Справа №588/93/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/113/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 588/93/20 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 13.07.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Ворожба Білопільського району Сумської області, мешканка АДРЕСА_1 , раніше судима

визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі перший заступник керівника Сумської області прокуратури ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 вважати засудженою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік. На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК покласти на неї обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 01.07.2020, за яким ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 60-ти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн, та новий вирок, кожен виконувати самостійно. Вимоги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції, дійшовши висновку для застосування положень ст. 75 КК, не мав права поглинати більш суворим покаранням менш суворе покарання за попереднім вироком, оскільки ці покарання мають виконуватися самостійно.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 13.07.2021 ОСОБА_9 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, і їй призначене покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 01.07.2020 у виді штрафу у розмірі 1020 грн, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Згідно вироку, ОСОБА_9 29.12.2019 в період часу з 20:00 до 24:00, перебуваючи за місцем свого проживання в будинку по АДРЕСА_1 , нанесла ОСОБА_12 кулаком правої руки три удару в область голови та обличчя і залишила останнього. Через деякий час повернувшись в кімнату, ОСОБА_9 кулаком правої руки нанесла ще три удари в область голови та обличчя потерпілого, а також близько двох ударів правою ногою в область правої частини грудної клітки, чим спричинила йому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, доводи обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_9 остаточного покарання, то вони задоволенню не підлягають.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Оскільки ОСОБА_9 вчинила злочин до ухвалення попереднього вироку Тростянецького районного суду Сумської області від 01.07.2020, яким вона була засуджена до покарання у виді штрафу, то судом першої інстанції застосовані положення ч. 4 ст. 70 КК та призначене остаточне покарання у виді 1 року позбавлення волі шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. При цьому, враховуючи особу обвинуваченої та фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість її звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК.

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та відповідають вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначені ст. 70 КК, згідно якої суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань в межах, визначених ч. 2 цієї статті.

За цими ж правилами призначається покарання, якщо після ухвалення вироку буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому до ухвалення попереднього вироку.

Умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст. 75 КК. Відповідно ч. 1 цієї статті якщо суд, крім випадків засудження за окрему категорію кримінальних правопорушень, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, у випадку, коли суд призначив остаточне покарання за сукупністю всіх вчинених особою кримінальних правопорушень згідно вимог як ч. 1, так і ч. 4 ст. 70 КК, він має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням в порядку, передбаченому ст. 75 КК.

Якщо особа вчинила до ухвалення вироку в першій справі інше кримінальне правопорушення, за яке вона засуджується до покарання, від відбування якого звільняється з випробуванням, суд так само визначає остаточне покарання, але вже згідно і ч. 4 ст. 70 КК, а також звільняє особу від відбування остаточного покарання, встановивши іспитовий строк за правилами ст. 75 КК.

Самостійне ж виконання вироків у такому разі порушує приписи ч. 4 ст. 70 КК, які не визначають відмінних варіантів призначення покарання залежно від того, чи застосовано при призначенні покарання звільнення від його відбування з випробуванням. Закон про кримінальну відповідальність в ч. 1 ст. 70 КК встановив три альтернативних способи призначення покарання: поглинання менш суворого більш суворим, повне складання покарань, часткове складання покарань, а зміст ст. 70 КК не передбачає самостійного виконання вироків.

Системне тлумачення закону про кримінальну відповідальність дає підстави для висновку, що в основу рішення про те, чи може суд при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, якщо про один із них стало відомо після ухвалення вироку призначити остаточне покарання та звільнити від його відбування з іспитовим строком мають бути покладені засади, визначені ст. 11, 50 КК, механізми реалізації яких закладені в нормах, передбачених ст. 65-87 КК, зокрема і ст. 75 цього Кодексу.

Логіка закону про кримінальну відповідальність у цьому контексті полягає в тому, що призначення покарання особі, яка вчинила більше одного кримінального правопорушення, за жоден із яких вона не була притягнута до відповідальності до ухвалення вироку, має передбачати оцінку всієї сукупності кримінальних правопорушень, вчинених до ухвалення вироку, оскільки така сукупність визначальною мірою характеризує ступінь суспільної небезпечності як винуватої особи, так і вчинених нею кримінальних правопорушень, належна оцінка чого є передумовою обрання як форми реалізації кримінальної відповідальності, так і належного заходу кримінально-правового впливу.

У свою чергу, штучний розрив такої сукупної оцінки кримінальних правопорушень, наслідком якого є ізольована їх оцінка за різними вироками, якщо про один із них стало відомо після ухвалення першого вироку, вочевидь, не узгоджується із положеннями закону про кримінальну відповідальність щодо кримінально-правової оцінки злочинних діянь та винуватої особи в контексті положень ст. 50, 65, 75 КК.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду виявлене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Суд доходить такого висновку на підставі тих відомостей, які оцінює на момент ухвалення вироку, зокрема, відомостей про вчинене особою кримінальне правопорушення. Разом із тим, вчинення особою не одного, а двох і більше кримінальних правопорушень, може мати визначальний вплив на зміст висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, вид і розмір призначеного покарання.

Саме тому суд, при призначенні покарання за кримінальне правопорушення, про яке стало відомо після ухвалення першого вироку, має вирішити питання про можливість звільнення від відбування покарання з іспитовим строком із урахуванням всіх вчинених кримінальних правопорушень. Дійшовши висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання та призначивши іспитовий строк при звільненні від його відбування, суд має керуватися виключно положеннями ст. 75 КК, вмотивувавши своє рішення щодо цього.

При призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК, суд, виклавши відповідні мотиви, має встановити тривалість іспитового строку (в межах визначених ст. 75 КК), з урахуванням кількості вчинених кримінальних правопорушень, форми вини, виду умислу чи необережності, мотивів та мети, якими керувався винуватий, стадії вчинення, конструкції складу кримінального правопорушення, характеру та ступеню їх суспільної небезпеки, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо.

Не засновані на змісті закону про кримінальну відповідальність та КПК аргументи про те, що в таких випадках вирішення судом під час ухвалення вироку питання про призначення покарання відповідно вимог ч. 1-4 ст. 70 КК, а після цього також про звільнення від відбування покарання в порядку ст. 75 КК, є переглядом та подальшою зміною судового рішення і покарання, призначеного особі за попереднім вироком, що здійснюється поза встановленою кримінальним процесуальним законом процедурою та суперечить змісту засад обов`язковості судових рішень з огляду на наступне.

Кримінально-правові норми, що визначають підстави, межі та порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (ст. 70 КК), недвозначно вимагають від суду вирішити питання про призначення остаточного покарання і, в цій частині, дослідити питання, раніше вирішене судовим рішенням з урахуванням встановлених на той час обставин, щодо призначеного особі виду та розміру покарання зважаючи на виявлення кримінального правопорушення, про вчинення якого раніше не було відомо.

Суд, таким чином, не здійснює вторгнення в раніше прийняте судове рішення, не переглядає і не змінює його, а з урахуванням такого рішення та його правових наслідків, ухвалює власне рішення, на підставі і в порядку визначеному нормами матеріального та процесуального права, передбачених ст. 70, 72, 75 КК, Розділу IV КПК.

Є безпідставними посилання прокурора в апеляційній скарзі на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.02.2021 у справі № 760/26543/17, оскільки в цій справі зроблений висновок про неможливість застосування ч. 4 ст. 70 КК у тому випадку, коли до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім буде встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, вчинених до постановлення цього вироку; питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільна від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за кримінальні правопорушення, вчинені до постановлення попереднього вироку.

На відміну від вказаного висновку, ОСОБА_9 попереднім вироком від відбування покарання на підставі ст. 75 КК не звільнялася та була засуджена до покарання у виді штрафу, а оскільки нове кримінальне правопорушення вона вчинила до ухвалення цього вироку, то остаточне покарання підлягало призначенню на підставі ч. 4 ст. 70 КК, після чого обвинувачену і було звільнено від покарання на підставі ст. 75 КК з наведенням відповідних мотивів.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 13.07.2021 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу першого заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4