ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1647/23

Провадження № 11-кп/4820/184/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0001295, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 серпня 2023 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Захарівці Хмельницького району Хмельницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 185 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання за новим вироком невідбутої частини покарання, призначеного вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2022 року за ч.4 ст.185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді п`яти років семи місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований щодо ОСОБА_7 , залишено без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його затримання - з 04 жовтня 2023 року, зарахувавши у строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку день за день.

Питання речових доказів вирішено на підставі ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, в період воєнного стану, введеного в Україні на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану" від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, 20 серпня 2023 року близько 10.00 годин ОСОБА_7 шляхом зняття москітної сітки проник через відчинене вікно в житловий будинок потерпілої ОСОБА_8 , розташований по АДРЕСА_1 , звідки повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, викрав з житлової кімнати мобільний телефон "Redmi A1 Light Green" (серійний номер - НОМЕР_1 , ІМЕІ 1 - НОМЕР_2 , ІМЕІ 2 - НОМЕР_3 ) вартістю 1790 грн., укомплектований sim-карткою оператора стільникового зв`язку ПрАТ "Київстар" вартістю 100 грн., sim-карткою оператора стільникового зв`язку ТОВ "Lifecell" вартістю 100 грн. та чохлом (типу "книжка") вартістю 100 грн., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 2090 грн.

Далі, 24 вересня 2023 року близько 09.00 годин ОСОБА_7 , перебуваючи на території костелу по АДРЕСА_1 , в період воєнного стану, повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, викрав електровелосипед "Kreidler Bosh Eco3 ST-026027", укомплектований акумулятором powerpack 500 Вт, вартістю 30000 грн., який належав потерпілій ОСОБА_9 , чим заподіяв останній майнову шкоду на вказану суму.

Тим самим обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч.4 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками "таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднане з проникненням у житло, вчинена в умовах воєнного стану".

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в яких не оспорюючи правильність кваліфікації інкримінованих обвинуваченому дій,захисник просить вирок Дунаєвецького районного суду від 20 листопада 2023 року змінити, пом`якшити призначене покарання до мінімального та остаточно призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі; обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На обґрунтування своїх доводів зазначають, що призначене ОСОБА_7 покарання вироком Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року за своїм розміром є явно суворим, так як судом в неповній мірі враховано обставини справи, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнавав себе винним у вчинені інкримінованих злочинів, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду кримінального провадження в суді, під час досудового слідства активно сприяв розкриттю та розслідуванню злочинів, давав зізнавальні покази, які жодним чином не змінював, просив пробачення в потерпілих, крадіжки вчинив внаслідок важких побутових обставин. Викрадені речі не уникаючи, добровільно, одразу повертав за першою вимогою. Потерпілі жодних претензій не мають до обвинуваченого, позовів не заявляли.

Крім того, захисник наголошує, що її підзахисний характеризується позитивно, а не посередньо, як зазначив суд, а також суд залишив поза увагою наявність неповнолітньої дитини та наявність інфекційної хвороби - туберкульоз.

Таким чином, суд належним чином не відреагував на наявність пом`якшуючих обставин, крім зазначених судом також добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, з урахуванням позитивної характеристики обвинуваченого, що давало суду право на застосування норм ст.69 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити повністю.

Обвинувачений показав, що крадіжки вчинив внаслідок важких побутових обставин, так як не було роботи, він розлучений, дитина проживає з матір`ю, аліментів він не платить, потерпілим повернуто викрадене майно, більше нічого не відшкодовував.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили розглянути апеляційні скарги на розсуд суду.

Прокурор не визнав доводи апеляційних скарг, просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований, зазначивши, що судом призначено покарання обвинуваченому з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, підстави для застосування статті 69 КК України відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, потерпілих, думку прокурора за апеляційними доводами, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, викладені у вироку в частині доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, наведених у вироку, та висновки щодо правильності кваліфікації його дій за частиною 4 статті 185 КК України у поданих апеляційних скаргах не оскаржуються. Тож, відповідно до вимог частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вирок у цій частині не перевіряє.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 оскаржують рішення суду лише в частині призначеного покарання, вважають його занадто суворим та просять призначити покарання із застосуванням норм ст.69 КК України.

Однак, колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами та вважає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, обранні його виду та розміру, керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, кількість епізодів, а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченого, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання. Зазначене у своїй сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за частиною 4 статті 185 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження у майбутньому нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 , вважає, що судом були дотримані вимоги кримінального закону в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які за класифікацією відповідно до статті 12 КК України, відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень та конкретні обставини справи; особу обвинуваченого, який був раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, судимості не зняті та не погашені, повторно скоїв умисні корисливі злочини в період іспитового строку, посередньо характеризується за місцем проживання, визнавши обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченого.

При цьому обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав рецидив злочинів та вчинення кримінальних правопорушень щодо осіб похилого віку (потерпіла ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 - на момент вчинення стосовно неї злочину досягла 65-річного віку, потерпіла ОСОБА_9 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 - на момент вчинення стосовно неї злочину досягла 60 річного віку).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та призначив покарання за вчинені ним тяжкі злочини у виді позбавлення волі, фактично в мінімальних межах санкції ч.4 ст.185 КК України - 5 років 6 місяців позбавлення волі, що, на переконання суду, відповідно до вимог ст.65 КК України, буде необхідним й достатнім для досягнення мети виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, оскільки, покарання, на підставі положень ст.50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Доводи сторони захисту, що суд першої інстанції належним чином не врахував такі пом`якшуючі обставини, як добровільне відшкодування збитків, про що свідчить його добровільне повернення викраденого майна, таким чином потерпілим відшкодована завдана шкода і вони не мають претензій до обвинуваченого, обвинувачений активно сприяв розкриттю злочинів, він характеризується позитивно, має неповнолітню дитину, а також суд не врахував наявність інфекційної хвороби - туберкульозу, що в сукупності вказані обставини були підставами для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання та застосування вимог ст.69 КК України, колегія суддів уважає безпідставними з огляду на наступне.

Матеріали кримінального провадження не містять жодних даних про вчинення ОСОБА_7 дій, спрямованих на відшкодування заподіяної шкоди, тоді як вилучення викраденого майна працівниками поліції та повернення цього майна працівниками поліції потерпілим не свідчить про добровільне відшкодування обвинуваченим заподіяної ним потерпілим шкоди, що не може вважатися обставиною, що пом`якшує покарання згідно положень п.2 ч.1 ст.66 КК України, відповідно до усталеної судової практики (постанови Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 613/527/22, провадження № 51-1465 км 23; від 30 серпня 2023 року у справі № 629/1724/22, провадження № 51-3473 км 23 та інші).

Наявна в матеріалах провадження характеристика з місця проживання ОСОБА_7 не містить ані позитивних даних, ані негативних, тому суд визнав її посередньою, з чим погоджується колегія суддів, оскільки інформація, що виконавчий комітет Новодунаєвецької селищної ради не має у розпорядженні компрометуючих даних на ОСОБА_7 , не свідчить про позитивність цієї характеристики (а/п 200 т1).

Також колегія суддів не вбачаєпідстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 4 статті 185 КК України.

За змістом частини 1 статті 69 КК України рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, суд може прийняти лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 03.02.2021 у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км20, частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто такі обставини або сукупність обставин мають одночасно відповідати двом умовам: вони визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Суд першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання, визнав щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , а обставинами, що обтяжують покарання: рецидив кримінальних правопорушень, що є наслідком попередніх численних судимостей, крім того, ОСОБА_7 був засуджений 11 жовтня 2022 року вироком Кременецького районного суду Тернопільської області за ч.4 ст.185 КК України на п`ять років позбавлення волі з іспитовим строком два роки та вчинив нові кримінальні злочини, передбачені ч.4 ст.185 КК України в період іспитового строку, а також вчинення кримінальних правопорушень щодо осіб похилого віку, оскільки на момент вчинення злочину потерпіла ОСОБА_8 досягла 65-річного віку, потерпіла ОСОБА_9 досягла 60-річного віку).

Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційних скаргах обставини, а саме наявність у обвинуваченого неповнолітньої дитини, його стан здоров`я, що потерпілі не мають претензій до обвинуваченого, жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого злочину.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та обставин, що обтяжують покарання, дійшла висновку, що наявні обставини, що пом`якшують покарання, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також з урахуванням особи винного, відсутні підстави для застосування положень статті 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 .

Крім того, колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_7 вчинив умисні тяжкі корисливі злочини проти власності, у несприятливий для суспільства час, а саме у період дії воєнного стану, що є кваліфікуючою ознакою цього злочину, неодноразово засуджувався за аналогічні злочини проти власності, вчинив нові умисні тяжкі корисливі злочині у період дії іспитового строку, тим більше щодо осіб похилого віку, не працевлаштований, згідно досудової доповіді Кам`янець - Подільського районного сектору №1 філії державної установи «Центр пробації» в Хмельницькій області, ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, а його виправлення неможливе без реального відбування покарання, тому наведені обставини дають підстави вважати, що обвинувачений на шлях виправлення не бажає ставати, а ризик того, що перебуваючи у суспільстві ОСОБА_7 продовжить вести свою злочинну діяльність, є високим.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_7 скоїв злочин через те, що перебував у скрутних життєвих обставинах, колегією суддів не бралися до уваги, оскільки є необґрунтованими та нічим не підтвердженими, а пояснення ОСОБА_11 про відсутність роботи лише підтверджують його небажання переосмислити свою поведінку, працевлаштуватися та повноцінно інтегруватися у життєдіяльність суспільства й допомагати країні боротися з ворогом.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що викрадене обвинуваченим майно не є товарами першої необхідності.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ісмаілов проти Росії від 16.10.2008).

Отже, зважаючи на викладені обставини справи, характеристику особи обвинуваченого, колегія суддів вважає обране обвинуваченому покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, не знаходить підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість, тому не вбачає підстав для його пом`якшення.

Також колегія суддів звертає увагу, що обвинуваченому ОСОБА_7 призначено остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2022 року за ч.4 ст.185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, тоді як відповідно до вимог ч.4 ст.71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалене законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни вироку суду першої інстанції та пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3