Провадження №1-кп/336/573/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 (в режимі відеоконференцзв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000125 від 09.05.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Солнечногорськ, РФ, українця, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, який проходить військову службу на посаді командира гранатометного відділення взводу вогневої підтримки 1 гірсько-штурмової роти 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «головний сержант», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

25.02.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) № НОМЕР_2 ОСОБА_4 призначено на посаду навідника-оператора 3 гірсько-штурмового взводу 3 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмової роти 1 гірсько- штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

В подальшому, 06.01.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) № 5 ОСОБА_4 було призначено на посаду командира гранатометного відділення взводу вогневої підтримки 1 гірсько-штурмової роти 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «головний сержант».

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Будучи військовослужбовцем військової служби, головний сержант ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3,4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

В свою чергу, головний сержант ОСОБА_4 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

06 квітня 2023 року, головний сержант ОСОБА_4 , реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , в порушення статутних вимог, в умовах воєнного стану, без поважних причин самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації 1 гірсько-штурмової роти 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 розташованого у АДРЕСА_3 .

Так, в період з 06.04.2023 по 19.09.2023, головний сержант ОСОБА_4 , без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину для подальшого проходження військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього. В подальшому, 19 вересня 2023, головний сержант ОСОБА_4 , самостійно прибув до м. Запоріжжя та звернувся до органу досудового розслідування, а саме до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Мелітополі.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні. Суду пояснив, що у період часу з 06.04.2023 по 19.09.2023 самовільно покинув військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалася у АДРЕСА_3 . Зазначив суду, що з 2014 року виконував бойові завдання. Після поранення його командир не відпускав додому та не давав відпустку. З 24.02.2022, за весь час несення служби, відпустки в нього не було. Зазначив, що з`явився до ДБР, оскільки йому зателефонував слідчий. Просив суд суворо не карати, призначити покарання пов`язане не з позбавленням волі, зазначив, що висновки для себе зробив, розкаявся, засуджує свої дії.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Захисник просила суд призначити покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, зазначивши, що обвинувачений виконував бойові завдання з 2014 року.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою всіх учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються. При цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежив дослідження доказів: допитом обвинуваченого, дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , захиснику та прокурору, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена під час судового розгляду.

За таких обставин суд вважає доведеним пред`явлене обвинувачення та кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 5, ст. 407 КК України за ознаками самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Метою призначення покарання, виходячи із положень ч.2 ст.50 КК України є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, характер інкримінованого кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані про особу винного.

Згідно класифікації, передбаченої ст.12 КК України, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин.

Обставинами, яка згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, є військовослужбовцем, має зареєстроване та постійне місце проживання, утриманців немає.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 положень ч. 1 ст. 75 КК України, суд враховує, що у зв`язку із набранням 27.01.2023 року чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IX, посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст. 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Враховуючи обставини вчинення злочину, його мету та мотиви, наведену вище сукупність обставин, які пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, суд вважає за можливе призначити покарання обвинуваченому у мінімальному розмірі, передбаченому ч.5 ст. 407 КК України, у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, досягнення інших цілей покарання, буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, сприятиме виправленню та вихованню особи в дусі додержання законів України, формування у неї законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати дії, що мають негативні юридичні наслідки.

Крім того, ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 22.09.2023 (справа 333/8199/23) відносно ОСОБА_4 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 80 500,00 гривень, яка внесена на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Запорізькій області, у зв`язку з чим ОСОБА_4 звільнено із державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» 25.09.2023 року.

Порядком внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11січня 2012 року №15, передбачений і порядок їх повернення, зокрема: кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених КПК України. Застава повертається особі або заставодавцю у безготівковій формі на зазначений ними банківський рахунок, а у разі відсутності такого рахунка - готівкою через банки або підприємства поштового зв`язку.

Відповідно до ч.11 ст.182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що підстав для звернення застави в дохід держави, внесеної за обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено, запобіжний захід у вигляді застави не був порушений в ході розгляду справи, то запобіжний захід у вигляді застави підлягає продовженню з встановленими обов`язками до набрання вироком законної сили, а внесений розмір застави підлягає поверненню заставодавцю після набрання вироком законної сили.

Клопотань щодо обрання, зміни чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження не надходило.

Майнова шкода злочином не завдана, у кримінальному провадженні потерпілі особи відсутні. Цивільний позов прокурором не заявлений. Тяжких наслідків злочин за собою не потягнув.

Керуючись ст. 65 КК України, ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді застави з покладеними обов`язками до набрання вироком законної сили залишити без змін, після набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді застави з покладеними обов`язками - скасувати.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного приведення вироку до виконання.

Зарахувати у строк покарання час перебування ОСОБА_4 під вартою за ухвалою про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 22.09.2023 по 25.09.2023.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Обвинувачений та захисник мають право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали (постанови) суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1