Справа № 133/967/23
Провадження №1-кп/132/121/24
Вирок

Іменем України

16 лютого 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000002 від 02 січня 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Сошанськ Козятинського району Вінницької області, українки, громадянки України, із загальною середньою освітою, розлученої, непрацевлаштованої, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

яка обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4 ,

потерпілої особи - ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачена ОСОБА_8 - 01 січня 2023 року перебуваючи разом зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , протягом дня розпивали алкогольні напої, та приблизно о 16.00год. лягли спати на ліжку, яке знаходилося у спальній кімнаті цієї квартири. Близько 22год.15хв. ОСОБА_8 прокинулась від того, що ОСОБА_9 стягнув її з ліжка та почав тягнути по підлозі кімнати за праву руку, при цьому наніс їй декілька ударів кулаками своїх обох рук в ділянку її голови та обличчя, погрожуючи, що скине її з балкону 4-го поверху багатоквартирного будинку. Перетягнувши ОСОБА_8 зі спальної кімнати до прихожої квартири, ОСОБА_9 сів на неї зверху та пальцями своїх обох рук, стиснув її шию, чим закрив просвіт дихальних шляхів, і в цей момент ОСОБА_8 сприйняла загрозу своєму життю як реальну. Відштовхнувши ОСОБА_9 , ОСОБА_8 вдалося звільнитися та переміститися до кухні, де перебуваючи у стані необхідної оборони, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажаючи, але свідомо припускаючи їх настання, тобто діючи з непрямим умислом, схопила зі столу правою рукою кухонного ножа та тримаючи його за руків`я, гострою металевою частиною нанесла один удар в ділянку лівого плеча спереду та один удар в грудну клітку зліва, від отримання яких ОСОБА_9 помер на місці. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 01 від 01.02.2023 року, смерть ОСОБА_9 настала від проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітки з ушкодженням серця, що спричинило гостру масивну крововтрату. Між вказаним тілесним ушкодженням та смертю ОСОБА_9 наявний прямий причинний зв`язок. Вчиняючи вищенаведені дії із застосуванням ножа, що не відповідало характеру та небезпеці посягання, ОСОБА_8 перевищила межі необхідної оборони, оскільки заподіяння ОСОБА_9 тяжкої шкоди у вигляді настання смерті явно не відповідало обстановці захисту від протиправних дій потерпілого.

Обвинувачена ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні визнала повністю, підтвердила, що дійсно 01.01.2023 року, вона на протязі дня, зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_9 , за місцем їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , вживали алкогольні напої, та приблизно о 16.00год. лягли спати на ліжку у спальній кімнаті. Близько 22год.15хв. вона прокинулась від того, що ОСОБА_9 стягнув її з ліжка та почав тягнути по підлозі кімнати за праву руку, при цьому наніс їй декілька ударів кулаками своїх обох рук в ділянку її голови та обличчя, погрожуючи, що скине її з балкону 4-го поверху багатоквартирного будинку. Перетягнувши її зі спальної кімнати до прихожої квартири, ОСОБА_9 сів на неї зверху та пальцями своїх обох рук, стиснув її шию, і в цей момент вона сприйняла загрозу своєму життю як реальну. Відштовхнувши ОСОБА_9 , їй вдалося звільнитися та переміститися до кухні, перебуваючи в якій, вона з метою захисту власного життя та здоров`я від протиправних дій останнього, схопила зі столу кухонного ножа та тримаючи його за руків`я, гострою металевою частиною нанесла ОСОБА_9 один удар в ділянку лівого плеча спереду та один удар в грудну клітку зліва, від отримання яких він помер на місці.

Потерпіла ОСОБА_10 за станом свого здоров`я не змогла взяти участь у розгляді даного кримінального провадження. Залучений судом в якості потерпілої особи ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначив, що про конкретні обставини події, яка сталася 01.01.2023 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 йому не відомо, оскільки він не був її безпосереднім очевидцем. Про смерть ОСОБА_9 він дізнався від працівників органу поліції. Займався організацією його поховання. ОСОБА_8 після скоєного, жодних вибачень не принесла, матеріальної допомоги зокрема на поховання та організацію поминальних обідів не надала, завданої злочином шкоди не відшкодувала, у вчиненому фактично не розкаялася, а тому просить суд застосувати до неї покарання виключно у виді позбавлення волі на максимальний термін, який передбачений в санкції ст.118 КК України, яке вона повинна відбувати реально.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, підтверджується наступними доказами:

- протоколом огляду місця події, складеним 01.01.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_12 , ілюстрованими таблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого встановлене місце, де відбулися події, що мали місце 01.01.2023 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , в ході яких остання схопила зі столу кухонного ножа та ним нанесла ОСОБА_9 один удар в ділянку лівого плеча спереду та один удар в грудну клітку зліва, від отримання яких він помер на місці. Виявлені та вилучені сліди кримінального правопорушення, зокрема: кухонний ніж з наявними на його лезі та руків`ї плямами РБК; футболку ОСОБА_9 з наявними на ній пошкодженнями в ділянці грудей та плямами РБК; жіночу сорочку з механічними пошкодженнями; змиви РБК, які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_13 від 02.01.2023 року, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні за № 0000002 від 02.01.2023 року, на які згідно ухвали слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_14 від 04.01.2023 року у справі № 133/7/23, накладений арешт;

- висновком експерта № 01, складеним 05.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Козятинського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_15 , згідно якого у ОСОБА_8 виявлено ушкодження - гематома в тім`яній ділянці, синці в ділянці обличчя (6) та шиї (2), в ділянці передньої поверхні грудної клітки (2), в поперековій ділянці (1), в ділянці лівого стегна, садна в ділянці спинки носа (5), дванадцять смугоподібних саден на передній поверхні шиї, три смугоподібних садна на лівій задньобічній поверхні шиї, садно в ділянці правого плеча. Вищевказана гематома та синці виникли від травматичної дії (ударів) тупих твердих предметів (в т.ч. кулаки тощо), садна - від травматичної дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею (нігті рук тощо), можливо 01.01.2023 року. Ушкодження у ОСОБА_8 небезпечними для життя в момент заподіяння не були, мали незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше, як шість днів, за цим критерієм відносяться до легких тілесних ушкоджень (п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року);

- висновком експерта № 11, складеним 10.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_16 , згідно якого встановлено групову належність крові ОСОБА_8 ;

- висновком експерта № 12, складеним 12.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_17 , згідно якого встановлено групову належність крові ОСОБА_9 ;

- висновком експерта № 13, складеним 16.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_18 , згідно якого встановлено, що в плямах на футболці виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_9 не виключається;

- висновком експерта № 14, складеним 19.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_19 , згідно якого встановлено, що на жіночій сорочці виявлена кров людини, походження якої від підозрюваної ОСОБА_8 не виключається;

- висновком експерта № 15, складеним 19.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_19 , згідно якого встановлено, що в слідах зі змиву з підлоги квартири, виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_9 не виключається;

- висновком експерта № 08, складеним 20.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_20 , згідно якого встановлено, що в піднігтьовому змісті правої руки трупа ОСОБА_9 виявлені клітини слідів крові, походження яких від підозрюваної ОСОБА_8 не виключається;

- висновком експерта № 09, складеним 20.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_20 , згідно якого встановлено, що в піднігтьовому змісті лівої руки трупа ОСОБА_9 виявлені клітини слідів крові, походження яких від підозрюваної ОСОБА_8 не виключається;

- висновком експерта № 10, складеним 23.01.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_21 , згідно якого встановлено, що на клинку та рукоятці ножа виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_9 не виключається;

- протоколом слідчого експерименту, складеним 26.01.2023 року слідчим СВ відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_12 , за участі підозрюваної ОСОБА_8 , згідно якого остання показала місце, де відбулися події, що мали місце 01.01.2023 року між нею та ОСОБА_9 , в ході яких вона схопила зі столу кухонного ножа та ним нанесла ОСОБА_9 один удар в ділянку лівого плеча спереду та один удар в грудну клітку зліва, від отримання яких він помер на місці;

- висновком експерта № 01, складеним 01.02.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Козятинського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_15 , згідно якого при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 виявлено проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва з ушкодженням серця та колото-різане поранення лівого плеча, садно в лобовій ділянці, два синці в ділянці правої кисті. Вказані ушкодження є прижиттєвими, виникли незадовго до настання смерті. Колото-різане поранення грудної клітки та лівого плеча виникли від дії плаского колюче-ріжучого предмета, типу клинка ножа. Садно та синці виникли від дії тупих твердих предметів, індивідуальних особливостей яких у ушкодженнях не відображено. Смерть ОСОБА_9 настала від проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітки з ушкодженням серця, що спричинило гостру масивну крововтрату. Даний підсумок підтверджується секційною картиною (наявність проникаючого поранення грудної клітки з ушкодженням серця, зовнішня та внутрішня кровотечі, малокрів`я внутрішніх органів, смугоподібні крововиливи під внутрішньою оболонкою серця тощо). Проникаюче колото-різане поранення грудної клітки з ушкодженням серця за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відноситься до тяжких тілесних ушкоджень (п.2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року). Між вказаним ушкодженням та смертю ОСОБА_9 наявний прямий причинний зв`язок. Інші ушкодження мають ознаки легких тілесних ушкоджень, в причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 не стоять. При судово-токсикологічній експертизі крові від трупа ОСОБА_9 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,7 проміле, що може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння померлого перед настанням смерті;

- висновком судово-психіатричного експерта № 30, складеним 24.02.2023 року комісією Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І.Ющенка» Вінницької обласної ради у складі лікарів, судово-психіатричних експертів ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , згідно якого в період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння, ОСОБА_8 не страждала на психічне захворювання, перебувала поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. В період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння, ОСОБА_8 могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час, ОСОБА_8 на психічні розлади не страждає, перебуває поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. В теперішній час, ОСОБА_8 може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_8 не потребує застосування примусових заходів медичного характеру;

- висновком експерта № 15, складеним 08.03.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Козятинського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_15 , згідно якого враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, що були виявлені при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 , механізм їх утворення відповідає даним проведення слідчого експерименту за участі підозрюваної ОСОБА_8 ;

- висновком експерта № 19, складеним 16.03.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Козятинського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_15 , згідно якого враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, що були виявлені при судово-медичній експертизі ОСОБА_8 , механізм їх утворення відповідає даним проведення слідчого експерименту за участі підозрюваної ОСОБА_8 .

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Від допиту свідків обвинувачення: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , прокурор ОСОБА_28 відмовився, оскільки зазначені особи не були безпосередніми очевидцями подій, які мали місце 01.01.2023 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а тому їм не відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження. Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник - адвокат ОСОБА_29 на виклику та допиті вищезазначених свідків не наполягали, а тому на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 15.01.2024 року, постановленій у протокольній формі та зафіксованій у журналі судового засідання від 15.01.2024 року, дана відмова прийнята судом та визнано недоцільним допит свідків обвинувачення: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 під час розгляду даного кримінального провадження. За вказаних обставин, покази вказаних свідків, які були надані в ході досудового розслідування, та які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами в даному кримінальному провадженні.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а її дії за ст.118 КК України, а саме умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Приходячи до даного висновку, суд враховує, що відповідно до статей 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

За вимогами частин першої, третьої статті 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Згідно з частиною п`ятою статті 36 КК України, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержуватись вимог частини 3 статті 27 Конституції України і статті 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії судам необхідно з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Під тяжкою шкодою при перевищенні меж необхідної оборони слід розуміти смерть особи або заподіяння їй тяжкого тілесного ушкодження. Невідповідність тяжкої шкоди, заподіяної тому, хто посягає, небезпечності посягання або обстановці захисту слід визнавати явною тоді, коли це з урахуванням обставин справи є очевидним для кожної людини, а отже і для того, хто обороняється.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 зазнала суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку ОСОБА_9 , який із застосуванням фізичної сили, проти волі останньої, силоміць тягнучи її по підлозі, та завдаючи при цьому удари кулаками обох рук в ділянку голови та обличчя, виволочив її із спальної кімнати до прихожої, де сів зверху на неї та пальцями своїх обох рук стиснув її шию, чим закрив просвіт дихальних шляхів. ОСОБА_8 сприйняла дані протиправні дії ОСОБА_9 як посягання особи, яка значно переважає її у фізичні силі, та враховуючи відсутність поруч осіб, які б могли їй допомогти, обмежений вільний простір можливості залишити місце конфлікту, оскільки не мала реальної можливості протистояти потерпілому, через його фізичну перевагу, дійсно відчула реальну небезпеку завдання шкоди своєму здоров`ю.

За таких обставин, в даному випадку мало місце суспільно небезпечне посягання ОСОБА_9 на ОСОБА_8 , а тому у останньої виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист охоронюваних законом прав шляхом заподіяння ОСОБА_9 , тобто особі, що посягала, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного припинення посягання.

Враховуючи вищевстановлені обставини провадження, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, обстановку нападу, знаряддя захисту, що було застосоване, характер небезпеки, що загрожував, характер взаємовідносин, що склався між потерпілим та обвинуваченою, місце та час нападу, суд прийшов до висновку, що застосований ОСОБА_8 спосіб захисту у вигляді нанесення декількох ударів ножем, в тому числі силового удару в ділянку грудної клітки за даних конкретних обставин провадження, явно не відповідав обстановці захисту, а тому обвинувачена вийшла за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищила межі необхідної оборони, а тому її дії за ст.118 КК України, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Прокурор ОСОБА_28 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на 2 (два) роки, зарахувавши у цей строк відповідно до ч.5 ст.72 КК України, строк перебування її під вартою з 02.01.2023 року по 30.03.2023 року. На підставі ст.75 КК України, звільнити засуджену ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 (два) роки. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Потерпілий ОСОБА_11 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, категорично заперечував проти позиції прокурора, та посилаючись на те, обвинувачена ОСОБА_8 після скоєного, жодних вибачень не принесла, матеріальної допомоги зокрема на поховання та організацію поминальних обідів не надала, завданої злочином шкоди не відшкодувала, у вчиненому фактично не розкаялася, а тому просив суд застосувати до неї покарання виключно у виді позбавлення волі на максимальний термін, який передбачений в санкції ст.118 КК України, яке вона повинна відбувати реально.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу винної, обставини, що пом`якшують і обтяжують її покарання.

Обвинувачена ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до нетяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000002 від 02.01.2023 року, обвинувачена ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Сошанськ Козятинського району Вінницької області (паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий 23.06.1998 року Козятинським РВ УМВС України у Вінницькій області), має загальну середню освіту, розлучена, непрацевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 02.01.2023 року, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, судимостей не має.

Відповідно до довідки № 7, виданої 03.01.2023 року Самгородоцькою сільською радою Вінницької області, ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та до складу її сім`ї входив ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За довідкою-характеристикою № 08, виданою 03.01.2023 року Самгородоцькою сільською радою Вінницької області, ОСОБА_8 за період проживання на території Самгородоцької сільської ради характеризується посередньо. Скарг, заяв від мешканців територіальної громади на антисоціальну поведінку ОСОБА_8 до сільської ради не надходило, але були скарги від дочки ОСОБА_25 на негативну поведінку матері в сім`ї. Матеріалами, що компрометують ОСОБА_8 , Самгородоцька сільська рада не володіє.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Козятинська центральна районна лікарня» Козятинської міської ради від 06.01.2023 року № 06 та 09.01.2023 року № 2, ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувала, за допомогою до цих медичних спеціалістів не зверталася.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зроблений висновок про те, що ОСОБА_8 щиро розкаюється у вчиненому, і ця обставина, що пом`якшує її покарання, повинна бути врахована судом.

Однак суд з цим не погоджується, вважає, що ця обставина не знайшла свого підтвердження, спростовується матеріалами кримінального провадження, та підлягає виключенню за наступних обставин.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10 вересня 2019 року у справі 761/23886/14-к (провадження № 51-8756км18), щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Отже, сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про щире каяття, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість, суд встановив, що визнання вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, було вимушеним під тиском вагомих доказів її винуватості, а поведінка під час досудового розслідування, при розгляді провадження в суду, не свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження вчинення обвинуваченою ОСОБА_8 зазначених дій.

Як встановлено судом з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 визнала свою провину у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину) виключно під тиском беззаперечних на те доказів, які вказували на її причетність до його вчинення.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов до висновку про неможливість визнання каяття обвинуваченої ОСОБА_8 таким, що є щирим у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченої в якості обставини, яка пом`якшує покарання останньої.

Крім того, висновок органу досудового розслідування, який викладений в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_8 активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, і ця обставина, що пом`якшує її покарання, також повинна бути врахована судом, є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена будь-якої допомоги в установленні невідомих органом дізнання або досудового розслідування обставин справи, не надавала, а лише під тиском беззаперечних на те доказів, які вказували на її причетність до його вчинення, визнала свою провину та погодилася на проведення за її участі слідчого експерименту. При цьому, до вчинення вказаних дій зі сторони ОСОБА_8 , орган досудового розслідування вже встановив істотні обставини кримінального правопорушення (злочину), за допомогою яких вийшов на останню, як особу, що його вчинила.

З урахуванням цього, суд дійшов до висновку про неможливість визнання лише участі у проведенні слідчого експерименту та надання показів в якості підозрюваної (обвинуваченої) такими, що є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченої в якості обставини, яка пом`якшує покарання останньої.

Таким чином, обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Відповідно до положень статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини першої статті 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК України, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, не інкримінував ОСОБА_8 вчинення нею злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Цієї обставини також не було зазначено в обвинувальному акті як такої, що обтяжує покарання відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК України.

За таких обставин, визнання цієї обставини судом, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 679/783/17 (номер провадження 51-8609км18).

Разом із цим, відповідно до пункту 61 частини першої статті 67 КК України, при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжує, визнається вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Згідно частини другої статті 67 КК України та пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 61, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_8 вчинила умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони стосовно свого цивільного чоловіка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як слідує з довідки Самгородоцької сільської ради Вінницької області від 03.01.2023 року № 7, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав разом із ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , та входив до складу її сім`ї.

ОСОБА_8 під час судового розгляду підтвердила, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КПК України, близькими родичами та членами сім`ї є чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Виходячи з наведеного, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_8 є вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою вона перебувала у сімейних або близьких відносинах, а саме щодо особи, з якою вона спільно проживала, але не перебувала у шлюбі.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Із системного аналізу закону України про кримінальну відповідальність убачається, що, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що стаття 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Санкція статті 118 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до двох років.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Суд призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_8 за ст.118 КК України, приймає до уваги велику ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею кримінального правопорушення, враховуючи що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також враховуючи відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не була судима, вчинила умисне вбивство людини при перевищенні меж необхідної оборони щодо особи з якою вона перебувала у сімейних або близьких відносинах, яка не працює, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем свого проживання, позицію потерпілого ОСОБА_11 , який наполягав на призначенні суворого покарання обвинуваченій, вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ст.118 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, яке вона має відбувати реально.

Надання потерпілому допомоги після вчинення злочину, виклик швидкої медичної допомоги та працівників органу поліції, а також визнання вини під час судового розгляду, судом не беруться до уваги при визначення виду та розміру покарання в даному кримінальному провадженні, оскільки після умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, ОСОБА_8 усвідомлюючи, що окрім неї та вбитого нею цивільного чоловіка ОСОБА_11 в квартирі більше нікого не було, та всі обставини вказували на її причетність до вчинення злочину, а тому з метою уникнення від кримінальної відповідальності або пом`якшення в майбутньому призначеного судом покарання, вона вчиняла вказані дії.

Призначаючи покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, яке ОСОБА_8 має відбувати реально, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 3 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом.

Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у статті 3 Основного Закону закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосовування кримінального закону; особа, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, що є найвищою цінністю, повинна нести справедливе покарання.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, визначене даним вироком покарання, відповідає принципам справедливості, оскільки людина, її життя, здоров`я, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини і ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

На переконання суду, дані про особу обвинуваченої ОСОБА_8 , з урахуванням конкретних обставин вчинення нею кримінального правопорушення (злочину), а також його наслідків у вигляді смерті потерпілого, свідчать про високу суспільну небезпеку обвинуваченої, а відтак і неможливість її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Саме такий захід примусу, на думку суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_8 , нейтралізувати негативні настанови та змусити її додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Покарання у виді виправних робіт або обмеження волі не може бути застосоване до ОСОБА_8 , оскільки таке покарання, на переконання суду, не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім цього, таке покарання не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченої та запобігання новим злочинам, а також не буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через його м`якість.

Відносно позиції прокурора ОСОБА_28 щодо застосування до ОСОБА_8 положень статті 75 КК України, то суд з цього приводу зазначає наступне.

Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Факт визнання вини, відокремлено від інших обставин справи, не є достатніми підставами до застосування положень статті 75 КК України (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 185/7875/21 (провадження № 51-3396км22).

З урахуванням наведеного, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин та його наслідків у вигляді смерті потерпілого; дані щодо особи обвинуваченої та способу її життя; беручи до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує її покарання, суд вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_8 без ізоляції її від суспільства, а тому підстав для звільнення її від відбування покарання з випробуванням суд не вбачає.

Звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, не сприятиме її виправленню і попередженню вчиненню нею нових злочинів, і на переконання суду, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненому нею злочину.

Судом також враховувано, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та до завершення судового розгляду і ухвалення даного судового рішення, минуло вже понад рік.

За цей період часу, ОСОБА_8 жодних вибачень потерпілій в справі особі не принесла, їй матеріальної допомоги зокрема на поховання та організацію поминальних обідів після смерті ОСОБА_9 не надала, завданої злочином шкоди не відшкодувала, у вчиненому фактично не розкаялася, що може свідчить про те, що в її свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даного кримінального правопорушення.

За таких обставин, суд вважає, неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_8 , та внесення коректив у її соціально-психологічну характеристику, нейтралізації негативних криміногенних настанов, виховання законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального, без ізоляції її від суспільства.

З урахуванням вищенаведеного, призначене даним вироком покарання у виді позбавлення волі, яке ОСОБА_8 має відбувати реально, на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , та попередження вчиненню нових злочинів як нею, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Визначене судом покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Згідно частини дев`ятої статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речові докази, вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: кухонний ніж з наявними на його лезі та руків`ї плямами РБК; футболку ОСОБА_9 з наявними на ній пошкодженнями в ділянці грудей та плямами РБК; жіночу сорочку з механічними пошкодженнями; змиви РБК, які на підставі постанови слідчого СВ відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_13 від 02.01.2023 року, передані на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили - необхідно знищити.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, на вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно, а саме на кухонний ніж з наявними на його лезі та руків`ї плямами РБК; футболку ОСОБА_9 з наявними на ній пошкодженнями в ділянці грудей та плямами РБК; жіночу сорочку з механічними пошкодженнями; змиви РБК, на підставі ухвали слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_14 від 04.01.2023 року у справі № 133/7/23, накладено арешт.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_14 від 04.01.2023 року у справі № 133/7/23.

Витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.

Згідно пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення про залік досудового тримання під вартою.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 02.01.2023 року, була затримана 02.01.2023 року в порядку статті 208 КПК України, та відносно неї обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_30 від 03.01.2023 року у справі № 133/7/23, строк дії якого згідно ухвали слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_14 від 01.03.2023 року у справі № 133/7/23, продовжений до 02.04.2023 року, однак відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 30.03.2023 року у справі 133/967/23, до ОСОБА_8 застосований більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний період доби, без використання електронних засобів контролю, та вона була звільнена з-під варти, який вподальшому не був продовжений та втратив свою дію.

З урахуванням цього, на підставі ч.5 ст.72 КК України, у строк відбування покарання ОСОБА_8 необхідно зарахувати строк її попереднього ув`язнення у кримінальному провадженні за період з 02.01.2023 року по 30.03.2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирати.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Відповідно до частин першої, другої статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01 серпня 2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення - місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 16 лютого 2024 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_31 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України та призначити їй покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 в строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 02 січня 2023 року по 30 березня 2023 року.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирати.

Речові докази, вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: кухонний ніж з наявними на його лезі та руків`ї плямами РБК; футболку ОСОБА_9 з наявними на ній пошкодженнями в ділянці грудей та плямами РБК; жіночу сорочку з механічними пошкодженнями; змиви РБК, які на підставі постанови слідчого СВ відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_13 від 02.01.2023 року, передані на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили - знищити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_14 від 04.01.2023 року у справі № 133/7/23, на кухонний ніж з наявними на його лезі та руків`ї плямами РБК; футболку ОСОБА_9 з наявними на ній пошкодженнями в ділянці грудей та плямами РБК; жіночу сорочку з механічними пошкодженнями; змиви РБК - скасувати.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженій та прокурору.

Суддя