Дата документу 14.02.2024 Справа № 334/3630/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3630/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/569/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року, якою у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого середню освіту, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23 березня 2024 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року було продовжено застосування у відношенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23 березня 2024 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину - злочину щодо статевої свободи та статевої недоторканості особи відносно особи, яка не досягла чотирнадцяти років, а усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та покарання, ОСОБА_9 може переховуватися від суду, не зважаючи на існування у нього постійного місця проживання та вказав, що ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжує існувати, оскільки мати потерпілої є дружиною обвинуваченого, що може полегшити вплив обвинуваченого на потерпілу.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що саме інкримінований ОСОБА_7 злочин, провину у якому він визнає, став єдиною підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу.

Зазначає, що ОСОБА_7 не визнає свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, підозра відносно останнього обґрунтовується виключно на показах потерпілої, які спростовує, як її мати, так і обстеження потерпілої 30 листопада 2022 року лікарем - гінекологом, який зазначив «Проведене обстеження свідчить, що насильство не відбулось».

Вказує, що продовжуючи ОСОБА_7 найсуворіший запобіжний захід суд посилався на наявність відносно останнього ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Наявність вказаних ризиків суд обґрунтував загальними фразами, пославшись на тяжкість інкримінованого злочину, знайомством обвинуваченого зі свідками та потерпілою, загальновідомою практикою Європейського суду з прав людини.

Звертає увагу на те, що в оскаржуваній ухвалі відсутні посилання на будь-які докази існування вищевказаних ризиків, будь-які дії обвинуваченого або його поведінку, які б підтверджували наявність вказаних ризиків, а лише абстрактні міркування, що тяжкість ймовірного покарання, воєнний стан та знайомство зі свідками та потерпілою свідчать про те, що ОСОБА_7 буде намагатися втекти, незаконно впливати на свідків та потерпілу, вчинить новий злочин.

Крім того, зазначає, що ризик того, що ОСОБА_7 буде переховуватися від слідства та суду спростовується поведінкою останнього, зокрема, з часу порушення кримінального провадження, останній до вручення йому повідомлення про підозру тричі (30 листопада 2022 року, 3 грудня 2022, 6 березня 2023 року) з`являвся за викликами до органів поліції, надавав пояснення працівникам поліції, за його участю проводився обшук за місцем його мешкання та отримавши повідомлення про підозру та клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою самостійно з`явився до слідчого судді для участі в розгляді клопотання.

Звертає увагу на те, що безпосередньо поведінка ОСОБА_7 , який з 30 листопада 2022 року маючи для цього всі можливості не намагався ухилятися від органів досудового розслідування, з`являвся до органів досудового розслідування та суду, спростовує наявність відносно нього ризику ухилення.

Вказує, що щодо ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, то з 30 листопада 2022 року після надання перших пояснень працівникам поліції, ОСОБА_7 вже було відомо про проведення досудового розслідування за заявою потерпілої та про свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , однак обвинувачений протягом більш ніж 3 місяців не вчиняв і не намагався вчинити будь-якого впливу на свідків та потерпілу.

Зауважує, що з боку свідків та потерпілих жодних заяв про вплив на них або побоювання такого впливу за 3 місяця з часу внесення відомостей до ЄРДР слідчому та прокурору не надходило.

Крім того, зазначає, що ризик вчинення інших кримінальних правопорушень в оскаржуваній ухвалі нічим необґрунтований та в свою чергу наявність зазначеного ризику спростовується тим, що з часу подій - 5 березня 2022 року минуло майже два роки, і ОСОБА_7 за цей час не притягався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, не вчиняв жодних протиправних дій щодо потерпілої та свідків, що спростовує твердження прокурора, що ОСОБА_7 зможе вчинити щодо потерпілої та свідків насильницькі дії.

Вказує, що суд першої інстанції можливість обрання ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу фактично не розглядав.

Зазначає, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, що свідчить про можливість обрання йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладанням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник - адвокат ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу та вказав, що суд першої інстанції обґрунтовує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України тим, що ОСОБА_7 обвинувачується в скоєнні тяжкого злочину, проте, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, обґрунтовувати необхідність застосування запобіжного заходу виключно тяжкістю покарання не можна, обвинувачений ОСОБА_7 з`являвся до слідчого та до суду до його затримання. Зазначив, що ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтований тим, що обвинувачений знайомий з матір`ю потерпілої та буде здійснювати на неї вплив, проте, вона вже допитана, наразі досліджуються докази сторони захисту, тобто на потерпілу вплинути неможливо. Вказав, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України нічим не обґрунтований, потерпіла не є особою, яка не досягла чотирнадцяти років, обвинувачений вже притягувався до кримінальної відповідальності, однак судимість вже погашена.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу, вважав, що судом та прокурором порушуються норми КПК України.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та вказала, що тяжкість злочину та дані про особу обвинуваченого свідчать про те, що інший запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Зазначила, що хоча і були допитані потерпіла та свідки, проте, обвинувачений може і надалі на них впливати.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою - наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, враховуючи тяжкість інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, суворість можливого покарання у виді позбавлення волі до 12 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Щодо посилань сторони захисту на те, що ризик переховування не може вимірюватися виключно суворістю можливого покарання, то колегія суддів зазначає, що врахування тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_7 має свій раціональний зміст під час формування внутрішнього переконання суду, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності його поведінку, адже загроза застосування у майбутньому суворого покарання значно підвищує ризик того, що ОСОБА_7 може ухилитися від суду.

Крім того, на думку апеляційного суду ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України також продовжує існувати, оскільки на даний час судове слідство у даному кримінальному провадженні не завершено, як потерпіла так і свідки можуть бути допитані повторно з обставин, щодо яких вони не допитувались, більш того існує можливість в разі необхідності після прямого допиту таких осіб, здійснити їх перехресний допит.

Отже, враховуючи те, що судовий розгляд даного кримінального провадження триває і в разі необхідності можуть бути повторно допитані учасники кримінального провадження, зокрема потерпіла та свідки, обвинувачений знайомий як з малолітньою потерпілою, так і з її матір`ю, яка є законним представником потерпілої, оскільки вони всі разом мешкали за однією адресою як родина, ОСОБА_7 може незаконно на них впливати шляхом вмовлянь або залякування, погроз з метою зміни ними показань або відмови від їх надання для уникнення кримінальної відповідальності.

Відтак, апеляційний суд вважає доведеним та обґрунтованим ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати, а доводи з приводу їх відсутності спростовуються вищевказаним.

Доводи, які покладені в обґрунтування відсутності ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України колегія суддів не враховує, з огляду на те, що судом першої інстанції такий ризик не був встановлений, з чим погоджується і апеляційний суд.

Щодо доводів, які фактично зводяться до невинуватості обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, то слід зазначити, що апеляційний суд на даному етапі провадження не вправі розглядати ті питання, які суд повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Більш того, ст. 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених від час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду першої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Таким чином, доводи щодо необґрунтованості обвинувачення, не можуть бути предметом розгляду апеляційним судом під час перевірки ухвали про продовження застосування запобіжного заходу.

Посилання сторони захисту на наявність місця проживання обвинуваченого ОСОБА_7 не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 199, 206, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів Запорізького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року, якою у відношенні ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23 березня 2024 року включно, залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4