п.7 ч.1 ст. 1-1 Закону №1207-VII, є частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 № 309 (із змінами відповідно до Наказу № 164 від 31 травня 2023 року), з 25.02.2022 і по теперішній час триває тимчасова окупація м. Мелітополя Мелітопольської міської територіальної громади Запорізької області.

На початку березня 2022 року, громадянка України ОСОБА_4 , усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася 24.02.2022 повномаспггабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, перебуваючи у тимчасово окупованому с. Новопавлівка Приморської міської територіальної громади Бердянського району Запорізької області, керуючись ідеологічними, політичними та корисливими мотивами, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на впровадження стандартів освіти держави-агресора, розуміючи злочинний характер та суспільну небезпечність своїх дій, добровільно прийняла рішення залишитись на посаді директора школи «Партизанської ЗОШ І-ІІІ ступенів» та співпрацювати з окупаційною адміністрацією Запорізької області.

Так, під час окупації с. Новопавлівка, за вказівкою окупаційної адміністрації вищевказаний навчальний заклад було перейменовано на «Государственное бюджетное общеобразовательное учреждения «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Запорожской области» та в подальшому «Государственное казенное учреждение общеобразовательную организацию Запорожской области «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Бердянского района», та зареєстровано в «Едином государственном реестре юридических лиц» за номерами «ОГРН (основного государственного регистрационного номера)», №701 та №382, відповідно до норм російського законодавства. При цьому, вищезазначені заклади освіти почали підпорядковуватись не Міністерству освіти України, а створеному окупаційною владою держави-агресора «Министерству образования и науки Запорожской области».

Надалі, у 2022 році ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою впровадження стандартів освіти держави-агресора, добровільно, від імені російської федерації, за участю інших представників окупаційної влади, перебуваючи на посаді т.зв. директора «Государственного бюджетного общеобразовательного учреждения «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Запорожской области» та в подальшому «Государственного казенного учреждения общеобразовательной организации Запорожской области «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Бердянского района», здійснювала організаційну діяльність вказаного навчального закладу, а саме: організовувала впровадження навчальних планів на 2022-2023 роки за стандартами освіти російської федерації; проводила співбесіди з вчителями для подальшого їх схилення до співпраці з окупаційною владою та призначення на посади в даному навчальному закладі; відряджала учителів, які залишились працювати в начальному закладі та погодились на співпрацю з окупаційною владою, до тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, з метою їх перекваліфікації на російську освітню програму викладання.

Починаючи з 01.09.2022, під керівництвом ОСОБА_4 , з вищевказаною злочинною метою, в «Государственном бюджетном общеобразовательном учреждении «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Запорожской области» та в подальшому «Государственном казенном учреждении общеобразовательной организации Запорожской области «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Бердянского района», навчальні предмета викладалися російською мовою, усі українські підручники були замінені на російські, з урахуванням вимог «федерального государственного образовательного стандарта» країни-агресора, з таких предметів: химия, алгебра, география, литература, история россии та інших, які були допущені відповідно до Приказа Министерства просвещения российской федерации №766 от 23.12.2020.

Протягом 2023 року, через відсутність кваліфікованих вчителів та викладання предметів за російською освітньою програмою, що призвело до низького рівня відвідування учнями школи, ОСОБА_4 , з метою недопущення зірвання окупаційного навчального процесу, реалізовуючи свій злочинний намір, за допомогою правоохоронних органів окупаційної влади чинила тиск на батьків та їх дітей, через відмову навчатись в «Государственном казенном учреждении общеобразовательной организации Запорожской области «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Бердянского района», за російською програмою навчання. У випадку незгоди, вона погрожувала батькам позбавленням батьківських прав та відібранням дитини.

Окрім цього, 09.02.2023 ОСОБА_4 , як директор російського «Государственного казенного учреждения общеобразовательной организации Запорожской области « ІНФОРМАЦІЯ_2 », видала ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , довідку №182 про те, що він «обучается с 09 февраля 2023 г. в ГКУ 30 «Партизанская ЗОШ» в 9 классе».

23.06.2023 ОСОБА_4 , продовжуючи свою злочинну діяльність, підписала та вручила, поміж інших, учениці ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , атестат про закінчення «Государственного казенного учреждения общеобразовательной организации Запорожской области «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Бердянского района» та отримання середньої загальної освіти, який виконаний на спеціальному бланку із зображенням герба російської федерації, у вигляді двоголового орла, за зразком освітньої програми російської федерації.

Отже, з березня 2022 року по 23.06.2023, громадянка України ОСОБА_4 , добровільно займала посаду т.зв. директора «Государственного бюджетного общеобразовательного учреждения «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Запорожской области» та в подальшому «Государственного казенного учреждения общеобразовательной организации Запорожской области «Партизанская средняя общеобразовательная школа» Бердянского района», а також виконувала розпорядження окупаційної влади від імені т.зв. «Департамента образования и науки Запорожской области» щодо впровадження стандартів освіти держави-агресора, на тимчасово окупованій території с. Новопавлівка Приморської міської територіальної громади Бердянського району Запорізької області.

У клопотанні вказується, що обґрунтованість повідомленої ОСОБА_4 підозри у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.111-1 КК України підтверджується зібраними досудовим розслідуванням доказами, а саме: протоколами допитів свідків ОСОБА_10 від 14.04.2023, 30.06.2023, 03.09.2023, ОСОБА_11 від 14.04.2023, 30.06.2023, ОСОБА_12 від 14.04.2023, ОСОБА_13 від 04.10.2023, ОСОБА_14 від 06.10.2023, протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_10 від 14.04.2023, за участі свідка ОСОБА_11 від 14.04.2023, за участі свідка ОСОБА_12 від 14.04.2023, за участі свідка ОСОБА_13 від 04.10.2023, за участі свідка ОСОБА_15 від 06.10.2023, протоколами огляду мережі Інтернет від 16.09.2023, 28.09.2023, 29.09.2023, іншими матеріалами.

19.10.2023 підозрювану ОСОБА_4 оголошено у розшук. Здійснення розшуку підозрюваної ОСОБА_4 доручено співробітникам оперативного підрозділу ВКР УСБУ в Тернопільській області.

Оцінюючи особу підозрюваної, яка переховується від органів досудового розслідування та суду, знаходиться на тимчасово окупованій території Запорізької області з метою ухилення від кримінальної відповідальності, не має місця проживання, соціальних зв`язків для існування не на окупованій території України, якій повідомлено про підозру у вчиненні у вчиненні нетяжкого злочину, санкцією якого передбачено основне покарання у виді виправних робіт на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років, а тому існують ризики, передбачені п.п. 1-3 ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіривши надані матеріали клопотання, дослідивши докази по даних матеріалах, заслухавши думку прокурора, який підтримав клопотання, з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити, захисника, яка у вирішенні вказаного клопотання поклалась на думку суду, приходжу до висновку, що клопотання слідчого СВ УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_3 необхідно задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.6 ст.193 КПК України слідчий суддя розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст.177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

З матеріалів клопотання та з долучених до нього доказів вбачається, що підозрювана ОСОБА_4 знаходиться на тимчасово окупованій території Запорізької області та прокурором доведено наявність підстав, передбачених ст.177 цього Кодексу, а тому приходжу до висновку про можливість розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваної ОСОБА_4 .

Так, відповідно до п.3 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.

Згідно ст.178 КПК України обставиною, яка враховується при обранні запобіжного заходу, крім ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, які зобов`язаний слідчий суддя оцінити при постановленні ухвали є тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваної, обвинуваченої винною у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона підозрюється, обвинувачується.

Встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється, що підтверджується дослідженими доказами, які приєднані до клопотання, у вчиненні кримінального правопорушення нетяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.111-1 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Водночас, вивченням особи ОСОБА_4 встановлено, що вона хоча і має постійне місце проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, однак у цьому кримінальному провадженні підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, що свідчить про наявність обґрунтованих ризиків, що передбачені п.п. 1-3,5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, підозрювана матиме можливість: переховування від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення , незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 цієї статті тримання під вартою.

Вищенаведені обставини в сукупності їх аналізу, дають суду підстави вважати, що указана обвинувачена, у разі не обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не забезпечить належне виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, а також не запобіжить обґрунтованим у попередньому абзаці даної ухвали ризикам, а тому, враховуючи вказане, приходжу до висновку, що відносно ОСОБА_4 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім цього, за абз. 3 ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Зважаючи на вищенаведене, ураховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, що вказані вище щодо ОСОБА_4 , а також того, що остання обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.111-1 КК України, вважаю, що розмір застави у кримінальному провадженні визначати не слід.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 176, 182, 183, 193, 194, 196 КПК України,

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання слідчого СВ УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_3 задовольнити.

Застосувати відносно підозрюваної ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копії ухвали вручити підозрюваній, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця попереднього ув`язнення.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1