Номер провадження: 11-кп/813/1383/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0005691 від 19 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року ОСОБА_10 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186; ч.2 ст.187 КК України та ОСОБА_11 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України продовжений строк тримання під вартою на 60 днів в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 02 липня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , в якій просив скасувати оскаржену ухвалу в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 та постановити в цій частині нову ухвалу, якою залишити без задоволення клопотання прокурора про продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою та задовольнити клопотання захисника про застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час доби з 23 години до 05 години ранку наступної доби.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ОСОБА_10 вперше притягається до кримінальної відповідальності, а тому незрозуміло чому суд дійшов висновку, що він може переховуватись.

На думку захисника запобіжний захід у виді домашнього арешту повною мірою зможе запобігти існуванню вказаного ризику.

Крім того відсутні ризики того, що ОСОБА_10 може впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, та перебуваючи під вартою він позбавлений можливості утримувати та піклуватися про своїх близьких родичів, які потребують його догляду.

Захисник ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просив скасувати ухвалу в частині продовження строку тримання під вартою його підзахисному та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_11 не може бути підставою для застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу без врахування інших обставин, необхідних для застосування запобіжного заходу.

Захисник переконаний, що на теперішній час зменшились ризики, передбачені ст.177 КПК України.

ОСОБА_11 має постійне місце реєстрації та проживання, у нього наявні міцні соціальні зв`язки, він одружений, має дитину та хвору матір.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити оскаржену ухвалу без змін.

Обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не зверталися з клопотанням про розгляд апеляційних скарг за їх участі.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За таких обставин, з огляду на положення ч.4 ст.422-1 КПК України, апеляційний суд розглядає апеляційні скарги захисників: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без участі обвинувачених.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0005691 від 19 жовтня 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інших осіб у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186; ч.2 ст.187 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копію журналу судового засідання, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч.2 ст.186; ч.2 ст.187 КК України.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0005691, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні двох тяжких злочинів, в тому числі за ч.2 ст.187 КК України, за який, у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В свою чергу ОСОБА_11 також обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за який у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання до 6 років позбавлення волі.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, продовжує існувати ризик того, що вони можуть переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик того, що обвинувачений ОСОБА_10 може переховуватися від суду підтверджується також тим, що на теперішній час стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 наявний ряд кримінальних проваджень, які скеровано до інших судів м. Одеси за скоєння аналогічних корисливих злочинів проти власності.

Вищенаведене у сукупності з тим фактом, що ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, характеризує його як особу схильну до вчинення корисливих злочинів та підтверджує наявність ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 іншого аналогічного злочину.

В свою чергу відсутність у ОСОБА_10 постійного місця роботи, а отже і джерел доходу доводять, що перебуваючи на свободі, обвинувачений може продовжити вчиняти злочини проти власності.

Ризик того, що обвинувачений ОСОБА_11 може переховуватися від суду підтверджується тим, що він є громадянином іншої держави та перебуває у міжнародному розшуку, відсутність у нього доведених міцних соціальних зв`язків на території України.

Крім того, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, який врахував доводи прокурора щодо того, що ОСОБА_11 , знаходячись на території України, з 2019 року видавав себе за іншу особу, а саме за ОСОБА_12 , для підтвердження своєї особистості використовував підроблений паспорт громадянина, під час судового розгляду продовжував стверджувати, що він є ОСОБА_12 , що вказує на те, що у разі зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою, останній ймовірно буде намагатись переховуватись від суду.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Аналізуючи характер та обставини злочинів, які інкримінуються ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та були вчинені з особливою зухвалістю та, зокрема ОСОБА_10 із застосуванням фізичного насилля до потерпілих, апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинувачених запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі останні можуть незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно враховані обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при продовженні дії запобіжного заходу, а саме те, що ОСОБА_10 не одружений, не працевлаштований, а також розмір заявлених на до нього потерпілими позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_13 достатньо міцних соціальних зв`язків, та зазначає, що наявність у ОСОБА_13 батьків, а також договору оренди квартири, укладеного його батьком, на думку апеляційного суду не спростовують викладені в ухвалі висновки суду першої інстанції та не дають достатніх підстав вважати, що зазначені соціальні фактори можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Відповідно до медичної довідки №203 від 12.05.2023 року, щодо обстежень та стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_13 убачається, що останній 09.05.2023 року відмовився від запропонованого йому стаціонарного лікування, приймає лікування амбулаторно, а тому відсутні підстави вважати, що обвинувачений не отримує належну медичну допомогу.

Доданий до апеляційної скарги захисником ОСОБА_8 договір оренди квартири ОСОБА_11 також на думку апеляційного суду не спростовує викладені в ухвалі висновки суду першої інстанції та не дає достатніх підстав вважати, що наявність орендованого житла може мати стримуючу дію та сприятиме зменшенню існуючих ризиків.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року у своєму рішенні вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі судового розгляду не зможе запобігти заявленим прокурором ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які у випадку застосування до них більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно можуть вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг захисників: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про недоведеність існування передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг захисників: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про наявність підстав для застосування до обвинувачених: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинувачених: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційні скарги захисників: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України, ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч.1 ст.318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що судовий розгляд кримінального провадження №0005691 від 19 жовтня 2019 року, триває з 31 серпня 2020 року, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 весь цей час знаходяться під вартою, що свідчить про те, що кримінальне провадження знаходиться на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого він утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28 та ч.1 ст.318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисників: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року, якою ОСОБА_10 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186; ч.2 ст.187 КК України та ОСОБА_11 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України продовжений строк тримання під вартою, до 02 липня 2023 року включно, залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків при розгляді кримінального провадження №0005691 від 19 жовтня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4