справа № 626/2796/20
провадження № 1-кп/631/29/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинувачених ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 2 Нововодолазького районного суду Харківської області справу з єдиним унікальним № 626/2796/20 за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2020 року під № 0000090 щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красноград, Харківської області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, працюючого у Комунальному некомерційному підприємстві «Красноградська центральна районна лікарня» на посаді молодшого медичного робітника, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-вироком Красноградського районного суду Харківської області від 16 грудня 2002 року за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України із встановленням іспитового строку 2 роки;

-вироком Красноградського районного суду Харківської області від 01 червня 2004 року за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі статті 71 Кримінального кодексу України частково приєднане покарання за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 16 грудня 2002 року за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України й призначено остаточне покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі; звільненого з Державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)» 07 квітня 2009 року умовно-достроково, невідбутий термін покарання 5 місяців 3 дня;

-вироком Красноградського районного суду Харківської області від 29 березня 2012 року за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 2 років обмеження волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України із встановленням іспитового строку 2 роки;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 186, частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Красноград, Харківської області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, офіційно не працевлаштованого, розлученого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 будучи раніше судимий за скоєння умисних злочинів, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та повторно скоїв умисні злочини при наступних обставинах.

Так, приблизно у жовтні 2019 року, у денний час доби, більш точної дати та часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 знаходячись неподалік вулиці Лесі України в селі Піщанка, Красноградського району, Харківської області, знайшов дикоростучий кущ рослини роду «коноплі» та у нього виник умисел на придбання шляхом збирання та зберігання рослин канабісу з метою подальшого вживання шляхом куріння без мети збуту.

Реалізуючи свій умисел, направлений на придбання та зберігання рослин коноплі з метою подальшого вживання без мети збуту в порушення «Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, та контролю за їх обігом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 589 від 03 червня 2009 року, зірвав кущ, від якого відділів листя і суцвіття, висушив, а потім подрібнив руками, тим самим виготовив наркотичний засіб, який переніс до місця свого мешкання, а саме до будинку АДРЕСА_3 , де в подальшому незаконно зберігав до моменту викриття правоохоронцями.

21 лютого 2020 року в період часу з 16 години 00 хвилин по 17 годину 06 хвилин працівниками поліції Красноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , було виявлено та вилучено тубус з речовиною рослинного походження, яка згідно з висновком судової експертизи дослідження матеріалів, речовин і виробів за експертною спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів» № 13/1/745СЕ-20 від 07 квітня 2020 року, є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом. Загальна маса канабісу в перерахунку на суху речовину склала 43,5113 грам. Крім цього, в ході обшуку було виявлено 2 пристрої для куріння з нашаруванням речовини, яка згідно з висновком тієї ж експертизи, є особливо небезпечним наркотичним засобом екстракт канабісу, загальна маса якого в перерахунку на суху речовину склала 0,3745 грам.

Крім того, 20 лютого 2020 року близько 15 години 00 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 перебуваючи разом із ОСОБА_5 навпроти будинку № 42 по вулиці Бєльовській в місті Красноград, помітили раніше їм незнайомого ОСОБА_6 . У вказаний час та у вказаному місці, у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник спільний, раптовий, злочинний, корисливий умисел, спрямований на відкрите заволодіння майном останнього.

Реалізуючи свій спільний злочинний намір у вказаний час та у вказаному місці ОСОБА_7 , маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, отже діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи узгоджено між собою, з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення за рахунок чужого майна, наздогнали ОСОБА_6 , коли той вже зайшов до під`їзду будинку за вищевказаною адресою, схопили за руки, різко потягли на себе, від чого останній втратив рівновагу та впав на спину. Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали наносити ОСОБА_6 удари ногами по різним частинам тулуба, спричинивши своїми діями останньому тілесні ушкодження у вигляді гематом та садин, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 09-2119/2020 від 13 липня 2020 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень згідно пунктів 2.3.2 «Б», 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6. Подолавши в такий спосіб опір ОСОБА_6 , ОСОБА_5 почав витрушувати вміст сумки, яка була при собі у ОСОБА_6 . В цей момент з сумки потерпілого випав мобільний телефон марки «ZTE blade а510», вартістю 4617 гривень 00 копійок згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 46 від 28 липня 2020 року, який підібрав ОСОБА_5 , запальничка марки «Біг» та пачка цигарок марки «Кент», які не мають матеріальної цінності для потерпілого, та які підібрав ОСОБА_4 . Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 з сумки ОСОБА_6 витяг грошові кошти в сумі 203 гривні 00 копійок, які поклав собі до кишені.

Після цього, з місця вчинення злочину разом із викраденим майном, загальна вартістю якого склала 4820 гривень 00 копійок, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зникли, незаконно обернувши його на свою користь та розпорядившись ним за власним розсудом, чим заподіяли потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на зазначену суму.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміновані йому в вину кримінальні правопорушення при вищевикладених обставинах.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні на пропозицію суду щодо призначення йому захисника також відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченими своєї провини, а також те, що жоден із обвинувачених не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ними змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачені не оспорюють фактичних обставин у справі, висловила думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник ОСОБА_9 у судове засідання не з`явились, хоча про дату час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому приписами Кримінального процесуального кодексу України порядку. Через канцелярію суду потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник надали спільну заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 4311/23-вх. від 15 серпня 2023 року, відповідно до якої просили судові засідання по кримінальному провадженню здійснювати за їх відсутності, призначивши обвинуваченим реальну міру покарання у межах санкцій статей, за якими вони звинувачуються.

Аналогічна заяву було подано представником неповнолітнього потерпілого адвокатом ОСОБА_10 , що була зареєстрована за вхідним № 4312/23-вх від 15 серпня 2023 року.

Крім того, 12 серпня 2021 року законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_9 через канцелярію суду надала власноруч складену заяву, що була зареєстрована за вхідним № 4557/21-вх, відповідно до якої просила цивільний позов, поданий у рамках кримінального провадження про відшкодування моральної шкоди, залишити без розгляду, при цьому зазначивши, що наслідки такої процесуальної дії їй відомі та зрозумілі.

В судовому засіданні у порядку, передбаченому статтею 325 Кримінального процесуального кодексу України, судом, з урахуванням думки учасників судового провадження, було вирішено питання про проведення судового розгляду без участі потерпілого, його законного представника та представника (захисника), адже є можливим за їх відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, з огляду на те, що цивільний позов в рамках кримінального провадження потерпілі просили залишити без розгляду.

У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованих їм органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, погодженні з кваліфікацією вчинених ними діянь, підтвердженням ними фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинувачених, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу кожного з них, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинувачених, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що дійсно за наведених в обвинувальному акті обставин та відображеного алгоритму дій, здійснив незаконне виготовлення та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, а також грабіж, поєднаний з насильством у відношенні ОСОБА_6 .

Як зазначив ОСОБА_4 наприкінці лютого 2020 року, десь в районі обіду, більш точної дати та часу не пам`ятає, оскільки минуло багато часу з тих подій, він йшов з ОСОБА_5 про АДРЕСА_4 . Побачивши невідомого хлопця, який заходив у під`їзд будинку, вони з ОСОБА_5 вирішили піти за ним. Зайшовши до під`їзду будинку ОСОБА_5 схопив хлопця за руку, від чого той впав на підлогу. В цей час вони нанесли хлопцю декілька ударів, при цьому зі слів ОСОБА_4 , він тримав потерпілого за ноги, а ОСОБА_5 наносив удари по тулубу та голові хлопця. Після цього ОСОБА_5 вирвав у хлопця сумку та почав переглядати її зміст. У сумці потерпілого виявився мобільний телефон, запальничка та пачка цигарок, а також грошові кошти, близько 200 гривень. Як пояснив ОСОБА_4 він забрав собі запальничку та пачку цигарок, а ОСОБА_5 гроші. Мобільний телефон, вони також спочатку вирішили забрати з собою, але потім повернулись та відали його власнику. Обвинувачений додав, що рішення щодо здійснення грабежу ОСОБА_6 у них виникло раптово та чия саме це була ідея пояснити не може. ОСОБА_4 додав, що дуже шкодує про свій вчинок та йому соромно за свої дії.

Також обвинувачений повідомив, що наступного дня до нього додому приїхали працівники поліції з метою проведення обшуку з приводу подій, що мали місце напередодні. Під час проведення обшуку ОСОБА_4 самостійно видав їм рослини коноплі, які він зберігав в оселі з метою особистого вживання шляхом куріння. Обвинувачений з цього приводу пояснив, що восени 2019 року, більш точної дати не пам`ятає, у селі Піщанка він знайшов рослини коноплі, які вирвав для того, щоб згодом використовувати їх як тютюн для куріння. Зібрані рослини ОСОБА_4 приніс додому, самостійно досушив їх, подрібнив руками та зберігав у ємкості, періодично вживаючи за допомогою саморобного пристрою.

Як вказав ОСОБА_4 про даний свій вчинок він також щиро шкодує, просив взяти до уваги його ставлення до вчиненого та суворо не карати.

Будучи допитаним у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, визнав повністю, надавши покази, якими підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

Так, обвинувачений указав, що у лютому місяці 2020 року, близько 12 години 00 хвилин, більш точної дати та часу не пам`ятає, він разом із ОСОБА_11 перебували біля будинку АДРЕСА_4 . Побачивши раніше незнайомого хлопця, який зайшов у під`їзд будинку, обвинувачені вирішили піти за ним. Як зазначив ОСОБА_5 , дане рішення виникло у них спонтанно та хто був ініціатором нападу на пам`ятає. Увійшовши до під`їзду слідом за хлопцем, ОСОБА_5 схопив останнього за капюшон куртки, коли той піднімався сходами, від чого потерпілий впав на підлогу. Потім ОСОБА_4 став тримати молодика, а ОСОБА_5 наносив йому удари ногою по тулубу з лівого боку та по потилиці, при цьому хлопець закривався руками. Після цього вони з ОСОБА_4 забрали у хлопця сумку, з якої випав мобільний телефон, та витягли з неї запальничку, пачку цигарок й гроші. Як повідомив ОСОБА_5 , він забрав у потерпілого лише гроші в сумі 203 гривні 00 копійок, а ОСОБА_4 запальничку, цигарки та мобільний телефон, який потім вони вирішили повернути хлопцю. На викрадені гроші ОСОБА_5 та ОСОБА_4 купили пиво, а також обвинувачений поповнив рахунок мобільного телефону.

У вчинені кримінального правопорушення ОСОБА_5 щиро розкаюється та виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини, запевнивши суд, що такого більше ніколи не допустить. Також обвинувачений повідомив, що вони згодом приходили до потерпілого, хотіли вибачитись, пропонували відшкодувати шкоду, але останній відмовився.

Покази обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ними змісту обставин, добровільності та істинності їх позицій.

Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.

З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) убачається, що 20 лютого 2020 року о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_9 , будучи повідомленою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтею 383 Кримінального кодексу України, звернулась до Красноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою, відповідно до якої просила вжити заходів до невстановлених осіб, які 20 лютого 2020 року, близько 15 години 00 хвилин, незаконно відкрито заволоділи коштами ОСОБА_6 у розмірі 200 гривень 00 копійок. Дана заява була зареєстрована в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) Красноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області 20 лютого 2020 року за № 782.

Ухвалою слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 21 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним № 626/453/20, надано дозвіл на проведення обшуку в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2020 року під № 0000090, а саме території домоволодіння, де мешкає ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , з метою відшукання та вилучення грошей, викрадених у потерпілого та одягу ОСОБА_4 , в якій він був вдягнений 20 лютого 2020 року, зі слідами вчинення кримінального правопорушення, засобів зв`язку.

Відповідно до протоколу обшуку від 21 лютого 2020 року, складеного начальником слідчого відділення Красноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_12 за участі понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , у присутності ОСОБА_4 , у період часу з 16 години 00 хвилин по 17 годину 06 хвилин проведено обшук за місцем фактичного мешкання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , під час якого ОСОБА_4 повідомив, що 20 лютого 2020 року він знаходився у місті Красноград разом із ОСОБА_5 , зайшовши у під`їзд житлового будинку слідом за хлопцем, якого ОСОБА_5 повалив зі сходів та почав бити. В цей час забрали у хлопця з сумки мобільний телефон, гроші, запальничку «Big» та цигарки. В подальшому на запитання чи є за місцем його мешкання заборонені предмети, ОСОБА_4 повідомив, що за місцем свого мешкання зберігає канабіс, а також пристрій для його вживання. Під час проведення обшуку у приміщенні кухні житлового будинку ОСОБА_4 видав із коричневої шафи пристрій для куріння та речовину рослинного походження зеленого кольору, у скляній пляшці об`ємом 0,5 дм?. Під час обшуку приміщення виявлено та вилучено: запальничку марки «Big», штани марки «Nike», куртку марки «KAREN JР», кросівки, полімерний пакет з речовиною рослинного походження, колбу з речовиною рослинного походження, скляний предмет для вживання речовини канабісу, полімерні пляшки з нашаруванням речовини рослинного походження.

Вказаний протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь яких зауважень та в цілому відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання його оформлення.

Ухвалою слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 21 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним № 626/453/20, надано дозвіл на проведення обшуку в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2020 року під № 0000090, а саме території домоволодіння, де мешкає ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , з метою відшукання та вилучення грошей, викрадених у потерпілого та одягу ОСОБА_5 , в якій він був вдягнений 20 лютого 2020 року, зі слідами вчинення кримінального правопорушення, засобів зв`язку.

Відповідно до протоколу обшуку від 21 лютого 2020 року, складеного слідчим слідчого відділення Красноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_15 за участі понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , у присутності ОСОБА_5 , у період часу з 16 години 19 хвилин по 16 годину 35 хвилин проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого ОСОБА_5 добровільно видав та було вилучено одяг та взуття останнього, в якому той був одягнений 20 лютого 2020 року, а також останній повідомив, що викрадені гроші він витратив на цигарки та поповнення мобільного телефону.

Зі змісту вказаного протоколу встановлено, що доповнень та зауваження від учасників дії не надходило.

З висновку експерта № 12-14/30-КР/20, складеного 27 лютого 2020 року судово-медичним експертом Красноградського міжрайонного відділення Харківського обласного бюро судово медичної експертизи ОСОБА_18 , убачається, що у ОСОБА_6 , 2004 року народження, виявлено наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма зі струсом головного мозку та синцями на обличчі. Вказані тілесні ушкодження могли утворитися від ударної дії тупих твердих предметів. По ступеню тяжкості вищевказана закрита черепна-мозкова травма відноситься до легких тілесних ушкоджень згідно пунктів 2.3.2 «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6.

Згідно з висновком експерта № 09-2119/2020, складеного 13 липня 2020 року судово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб Харківського обласного бюро судово медичної експертизи ОСОБА_19 , відповідно до наданої медичної документації, на момент звернення 21 лютого 2020 року о 15 годині 45 хвилин до лікувальної установи Красноградської центральної районної лікарні, у неповнолітнього ОСОБА_6 , встановлені наступні діагнози (клінічні, мовою оригіналу): «ЗЧМТ. Сотрясение головного мозга; при зверненні в поліклініку за місцем проживання 21 лютого 2020 року, сімейний лікар встановив: «під правим оком гематома, в ділянці нижньої губи набряк, на лів. Коліні ссадини…». Гематома та садна утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів, вірогідніше за все, за механізмом: гематома удар чи удар стиснення, а садна тертя ковзання. Морфологічна характеристика вищевказаних ушкоджень (колір, розмір, форма, індивідуальні особливості) відсутня у наданій документації, а тому достовірно судити про термін утворення, а також про особливості поверхні, що ці ушкодження викликало не є можливим. Але можливо припустити, що ці ушкодження сформувалися не пізніше дати звернення в лікувальний заклад де й були встановлені. За ступенем тяжкості: садна та гематоми викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до пунктів 2.3.2 «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 відносяться до легких тілесних ушкоджень. Діагноз «ЗЧМТ (закрита черепно-мозкова травма)», не має об`єктивного клініко-діагностичного обґрунтування, тобто не підтверджений даними клінічного спостереження динаміки неврологічного статусу та результатами додаткових інструментальних методів дослідження, що обумовлено вимогами клінічних протоколів надання медичної допомоги хворим з черепно-мозковою травмою, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 380. Таким чином даний діагноз не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеня тяжкості. Враховуючи покази потерпілого ОСОБА_6 , викладені у наданій завіреній копії протоколу допиту потерпілого від 21 лютого 2020 року, в цілому не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині терміну та механізму утворення встановлених у нього тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку експерта за результатами товарознавчої експертизи № 46 від 28 липня 2020 року, складеного судовим експертом ОСОБА_20 , убачається, що станом на 20 лютого 2020 року, ринкова вартість мобільного телефону марки «ZTE blade а510» складає 4617 гривень 00 копійок.

Згідно висновку судової експертизи з дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів за експертною спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» № 13/1/745СЕ-20, проведеної 07 квітня 2020 року судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_21 убачається, що надана на дослідження речовина рослинного походження, виявлена та вилучена в ході обшуку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом; маса канабісу, в перерахунку на суху речовину склала: 39,5526 грам та 3,9587 грам. В нашаруваннях речовини на полімерних та скляній пляшці виявлено особливо небезпечний наркотичний засіб екстракт канабісу; маса екстракту канабісу в перерахунку на суху речовину, становить: 0,2357 грам та 0,1388 грам.

З довідки Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України встановлено, що витрати на проведення експертизи від 07 квітня 2020 року № 13/1/745СЕ-20 по кримінальному провадженню № 0000090 складають 1307 гривень 60 копійок.

Постановою заступника начальника слідчого відділення Красноградського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області ОСОБА_22 про визнання речовими доказами від 21 лютого 2020 року, дві розрізані полімерні пляшки, одну скляну пляшку, картонну коробку та полімерний пакет з речовиною рослинного походження визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2020 року під № 0000090 та передано на зберігання складу Управління логістики та матеріально технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Згідно розписки від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_5 отримав від працівників поліції свої речі, які були вилучені в нього під час обшуку 21 лютого 2020 року відповідно до протоколу обшуку.

Відповідно до розписки від 10 листопада 2020 року ОСОБА_4 отримав від працівників поліції свій одяг та взуття, які були вилучені в нього під час проведення обшуку за місцем його мешкання.

Згідно розписки ОСОБА_9 отримала від працівників поліції особисті речі свого сина ОСОБА_6 , а саме мобільного телефону марки «ZTE blade а510» та куртку, в якій він був у момент нападу на нього.

Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Приписами статті 86 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини, регламентовані статтею 91 вказаного нормативно правового акту України.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, які не вимагають дослідження в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому в вину кримінальних правопорушень, оскільки він дійсно своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також незаконне виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Крім того, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_23 інкримінованого йому в вину кримінального правопорушення злочину, оскільки він дійсно своїми умисними діями скоїв відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

При кваліфікації дій обвинувачених, суд ураховує, що Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Диспозицією частини 2 статті 186 Кримінального кодексу України передбачено кримінальну відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.

Згідно з пунктами 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які знайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 725/2266/18, слідує, що грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину. Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а в разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом вважаються здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.

При цьому як зазначив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 своєї Постанови № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння. Такі насильницькі дії, вчинені під час грабежу, повністю охоплюються частиною другою статті 186 Кримінального кодексу і додаткової кваліфікації за іншими статтями Кримінального кодексу України не потребують.

Водночас вартість викраденого майна не є визначальним для кваліфікації дій особи за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України.

Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 164/154/20 (провадження № 51-2529км21) та від 17 лютого 2022 року у справі № 372/868/20 (провадження № 51-5231км21).

Крім того слід відмітити, що згідно зі статтею 26 Кримінального кодексу України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення. Кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення (частина 2 статті 28 Кримінального кодексу України).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах проти власності» указано, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Тобто, домовленістю групи осіб про спільне вчинення кримінального правопорушення є узгодження об`єкту злочину, характеру, місця, часу, способу вчинення кримінального правопорушення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Повертаючись до матеріалів даного кримінального провадження, вбачається, що під час судового розгляду справи було встановлено, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з самого початку були узгодженими та послідовними. Також вони мали спільний умисел, спрямований на вчинення грабежу, поєднаного із застосуванням насильством, адже вони діяли, як співвиконавці.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, вчинене обвинуваченими діяння характеризується всіма ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, становить притаманну кримінальному правопорушенню суспільну небезпеку, що виключає малозначність цього діяння в розумінні частини 2 статті 11 Кримінального кодексу України.

Також частина 1 примітки до статті 185 Кримінального кодексу України чітко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Крім того при кваліфікації дій ОСОБА_4 за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України, суд враховує, що відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» (зі змінами та доповненнями згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 16) незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості. Злочини, передбачені статями 307, 309 або 311 Кримінального кодексу України, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій.

Канабіс, згідно Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, і психотропних речовин і прекурсорів», «Список № 1 особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено» в «Таблиці 1», є особливо небезпечним наркотичним засобом.

Так відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 серпня 2000 року № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» для притягнення особи до кримінальної відповідальності маса канабісу за вказаною таблицею повинна бути більше 5,0 грам.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 відповідають складу кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України та складу кримінального правопорушення, який відноситься до проступку, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України і правильно кваліфіковані, оскільки він повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а також незаконне виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Дії ОСОБА_5 відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України і правильно кваліфіковані, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутих обвинувачень, чи їх зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, особливостей та обставин їх вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим скоєні кримінальні правопорушення, які: за частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України відноситься до категорії тяжкого злочину, за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України до проступку.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінальних правопорушень, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 має середньо-спеціальну освіту, як на час вчинення кримінальних правопорушень, так й на даний час офіційно працевлаштований, має позитивну характеристику з попереднього місця роботи, одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, але зі слів проживає разом із матір`ю ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка відноситься до особі з інвалідністю ІІ групи. Стан здоров`я ОСОБА_4 задовільний, зі слів хронічних хвороб не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, до осіб з інвалідністю не відноситься. Має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за яким згідно листа голови Красноградської міської ради Харківської області ОСОБА_25 від 29 липня 2020 року № 03-26/2105 характеризується задовільно.

Як убачається з довідки ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області від 24 лютого 2020 року та наявних копій судових рішень, ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини проти власності та у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, зокрема раніше судимий: вироком Красноградського районного суду Харківської області від 16 грудня 2002 року за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України із встановленням іспитового строку 2 роки; вироком Красноградського районного суду Харківської області від 01 червня 2004 року за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі статті 71 Кримінального кодексу України частково приєднане покарання за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 16 грудня 2002 року за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України й призначено остаточне покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі; звільнений з Державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)» 07 квітня 2009 року умовно-достроково, невідбутий термін покарання 5 місяців 3 дня; вироком Красноградського районного суду Харківської області від 29 березня 2012 року за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 2 років обмеження волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України із встановленням іспитового строку 2 роки.

З досудової доповіді, складеної 22 травня 2023 року заступником начальника Красноградського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_26 відносно ОСОБА_4 , убачається, що орган пробації вважає, що є високий ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як високий. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення волі може становити високу небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливо у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації нагляду високого рівня інтенсивності та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, розвитку та підтримки в ОСОБА_4 навичок конструктивного та критичного мислення, а також сприяння розвитку співпраці у взаєминах з оточенням та соціально прийнятних норм поведінки. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на обвинуваченого обов`язків відповідно до пункту 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає повне визнання вини та щире каяття.

Щире каяття в даному випадку полягає у визнанні обвинуваченим в суді обставин, регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо подій кримінальних правопорушень, у тому числі часу, місця, способу вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Обвинувачений під час судового розгляду справи неодноразово висловлював щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Також в даному випадку можливо мовити й про активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, яке виразилось у сприянні у встановленні обставин регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України та розгляду справи у порядку, визначеному частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України. Крім того, як свідчать надані стороною обвинувачення та досліджені у судовому засіданні письмові докази, ОСОБА_4 під час проведення обшуку за місцем свого фактичного проживання добровільно видав працівникам поліції наявні у нього наркотичні засоби.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, судом не установлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци 7 та 8 підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

У Рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України вказав, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди тощо.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (пункт 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені частиною 1 статті 368 Кримінального процесуального кодексу України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 161/7253/18).

Отже з урахуванням наведеного, при визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 з урахуванням приписів частини 2 статті 61 Конституції України, статтей 50, 65 Кримінального кодексу України, суд бере до уваги конкретні обставини справи та насамперед виходить із ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, яке було скоєно у відношенні потерпілого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який на той час був неповнолітнім та по відношенню до якого було застосовано насильство; враховує особу обвинуваченого, який одружений, офіційно працевлаштований, має задовільний стан здоров`я та прийнятну репутація, його щире каяття, ставлення до вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують. Також суд врахує висновок досудової доповіді органу пробації про наявність високого ризику ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення з боку ОСОБА_4 й високий ризик небезпеки для суспільства, процесуальну поведінку обвинуваченого, який на початку розгляду справи у судові засідання тривалий час не з`являвся без поважних причин, раніше був неодноразово засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі проти власності, судимість за які у встановленому законом порядку не знята і не погашена, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знов вчинив умисне корисливе кримінальне правопорушення проти власності та здоров`я людини. У зв`язку з чим суд приходить до переконання, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, та вважає, що останньому має бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції, передбаченої частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, у мінімальному розмірі, з огляду на положення статті 69-1 Кримінального кодексу України.

При цьому підстав для застосування у даному випадку положень статтей 69 та 75 Кримінального кодексу України суд не вбачає, з огляду на відсутність передумов за яких дані правові норми мають бути застосовані.

Так, системне тлумачення статті 69 Кримінального кодифікованого закону України свідчить про те, що підставами для її застосування є встановлення не лише наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання, а й того факту, що ці обставини повинні реально істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та при цьому враховуються і дані про особу винного.

У даному випадку обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, судом установлено не було.

Вирішуючи питання щодо визначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України, то суд з урахуванням положень статтей 50, 65 Кримінального кодексу України, наведених вище даних про особу винного та враховуючи обставини вчиненого, вважає за необхідне призначити останньому покарання у виді обмеження волі в мінімальному розміру санкції наведеної норми права та зазначити наступне.

На момент вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України, положення статті 12 Кримінального кодексу України діяли в редакції Закону України № 4025-VІ від 15 листопада 2011 року, положення статті 49 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 1183-VІІ від 08 квітня 2014 року, положення частини 1 статті 309 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 270-VІ від 15 квітня 2008 року.

Однак, за час перебування кримінального провадження на розгляді у місцевих судах та на момент ухвалення вироку місцевим судом вказані положення Кримінального кодексу України зазнали змін та діють: стаття 12 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 2617-VІІІ, положення статті 49 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 2812-ІХ від 01 грудня 2022 року, положення частини 1 статті 309 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року, який набрав чинності 01 липня 2020 року.

За загальним правилом кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (частина 2 статті 4 Кримінального кодексу України).

Відповідно до приписів частин 1, 2 та 3 статті 5 Кримінального кодексу України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України вчинено ОСОБА_4 у лютому 2020 року.

Санкція частини 1 статті 309 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 270-VІ від 15 квітня 2008 року, що була чинною на час вчинення кримінального правопорушення) встановлювала таки види покарання: штраф від п`ятдесяти до ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян; виправні роботи на строк до двох років; арешт на строк до шести місяців, обмеження або позбавлення волі на строк до трьох років.

Наразі, частина 1 статті 309 Кримінального кодексу України передбачає покарання за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.

З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку слід керуватися санкцією частини 1 статті 309 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року, який набрав чинності 01 липня 2020 року.

При цьому, згідно статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року) кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини (частина 1). Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (частина 2). Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі (частина 3).

Отже, вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року) наразі відноситься до категорії кримінальних проступків.

Приписами частини 1 статті 285 Кримінального процесуального кодексу України регламентовано, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Водночас, положеннями частини 5 статті 74 Кримінального кодексу України унормовано, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

З системного аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності це передбачений статтею 49 Кримінального кодексу України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної вищевказаними приписами статті 12 Кримінального кодексу України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до положень статті 49 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2812-ІХ від 01 грудня 2022 року) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки, серед іншого, … - три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (пункт 2 частини 1)…; протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

У даному випадку, як вже зазначалось вище, кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України, відноситься на даний час до кримінального проступку, та з дня його вчинення (21 лютого 2020 року) пройшло більше трьох років, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України могло бути підставою для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактів переривання та зупинення перебігу давності за вчинений останнім кримінальний проступок, у тому числі внаслідок його ухилення від органу досудового розслідування чи суду.

З огляду на те, що відповідного клопотання заявленого не було, суд, ухвалюючи судове рішення в нарадчій кімнаті, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у незаконному виготовленні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення якого на момент ухвалення судового рішення вже минув, однак, враховуючи вищевикладені обставини, вирішуючи обвинувачення по суті у нарадчій кімнаті, за відсутності процесуального приводу на момент видалення до нарадчої кімнати суд позбавлений можливості судовим рішенням у формі вироку вирішити питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до вимог статтей 285 289 Кримінального процесуального кодексу України та звільнити ОСОБА_27 від кримінальної відповідальності, водночас не позбавлений процесуальної можливості таким судовим рішенням звільнити останнього від призначеного покарання за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених статтею 49 Кримінального кодексу України, на підставі частини 5 статті 74 цього Кодексу, що узгоджується з позиціями, викладеними в постановах колегії суддів Першої та Третьої судових палат Касаційного кримінального суду Верховного Суду у рішеннях від 09 квітня 2019 року у справі № 760/18016/15-к, від 05 лютого 2020 року у справі № 385/939/16-к та від 11 березня 2020 року у справі № 137/142/15-к та на чому наполягала прокурор у судовому засіданні.

При вирішенні питання щодо визначення міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд виходить з того, що останній вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, яке відноситься до категорії тяжкого злочину, потерпілим від якого на той час був неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по відношенню до якого було застосовано насильство та спричинено легкі тілесні ушкодження.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочинів, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_5 має середньо-спеціальну освіту, на даний час офіційного працевлаштування не має, на життя заробляє випадковими заробітками, розлучений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Стан здоров`я ОСОБА_5 задовільний, зі слів хронічних хвороб не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, до осіб з інвалідністю не відноситься. Має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за яким згідно листа голови Красноградської міської ради Харківської області ОСОБА_25 від 29 липня 2020 року № 03-26/2104 характеризується задовільно. Раніше ОСОБА_5 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що убачається з довідки ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області від 24 лютого 2020 року, але в силу статті 89 Кримінального кодексу України вважається таким, що не має судимостей.

З досудової доповіді, складеної 19 травня 2023 року заступником начальника Красноградського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_26 відносно ОСОБА_5 , убачається, що орган пробації вважає, що є середній ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становити високої небезпеку для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливо за умови здійснення з боку органу пробації нагляду середнього рівня інтенсивності та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, досягнення позитивних змін у поведінці шляхом розвитку та підтримки навичок ефективного самоконтролю. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на обвинуваченого обов`язків відповідно до пункту 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 суд визнає повне визнання вини та щире каяття, що проявилось у правдивій розповіді суду про всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, регламентованих пунктом 1 частиною 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо події кримінального правопорушення та висловлення жалю з приводу вчиненого й осуд своєї поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, судом не установлено.

Положеннями статті 50 Кримінального кодексу України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог статті 65 Кримінального кодексу України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та позитивно або негативно характеризують особу винного.

В даному випадку при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, конкретні особливості та обставини вчиненого діяння: форму вини, мотив і мету, спосіб вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, особу винного, який повністю визнав свою провину і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, вартість викраденого майна, яке частково повернуто власнику, а також вік й особу потерпілого ОСОБА_6 , по відношенню до якого було застосовано насильство та спричиненні легкі тілесні ушкодження й якому на той момент було лише 15 років. Також суд бере до уваги процесуальну поведінку обвинуваченого, який тривалий час у судові засідання не з`являвся без поважних причини та не повідомляв суд про їх наявність, результатом чого було неодноразове застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді приводу обвинуваченого у судові засідання (ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 лютого 2022 року, від 08 лютого 2023 року, від 20 лютого 2023 року, від 12 квітня 2023 року, від 15 серпня 2023 року).

Окрім іншого суд враховує зміст висновку органу пробації, думку потерпілого та його законного представника, які у своїй заяві просили призначити обвинуваченому реальні міру покарання, а також позицію прокурора, яка у судовому засіданні просила призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі строком на чотири роки без застосування приписів статті 75 Кримінального кодексу України, та приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому необхідно призначити покарання в мінімальних межах, встановлених санкцією частини 2 статті 186 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на певний строк.

Суд однозначно переконаний, що визначена міра покарання, а саме у виді позбавлення волі в мінімальних межах, відповідає вимогам частини 2 статті 65 Кримінального кодексу України й є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та в ключі того, що відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статі 75 Кримінального кодексу України, або ж застосування положень статті 69 Кримінального кодексу України, до обвинуваченого, суд в даному випадку не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Дані покарання, що призначаються обвинуваченим, на переконання суду, відповідатимуть його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Такі покарання, на думку суду перебувають у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного кримінального правопорушення і особами винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження, як свідчать реєстр матеріалів досудового розслідування, застосовувся до обвинувачених лише під час досудового слідства та у подальшому не продовжувався, ніяких клопотань з цього приводу під час судового розгляду справи не надходило, тому з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами, до вступу вироку в законну силу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжний захід не обирати.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирішуючи долю цивільного позову ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд виходить з наступного.

Так, згідно з положеннями частини 2 статті 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як свідчать наявні матеріали справи, 30 грудня 2020 року через канцелярію Красноградського районного суду Харківської області законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 подала цивільний позов в рамках кримінального провадження до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що був зареєстрований за вхідним № 10311/20.

12 серпня 2021 року законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_9 через канцелярію Нововодолазького районного суду Харківської області надала власноруч складену заяву, що була зареєстрована за вхідним № 4557/21-вх, відповідно до якої просила цивільний позов, поданий у рамках кримінального провадження про відшкодування моральної шкоди, залишити без розгляду, при цьому зазначивши, що наслідки такої процесуальної дії їй відомі та зрозумілі.

Враховуючи те, що процесуальні питання щодо залишення цивільного позову у кримінальному провадженні без розгляду нормами Кримінального процесуального кодексу України не врегульовані, тому для вирішення зазначеного питання судом застосовуються положення цивільного процесуального законодавства.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-зп).

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Приписами частини 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів рівною мірою стосується й права такої особи на залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відтак, приймаючи до уваги заяву законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_9 про залишення позову без розгляду, суд відповідно до положень частини 5 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України, статті 13, пункту 5 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України, вважає за можливе її задовольнити та залишити заявлений цивільний позов у рамках кримінального провадження без розгляду.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Оскільки в рамках даного кримінального провадження Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України було проведено судову експертизу наркотичних засобів за спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» № 13/1/745СЕ-20 від 07 квітня 2020 року, вартість якої складає 1307 гривень 60 копійок, тому з ОСОБА_4 слід стягнути витрати за проведення даної експертизи.

Що стосується витрат, пов`язаних із проведенням судової дактилоскопічної експертизи від 25 травня 2020 року № 10/1/387СЕ-20 у сумі 1570 гривень 10 копійок, то на даний час підстав для їх відшкодування за рахунок обвинувачених суд не вбачає, оскільки стороною обвинувачення не доведено факту витрат держави на її проведення, а також не надано доказів того, що таке експертне дослідження взагалі проводилось та якою експертною установою (у матеріалах справи відсутній висновок дактилоскопічної експертизи та судом він не досліджувався).

На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 26, 28, 49, 50, 63, 65 67, частиною 5 статті 74, частиною 2 статті 186, частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України, а також статтями 84, 91, 100, пунктом 3 частини 1 статті 118, частинами 1 та 2 статті 122, частино 2 статті 124, частиною 1 статті 126, статтями 127, 128, 131 132, 177, 178, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 186 та частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України і призначити йому покарання:

- за частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;

- за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі статті 49, частини 5 статті 74 Кримінального кодексу України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від призначеного покарання за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.

Процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 60 копійок за виконання судової експертизи наркотичних засобів за спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» № 13/1/745СЕ-20 від 07 квітня 2020 року, проведеної Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платник податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді позбавлення волі строком на строк на 4 (чотири) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.

Цивільний позов ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення залишити без розгляду.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0000090, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 лютого 2020 року: дві розрізані полімерні пляшки, одну скляну пляшку, картонну коробку та полімерний пакет з речовиною рослинного походження, які передано на зберігання до складу Управління логістики та матеріально технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області знищити після набрання вироком законної сили.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, потерпілому, його законному представнику й захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1