ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/13/23 Номер провадження 11-кп/814/721/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000754, за апеляційними скаргами заступника керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_9 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 03 травня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Галаганівка, Снигирівського району, Миколаївської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, не працюючого, не являється особою з обмеженими можливостями, не військовозобов`язаного, раніше не судимого, не маючого постійного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 7 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги строком на 13 років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 встановлено рахувати з моменту його фактичного затримання, зарахувавши в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення, тобто з 18.11.2022.

Залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» №27 .

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги, встановлено обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 21.12.1965 № 2131 (ХХ) що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; від 24.10.1970 № 2625 (XXV, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, регулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру чи то політичного, економічного, військового, чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва від 01.08.1975, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18.10.1907, що вступила в дію 26.01.1910 і 07.03.1955 визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Відповідно до зазначеного документа територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акта співробітництва в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати із ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року 13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 02 березня 1999 року № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганський областей належить до території України.

Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; Суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. ст. 17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; На території України не допускається розташування іноземних військових баз; Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, спрямований на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил Російської Федерації за межами російської федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 05 год. Президент РФ ( ОСОБА_11 ) оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год 10 хв, Збройними Силами Російської Федерації, що діяли за наказом керівництва Російської Федерації та збройних сил Російської Федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після цього війська РФ сухопутним шляхом проникли на територію суверенної держави Україна.

У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

На часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

В період не раніше 11 квітня 2022 року та не пізніше 14 квітня 2022 року військовослужбовці збройних сил Російської Федерації шляхом збройної агресії, спільно з представниками так званих «ДНР» та «ЛНР», здійснили тимчасову окупацію смт Борова Ізюмського району Харківської області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами.

В період часу приблизно з 15.05.2022 року по 21.07.2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення територій, усвідомлюючи російську агресію проти України, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на тимчасово окупованій території в смт. Борова Ізюмського району Харківської області, діючи умисно, протиправно, достеменно знаючи, що співробітники СПД № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області виїхали з населеного пункту та не контролюють обстановку щодо його життєдіяльності, а окупаційні війська є незаконними і проводять свою діяльність на території України всупереч нормам чинного законодавства України та міжнародних договорів при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, під час воєнного стану, маючи злочинний умисел на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, добровільно зайняв посаду «чергового чергової частини» новоствореного правоохоронного органу «народної поліції», розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, смт. Борова, пров. Майстрів, 1, а саме здійснював контрольно-пропускний режим у відділі «народної поліції» та охорони адміністративної будівлі. Вказані обов`язки здійснював у період часу з 08:00 год. до 08:00 год. наступного дня та заступав через одну добу.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі заступник керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступень тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 7 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років.

Не оспорюючи фактичні обставини справи, винуватість обвинуваченого, правильність кваліфікації кримінального правопорушення - злочину, вважає, що вироком суду ОСОБА_8 призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує, що при призначенні покарання судом першої інстанції належним чином не враховано характер діяння, форму й ступінь вини, мотив вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Крім того зазначає, що під час судового розгляду кримінального провадження, пом`якшуючих обставин відповідно ч. 1 ст. 66 КК України судом не встановлено. Натомість наявні обтяжуючі покарання обставини, а саме вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

На підставі викладеного, вважає, що призначення покарання ОСОБА_8 у вигляді 13 років позбавлення волі з позбавленням права займати будь-які посади в правоохоронних органах, в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги на строк 13 років, з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю, є явно несправедливим через його м`якість.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 , визнати невинуватим та виправдати за ч.7 ст. 111-1 КК України.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом не були враховані фактичні обставини справи і суд прийшов до невірних висновків дослідивши письмові докази та допитавши свідків та самого обвинуваченого.

Вказує, що місцевим судом були проігноровані пояснення обвинуваченого про те, що ще до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ОСОБА_12 загубив паспорт громадянина України і він не був відновлений до моменту окупації смт Борова ворогом. В матеріалах справи немає жодного документа який би містив фотографію і за яким можливо б було встановити особу обвинуваченого. Це викликає сумніви в тому, яким чином встановлювалась особа ОСОБА_8 і чи дійсно ним є та особа, яка вироком суду була визнана винною. В матеріалах справи є копія трудової книжки та свідоцтво про народження в якому відсутня інформація про ім`я батька ОСОБА_8 ( ці документи на містять фотографій).

Тако, зазначає, що особа, яка була ідентифікована як ОСОБА_8 пояснила, що після окупації стали перевіряти документи у громадян України на окупованих територіях. Аби отримати хоч якийсь документ на підтвердження особи він звернувся до окупаційної адміністрації, де йому сказали, що йому необхідно звернутися до так званого «начальника народної міліції» ОСОБА_13 . Вказана особа побачила, що в трудовій книжці ОСОБА_8 є запис про роботу в міліції та почав тиснути на обвинуваченого з метою примусити останнього працювати у так званій «народній поліції». При цьому, ОСОБА_14 погрожував у розмові вчинити фізичну розправу над цивільною дружиною ОСОБА_15 , над її дочками та онуками, які були в окупації. Наголошує на тому, що про добровільне зайняття посади в незаконних органах правопорядку не може бути й мови.

Крім того вказує, що ОСОБА_8 не писав ніяких заяв про прийняття на роботу, йому не доводилися посадові інструкції, він не знав своєї посади та не мав адміністративних або розпорядчих повноважень.

Зазначає, що прокурор не надав жодного доказу на спростування цього твердження сторони захисту, а пояснення свідків, є не точними, ніхто з них не знає на якій посаді перебував у так званій «народній поліції» ОСОБА_12 та як там опинився.

Посилається, що частина свідків пояснювали, що ОСОБА_12 був у цивільному одязі, інші казали що на ньому була пов`язка червоного кольору, дехто бачив ОСОБА_12 у жилеті з написом «ПОЛІЦІЯ» (українською мовою), а свідок ОСОБА_16 стверджував, що неодноразово бачив ОСОБА_12 у військовій формі. При цьому жоден зі свідків не бачив у обвинуваченого ані зброї, а ні спеціальних засобів, які є обов`язковими атрибутами поліцейського, у зв`язку з чим наголошує, що показання свідків протирічать одні одним та є неточними.

Вказує, що стороною обвинувачення не було надано жодного письмового доказу вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину. Фактично лише покази свідків стали підставою для визнання обвинуваченого винним у вчиненні особливо тяжкого злочину.

На переконання сторони захисту, склад злочину добровільне зайняття посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, матиме місце, в разі зайняття лише тих посад в таких незаконних органах, що передбачають наявність організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій. Вказує, що зайняття посад, що не передбачають таких функцій, не можуть бути кваліфіковані за ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу, подану в інтересах обвинуваченого та заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора. Прокурор вважав вимоги сторони захисту безпідставними та підтримав свою апеляційну скаргу.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України як добровільне заняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.

Доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду через відсутність паспорта громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_8 , а отже і недоведеність суб`єкта кримінального правопорушення, а також відсутність добровільної згоди ОСОБА_8 на заняття посади «чергового чергової частину» у органах «народної поліції» та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи через врахування недопустимих доказів є безпідставним з огляду на таке.

ОСОБА_8 не оспорює того факту, що під час окупації військами збройних сил РФ смт Борова, Ізюмського району Харківської області він звернувся до окупаційної влади з метою отримати посвідчення особи, оскільки свій паспорт він загубив ще у 2000 році. ОСОБА_8 виконував обов`язки чергового чергової частини у новоствореному окупаційною владою правоохоронному органі «народна поліція». Цей факт підтвердили і численні свідки, які є його сусідами по вулиці та добре знають одне одного. Проте, обвинувачений стверджував, що приступив до виконання цих обов`язків під примусом начальника «народної поліції» ОСОБА_17 , який погрожував неприємностями, що можуть бути у співмешканки ОСОБА_8 .

Такі показання він надавав і у суді першої інстанції.

Слід зазначити, що надаючи пояснення колегії суддів, ОСОБА_8 повідомив, що він народився в Україні в Миколаївській області та весь час проживав на території України. У період з 1987 року по 1995 рік працював на посаді чергового у черговій частині Первомайського РВ УМВС Луганської області. Після звільнення став проживати в см. Борова, Ізюмського району. Мав паспорт громадянина України, який втратив у 2000 році в м. Харків. Громадянства іншої держави ніколи не мав.

ОСОБА_8 підтвердив свої анкетні дані, які були встановлені органом досудового розслідування та стверджував, що він є громадянином України.

Таким чином, твердження захисника, що ОСОБА_8 не є суб`єктом інкримінованого кримінального правопорушення, спростовані самим ОСОБА_8 .

Також ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції повідомив, що працював на посаді «чергового» у «народній поліції» до 21 липня 2022 та припинив свою трудову діяльність на цій посаді через те, що йому окупаційна влада перестала платити заробітну плату.

Такий зміст пояснень вказує на те, що ОСОБА_8 добровільно залишався працювати на посаді «чергового чергової частини», оскільки підставою для припинення трудових відносин стало не припинення погроз з боку начальника «народної поліції» з метою примусити обвинуваченого працювати, а елементарне припинення виплати заробітної плати. При цьому будь-яких перешкод у звільненні від представників окупаційної влади ОСОБА_8 не зазнав.

Отже дії обвинуваченого судом кваліфіковані правильно та у колегії суддів відсутні підстави для сумнівів у правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 .

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_8 за ч.7 ст.111-1 КК України, то, на переконання колегії суддів, таке покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо (далі Постанова Пленуму №7).

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення зазначені у Постанові Пленуму №7, врахував обставини вчиненого та особу обвинуваченого, а саме: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про неправильність визнання судом першої інстанції обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину в умовах воєнного стану.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

На часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Отже на момент вчинення кримінального правопорушення на території України у встановленому законом порядку був введений воєнний стан.

Відповідно до п.11 ст.67 КК України обставиною, що обтяжує покарання є вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Саме під час воєнного стану, перебуваючи під окупацією, громадянин України ОСОБА_8 вчинив злочин проти основ національної безпеки України, а тому суд правильно врахував цю обставину, як таку, що обтяжує покарання.

Покарання призначене ОСОБА_8 є необхідним і достатнім для його виправлення, не є надмірно суворим, оскільки з урахуванням однієї обтяжуючої покарання обставини, призначено у межі, наближеної до мінімальної.

Слід зазначити, що колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, ніж те, яке призначив суд першої інстанції. Оскільки обвинувачений є особою раніше не судимою, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Відсутні негативні характеристики на його поведінку до окупації населеного пункту Борова, а отже і відсутні підстави для призначення йому більш суворого покарання, як про це просить прокурор у своїй апеляційній скарзі.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище, підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах прокурора та захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги заступника керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_9 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 03 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4