ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року

м. Київ

справа № 204/1077/21

провадження № 51-6257км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років

з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ухвалено звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, якщо він в період іспитового строку, а саме протягом 3 років, не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК на ОСОБА_7 покладено ряд обов`язків.

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 28 листопада 2020 року близько 22:40 водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Nissan Qashqai»,

який належить ОСОБА_8 , їхав по вул. Криворізькій з боку вул. Робочої в напрямку вул. Київської в м. Дніпрі. Під час руху ОСОБА_7 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змін, не врахував дорожньої обстановки, стану транспортного засобу та швидкість керованого ним автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, унаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобіля та в районі будинку АДРЕСА_1 виїхав за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на електроопору. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажиру ОСОБА_9 було спричинено тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи належать до тяжких, що в цьому випадку призвело до настання смерті потерпілого.

Крім того, місцевий суд установив, що водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Nissan Qashqai», порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, невиконання якого перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Дніпровський апеляційний суд за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілої скасував вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 у частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок від 30 серпня 2023 року.

Цим вироком призначено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалено строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання останнього в порядку виконання цього вироку.

В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ,який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду і призначити

ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки із застосуванням до нього приписів ст. 75 КК, звільнивши його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки.

Зазначає, що вирок апеляційного суду є невмотивованим, оскільки з нього незрозуміло, з яких підстав цей суд скасував вирок суду першої інстанції (неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого).

Крім того, вказує, що у вироку апеляційного суду містяться суперечливі висновки, адже під час вирішення питання щодо законності призначеного ОСОБА_7 місцевим судом покарання, суд дав вибіркову оцінку показанням свідка ОСОБА_10 . Так, колегія суддів узяла до уваги показання свідка щодо злочинної самовпевненості засудженого, однак відхилила повідомлені нею фактичні дані щодо стану алкогольного сп`яніння

ОСОБА_7 .

Також посилається на відсутність повноважень на підтримання державного обвинувачення у прокурора ОСОБА_11 , яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах кримінального провадження немає постанови про групу прокурорів, якою б ця прокурор була уповноважена на підтримання обвинувачення в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд належним чином не врахував пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин, а саме щирого каяття та відшкодування ним матеріальної шкоди потерпілій. На думку захисника, колегія суддів також не врахувала того, що ОСОБА_7 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні матір, яка є особою з інвалідністю, а до того ж у судах обох попередніх інстанцій було спростовано інкриміновану засудженому органом досудового слідства обставину вчинення злочину - стан алкогольного сп`яніння.

Крім того, посилається на те, що підзахисний активно сприяв розкриттю злочину,

що також залишила поза увагою колегія суддів під час призначення покарання

ОСОБА_7 без застосування приписів ст. 75 КК.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав подану касаційну скаргу та звернув увагу Суду на тому, що засуджений переказав на рахунок потерпілої 140 000 грн на відшкодування матеріальних збитків та завданої їй моральної шкоди, що свідчить про його щире каяття. Також наполягав на тому, що після вчинення злочину ОСОБА_7 сприяв органам досудового слідства, а отже, враховуючи всі обставини цієї справи, зокрема і відшкодування шкоди потерпілій, у діях підзахисного фактично є ознаки дійового каяття.

Прокурор вважала, що касаційна скарга є необґрунтованою, та просила її відхилити.

Представник потерпілої ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_13 подала до Суду клопотання про здійснення касаційного провадження без її участі та за відсутності потерпілої. Просила вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та прокурора, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, позицію представника потерпілої, зазначену у поданому до Суду клопотанні, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в поданій касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що прокурор та представник потерпілої подали апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклали змістовні, конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень

ст. 75 КК, що призвело до призначення м`якого заходу примусу, та просили скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання, яке потрібно відбувати реально.

Відповідно до положень ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винуватого та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого,

а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та підстави і можливість звільнення від його відбування.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) КК, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винуватого, і навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, не надав належної оцінки тому факту, що останній обвинувачується у вчиненні злочину, який хоча і є необережним, однак належить до категорії тяжких злочинів, що призвело до смерті потерпілого. Також колегія суддів урахувала показання свідка ОСОБА_10 , згідно з якими під час керування транспортним засобом ОСОБА_7 грубо порушував правила дорожнього руху, перевищував установлену правилами швидкість для руху, з приводу чого свідок та потерпілий робили йому зауваження, втім ОСОБА_7 , проявляючи злочинну самовпевненість, не зменшив швидкості руху автомобіля, проїхав на червоний колір світлофора та допустив наїзд на електроопору.

У цьому аспекті неспроможними є доводи касаційної скарги про те, що у вироку апеляційного суду містяться суперечливі висновки, внаслідок того, що суд, вирішуючи питання щодо законності призначеного ОСОБА_7 місцевим судом покарання надав вибіркову оцінку показанням свідка ОСОБА_10 , оскільки колегія суддів апеляційного суду взяла до уваги показання свідка щодо злочинної самовпевненості засудженого, однак відхилила повідомлені нею фактичні дані щодо стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 .

Так, Верховний Суд звертає увагу, що оцінка достовірності фактичних даних, які містяться в процесуальних джерелах доказів, зокрема і в показаннях свідка, належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій. При цьому, як убачається з вироку апеляційного суду, суд з дотриманням приписів кримінального процесуального закону належним чином обґрунтував свою позицію щодо недоведеності факту перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки свідок ОСОБА_10 , даючи показання, лише допускала можливість перебування засудженого в цьому стані в день вчинення ним злочину, втім, з упевненістю не могла стверджувати про таке. При цьому суди обох інстанцій не визнали показань свідка в цій частині неправдивими, а визнали їх недостатніми для доведення інкримінованої ОСОБА_7 обставини вчинення ним злочину - стан алкогольного сп`яніння. Водночас свідок ОСОБА_10 висловила свою категоричну позицію про те, що вони разом з ОСОБА_9 робили засудженому зауваження про необхідність зменшити швидкість, однак ОСОБА_7 , проявляючи злочинну самовпевненість, цього не зробив.

Також колегія суддів апеляційного суду, обґрунтовуючи неможливість застосування приписів ст. 75 КК, зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_7 не вжив заходів, спрямованих на відшкодування моральної шкоди потерпілій, а також не врахував позиції самої потерпілої, яка наполягала на призначенні суворого покарання.

Як указав апеляційний суд, посилання захисника на те, що ОСОБА_7 вибачився та намагався відшкодувати моральну шкоду потерпілій, про що свідчать надані ним апеляційному суду квитанції, заслуговують на увагу. Однак, суд акцентував на тому, що засуджений майже протягом всього розгляду справи в суді першої інстанції не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на відшкодування моральної шкоди, про що вказувала і потерпіла в суді апеляційної інстанції, та почав виплачувати кошти лише після усвідомлення невідворотності покарання. Більш того, додані захисником до заперечень платіжні квитанції свідчать, що перерахування коштів потерпілій було здійснено вже після ухвалення вироку стосовно засудженого та відкриття апеляційного провадження за скаргами прокурора і представника потерпілої.

У цьому аспекті неспроможними є твердження захисника про відшкодування засудженим як матеріальної, так і моральної шкоди, завданої потерпілій, оскільки вони спростовуються змістом вироку апеляційного суду, що наведено вище, а також змістом вироку суду першої інстанції, згідно з яким потерпіла не мала претензій лише матеріального характеру, про що вона написала розписку, однак моральну шкоду їй не було відшкодовано, а тому з позовом про її відшкодування вона мала намір звертатися в порядку цивільного судочинства.

З матеріалів кримінального провадження також вбачається лише наявність заяви потерпілої ОСОБА_12 про відсутність до ОСОБА_7 претензій матеріального характеру (т. 1, а. с. 22).

З огляду на вказане суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вирок суду не містить належного та достатнього обґрунтування щодо наявності обставин, передбачених ст. 75 КК, які б дозволяли дійти переконання про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, який має підвищену суспільну небезпеку, оскільки вчинений із застосуванням джерела підвищеної небезпеки, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, частково відшкодував завдані збитки, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків, дійшла обґрунтованого висновку про необхідність скасування вироку місцевого суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, про що безпосередньо вказала у своєму рішенні, та призначення покарання виключно у виді позбавлення волі, але в мінімальному розмірі, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

У цьому аспекті доводи касаційної скарги захисника про те, що вирок апеляційного суду є невмотивованим, оскільки з нього незрозуміло, з яких підстав цей суд скасував вирок суду першої інстанції, є неспроможними.

Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, врахувавши всі обставини, зокрема й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, мотивувавши належним чином своє рішення з наведенням у вироку відповідних мотивів, обґрунтовано визнав неможливим звільнення ОСОБА_7 на підставі положень ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням та, вказавши переконливі аргументи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення апеляційних скарг прокурора і представника потерпілої.

Також не можна погодитися з викладеними в касаційній скарзі захисника доводами щодо неврахування активного сприяння засудженим у розкритті злочину як обставини, що пом`якшує його покарання.

Так, згідно з усталеною судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам, а також її дії, спрямовані на те, щоб надати допомогу слідчим органам у з`ясуванні тих фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Така поведінка може полягати в повідомленні про всі відомі епізоди й обставини злочинного діяння, викритті інших учасників, наданні органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні не відомих їм обставин справи. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину (див., наприклад, п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19; постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого

2021 року у справі № 481/1754/18, провадження № 51-1579кмо20; постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі

№ 712/8515/15-к, провадження № 51-4179 км 18 тощо).

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника про наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , - активного сприяння розкриттю злочину, є безпідставними, оскільки захисник у касаційній скарзі не вказав, у чому саме проявилося активне сприяння ОСОБА_7 у розкритті злочину, адже фактично він лише визнав свою винуватість.

Також є неспроможними твердження захисника про відсутність повноважень на підтримання державного обвинувачення у прокурора, яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених гл. 31.

За приписами ч. 2 ст. 342 КПК серед іншого секретар судового засідання доповідає суду, хто з учасників судового провадження, викликаних та повідомлених осіб прибув у судове засідання, встановлює їх особи.

У частині 1 ст. 344 КПК передбачено, що після виконання зазначених у статтях 342 та 343 цього Кодексу дій головуючий оголошує склад суду, зокрема прізвище прокурора, роз`яснює учасникам судового провадження право відводу і з`ясовує, чи заявляють вони кому-небудь відвід.

Як убачається з журналу судового засідання, головуючий під час апеляційного розгляду вищезазначені вимоги КПК виконав і учасники судового провадження відводів прокурору не заявили.

При цьому захисник під час касаційного розгляду підтвердив, що не заявляв відводу прокурору, оскільки до апеляційного розгляду не був ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, а тому не знав, що прокурор ОСОБА_11 не має повноважень у цьому кримінальному провадженні. Однак, такі твердження захисника є неспроможними, оскільки, як установлено з матеріалів судової справи, захисник був ознайомлений з нею 23 серпня 2023 року (т. 1, а. с. 128), перед апеляційним розглядом, що відбувся 30 серпня 2023 року, а 29 серпня 2023 року він подав до апеляційного суду заперечення на апеляційні скарги представника потерпілої та прокурора.

Крім того, в суді касаційної інстанції прокурор ОСОБА_5 надала копію наказу від 11 вересня 2020 року № 45к, зі змісту якого вбачається, що прокурор відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 переведена на посаду прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді Дніпропетровської обласної прокуратури з 11 вересня 2020 року.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 36 КПК у судовому провадженні з перегляду судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку за нововиявленими або виключними обставинами можуть брати участь прокурори органу прокуратури вищого рівня.

Беручи до уваги вищезазначене, Суд не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги в цій частині, оскільки такі суперечать приписам кримінального процесуального закону та усталеній судовій практиці Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 9 грудня 2021 року у справі № 288/582/20, провадження № 51-4201км21; від 26 жовтня 2021 року у справі

№ 344/4056/18, провадження № 51-1139км20; від 29 вересня 2022 року у справі

№ 461/3002/19, провадження № 51-1397км22; від 2 червня 2022 року у справі

№ 725/2666/21, провадження № 51-5684км21; ухвалу від 14 лютого 2022 року у справі

№ 607/20885/19, провадження № 51-602ск22).

Одночасно посилання в касаційній скарзі захисника на постанову об`єднаної палати Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15 (провадження

51-4584кмо18) як на додатковий аргумент, що підтверджує факт відсутності повноважень у прокурора ОСОБА_11 , колегія суддів уважає безпідставними, оскільки у вказаному рішенні Суд дійшов відповідного висновку з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, які суттєво відрізняються від обставин справи у цьому конкретному випадку.

При цьому неспроможними є доводи захисника щодо неможливості долучення під

час касаційного розгляду документів, які підтверджують повноваження прокурора

ОСОБА_11 на підтримання державного обвинувачення в апеляційному суді, оскільки такі процесуальні документи можуть бути надані суду касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі, що не суперечить приписам кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначення покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом апеляційної інстанції засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК, не встановлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника не вбачає.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3