Провадження №1-кп/127/850/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою, третьою та четвертою статті 185, частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою, третьою та четвертою статті 185, частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України (далі КК) та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивував тим, що ризики, які існували на час застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, на цей час не відпали та не зменшились.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що прокурор не підтвердив наявності ризиків, на які він посилається.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, підтримавши доводи свого підзахисного.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_5 підтримали думку адвоката ОСОБА_4 .

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

У судове засідання не з`явилась обвинувачена ОСОБА_7 . Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України Указом Президента України № 64/2022 введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого в подальшому був неодноразово продовжений. У зв`язку з введенням військового стану Україна повідомила про відступ від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що клопотання прокурора не стосується обвинуваченої ОСОБА_7 , суд вважає за можливе вирішити його за відсутності останньої.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Крім того, суд враховує, що частиною третьою статті 331 КПК визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК, зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Строк дії, обраного до обвинуваченого запобіжного заходу спливає 29.12.2023. В судовому засіданні встановлено, що копія клопотання була вручена обвинуваченому завчасно. Отже, стороною обвинувачення були дотримані вищезазначені вимоги кримінально-процесуального законодавства щодовручення копії клопотання обвинуваченому, проте не дотримані вимоги строку звернення до суду з відповідним клопотанням. Разом з тим, суд враховує, що сторона захисту не заперечувала проти розгляду клопотання прокурора, не погоджуючись з доводами сторони обвинувачення. При цьому суд враховує, що чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання прокурора по суті й надати доводам сторін кримінального провадження відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення чи відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Питання щодо мети і підстав застосування запобіжних заходів регламентовані статтею 177 КПК. Зокрема, з частини першої статті 177 КПК випливає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Як слідує зі змісту частини другої статті 177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на цей час судове слідство (з`ясування обставин кримінального провадження та перевірка їх доказами) не завершене, а тому вирішення вказаного питання на цій стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернуто увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

З матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду умисних злочинів проти власності. Раніше згідно з наданими суду матеріалами ОСОБА_6 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів. Суд враховує, що судове слідство (з`ясування обставин кримінального провадження та перевірка їх доказами) на цей час не завершене, зокрема, не допитані усі потерпілі та свідки кримінального провадження. Суд також бере до уваги те, що будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, у тому числі за станом здоров`я, суду надані не були.

Крім того, суд приймає до уваги, що 21.04.2022 після оголошення судом ухвали про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою, обвинувачений після завершення судового засідання, не зважаючи на вказівку суду та прокурора залишитись в залі суду для виконання зазначеної ухвали, самовільно залишив приміщення суду. У зв`язку з наведеним ухвала суду не була виконана негайно.

Згідно з наданим суду протоколом затримання обвинувачений ОСОБА_6 07.05.2022 був затриманий працівниками поліції та на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2022 поміщений до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт наявності ризиків вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень та ухилення від явки до суду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу відсутні, натомість суд вважає за доцільне з метою забезпечення кримінального провадження та попередження зазначеним вище ризикам, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Зі змісту частини третьої статті 183 КПК випливає, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Разом з тим, суд враховує, що ухвалою суду від 04.04.2023 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави ОСОБА_6 був змінений на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв`язку з наявністю застережень, визначених частиною четвертою статті 183 КПК. Саме тому суд не вбачає підстав для визначення обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави у кримінальному провадженні.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжити на 60 днів, з 26 грудня 2023 року до 23.59 годину 23 лютого 2024 року.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя: