Справа № 125/1353/23
Провадження №11-кп/801/149/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000151 від 12.08.2022,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Торез Донецької області, до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, одружений, має двох неповнолітніх дітей, раніше судимий 13.01.2022 Селидівським міським судом Донецької області за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт, покарання відбув повністю,

якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років та п`ять місяців без конфіскації майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 - з 12.08.2022 по 14.08.2022 включно, та з 07.07.2023 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання визначено з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання законної сили вироком суду, але не більше ніж на 60 днів, тобто до 23.12.2023, залишено - тримання під вартою.

Вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 716,94 грн (сімсот шістнадцять гривень дев`яносто чотири копійки).

Згідно з вироком ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , був направлений на лікування до КНП "Барська міська лікарня", де мав проходити реабілітаційний курс. Однак, на порушення вимог статей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 11.08.2022 близько 23:00 у ОСОБА_9 виник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом - автомобілем марки «ВАЗ», моделі «2108», д.н.з. НОМЕР_2 , червоного кольору, який стояв навпроти домоволодіння АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_10 . Реалізуючи умисел, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_9 11.08.2022 близько 23:10, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проник всередину вказаного транспортного засобу, завів двигун за допомогою ключів, які були в автомобілі, та розпочав рух вказаним автомобілем. У подальшому місцевими мешканцями м. Бар Вінницької області ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які виявили незаконне заволодіння транспортним засобом, рух вказаного автомобіля було заблоковано, та протиправні дії ОСОБА_13 припинено. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 2214/23-21 від 13.04.2023, середня ринкова вартість автомобіля марки «ВАЗ», моделі «2108», 1994 року випуску, об`ємом двигуна 1288 см куб, станом на момент вчинення злочину 11.08.2022, складала 44697,6 грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив, що вчинив кримінальне правопорушення. Визнав себе винним, розкаявся у вчиненому. Просив суд не позбавляти його волі, врахувати, що він має дружину та двох малолітніх дітей. Урахувати, що він є військовослужбовцем та має важку контузію. Не є крадієм.

Потерпіла ОСОБА_10 у судовому засіданні підтвердила обставини, які викладені в обвинувальному акті. Щодо міри покарання поклалася на думку суду.

Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, урахувавши, що проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 повністю доведена i його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, його кваліфікацію, а лише просить вирок Барського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_7 покарання строком на п`ять років позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання з випробовуванням із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На переконання захисника, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, не врахував того, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, від його протиправних дій не заподіяно шкоду потерпілій ОСОБА_10 , яка не наполягала на суворому покаранні, у судових дебатах зазначала, що покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке просив прокурор, є надто суворе.

Окрім того, призначаючи покарання, суд не врахував дані про особу обвинуваченого, а саме: ОСОБА_7 є учасником бойових дій, отримав поранення під час виконання обов?язку з оборони України, перебуває в шлюбі, має на утримані двох малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання.Викладене вказує на низьку суспільну небезпечність обвинуваченого ОСОБА_7 , а також свідчить про те, що його виправлення можливе без позбавлення волі.

Також захисник зазначає, що в діях ОСОБА_7 відсутній корисливий мотив і таке додаткове покарання як конфіскація майна не може застосовуватися, однак суд першої інстанції у тексті вироку помилково вказав, що вважає за можливе не призначати додаткове покарання у виді конфіскації майна, зважаючи на дані, які характеризують обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника, просили її задовольнити та змінити вирок суду першої інстанції, призначивши обвинуваченому покарання із застосуванням ст. ст.75, 76 КК України, оскільки покарання, призначене судом першої інстанції, є занадто суворим. Обвинувачений просив не позбавляти його волі, оскільки бажає знову виконувати обов`язок із захисту Батьківщини.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, просив залишити вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки для цього відсутні достатні правові підстави.

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилась, не зважаючи на своєчасне та належне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду.

З урахуванням неявки потерпілої у судове засідання, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду, колегія суддів, з`ясувавши при цьому думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити без участі потерпілої ОСОБА_10 .

Мотиви і висновки суду

Заслухавши доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження.

Відтак, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у незаконному заволодінні транспортним засобом, належному потерпілій ОСОБА_10 , вчиненому повторно, відповідають фактичним обставинам у кримінальному провадженні, зібраним та перевіреним у судовому засіданні доказам, у апеляційній скарзі не оспорюються, а тому в апеляційному порядку не перевіряються.

Натомість, що стосується доводів сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Так, частиною 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі - постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно врахував:

ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжкого кримінального правопорушення;

дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий вироком Селидівського міського суду Донецької області від 13.01.2022 за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 120 годин, покарання відбув повністю, що підтверджується даними вимоги ІЦ, однак судимість не погашена та не знята; 29.06.2022 старшого солдата ОСОБА_9 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на усі види забезпечення та призначено на посаду стрільця-санітара 3 аеромобільно-десантного відділення 2 аеромобільно-десантного взводу 1 аеромобільно-десантної роти, що підтверджується даними копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 181 від 29.06.2022; посередньо характеризується за місцем проживання, що підтверджується даними довідки-характеристики Селидівської міської ради Донецької області, яка надана на запит сторони обвинувачення, та позитивно характеризується за довідкою, що надана стороною захисту; на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, що підтверджується даними довідок Комунального некомерційного підприємства "Селидівська центральна міська лікарня Селидівської міської ради», є учасником бойових дій, що підтверджується даними копії посвідчення;

обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, а також обставину, яка його обтяжує, а саме: вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та рецидив.

Колегія суддів зазначає, що санкція кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_7 та передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років з конфіскацією майна або без такої.

Зважаючи на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах, визначених у санкції статті, відповідає положенням ст.65 КК України та не є несправедливим або занадто суворим.

Вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст., ст. 75, 76 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 статусу учасника бойових дій, отримання ним поранення під час виконання обов`язку із захисту Батьківщини, наявність міцних соціальних зв`язків, зокрема, дружини та двох малолітніх дітей, враховуються судом, однак беззаперечно не свідчать про їх достатність для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання. Крім того, вказані обставини існували на момент вчинення кримінального правопорушення, однак не стали для обвинуваченого стримуючим фактором.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 у 2022 році притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, проте це також не призвело до переоцінки обвинуваченим наслідків своєї поведінки, оскільки він знову притягується до кримінальної відповідальності.

Вказане переконує колегію суддів у тому, що в разі застосування до обвинуваченого положень ст.75, 76 КК України не буде досягнуто головної мети покарання, а саме: виправлення та перевиховання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. До того ж, звертає увагу на себе та обставина, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на лікуванні, де мав проходити реабілітаційний курс.

Зрештою, факт повного визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини, дані про його особу, а також позиція потерпілої ОСОБА_10 , як вже було зазначено вище, були враховані судом першої при призначенні обвинуваченому покарання в межах нижньої межі санкції ч. 2 ст. 289 КК України.

Що ж стосується посилання сторони захисту на позицію потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні та в судових дебатах зазначала, що покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке просив прокурор, є надто сурове, то вони не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого обвинуваченому діяння, яке посягає на суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху механічного транспорту, а також посягає на відносини власності.

Колегія суддів також критично ставиться до доводів обвинуваченого, висловлених під час апеляційного розгляду, про його бажання повернутися на військову службу, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування до ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, однак обвинувачений порушив його умови, протягом року переховувався від органів досудового розслідування, був оголошений у розшук, і не вживав жодних дій для того, щоб повернутися на військову службу ні до своєї військової частини, ні до будь-якої іншої.

Також відсутні підстави для застосування ст. 69 КК України і призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки її застосування можливе за наявності декількох обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а у цьому кримінальному провадженні встановлено лише одну таку обставину - щире каяття.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами захисника про те, що наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву під час незаконного заволодінні транспортним засобом ОСОБА_10 та отримання за це будь-яких матеріальних благ не встановлено, а тому суд першої інстанції дійшовши до висновку про відсутність підстав призначати додаткове покарання помилково послався на наявність сталих соціальних зв`язків у Дворядкіна, виконання громадянського обов`язку щодо оборони країни, наявність статус учасника бойових дій. Однак, вказане не є підставо для зміни судового рішення, оскільки в даному разі не є істотним порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4