КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №760/5320/22 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3231/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Суддя - доповідач - ОСОБА_2 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

26 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 12.04.2023,

за участю:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 12.04.2023 - клопотання прокурора задоволено. Продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 діб до 11 червня 2023 року включно.

Визначено строк дії ухвали - до 11.06.2023 включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , суд першої інстанції, врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , який віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, вид та міру покарання, що загрожує їй у випадку визнання винуватою, вік та стан здоров?я, наявність у обвинуваченої зв?язків за межами України і відсутність сталих соціальних зв?язків за місцем проживання та дійшов висновку, що на даний час продовжують існувати обгрунтовані ризики, передбачені ч. 1, 4, 5 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, і жоден із більш м?яких запобіжних заходів, ніж тримання обвинуваченої під вартою без визначення розміру застави не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необгрунтованість ухвали Солом?янського районного суду м. Києва від 12.04.2023 просить її змінити та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід не пов?язаний з позбавленням волі - цілодобовий домашні арешт. У випадку, якщо суд вирішить неможливим застосування домашнього арешту, у такому разі визначити розмір застави, визначивши її у межах норми ч. 5 ст. 182 КПК України.

Крім того, в апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Солом?янського районного суду м. Києва від 12.04.2023, у якому захисник посилається на те, що останній день подачі апеляційної скарги припав на вихідний день, у зв?язку з чим, просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали

суду.

Перш за все, захисник вказує на те, що редакція ст. 183 КПК України, що діяла на момент первинного обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу ( 16.03.2022 р.) не мала обмежень щодо застосування до обвинуваченої альтернативного запобіжного заходу у виді застави, адже, зміни до вказаної норми закону були внесені пізніше, що не було враховано судом першої інстанції та не визначено застави.

Крім того, в обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність будь-яких ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також необгрунтованість підозри.

На переконання апелянта, прокурор у клопотанні не навів переконливих доказів і жодним чином не пояснив, що саме у матеріалах справи вказує на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, прокурором не доведено, те, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду та вчинити інший злочин або продовжувати кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

Також, апелянт зазначає, що не обгрунтованою та нічим не підтвердженою є обставина, на яку вказали прокурор та суд, а саме те, що ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Крім того, захисник вказує, що судом не враховано те, що підставою для застосування щодо особи запобіжного заходу є наявність реальних ризиків вчинення обвинуваченою іншого злочину, незаконний вилив на свідків та потерпілих, та переховування від слідства і суду, але в жодному випадку не припущення прокурора чи суду про можливість існування таких ризиків.

Разом з тим, оскаржувана ухвала не містить чіткого визначення, які саме докази свідчать про те, що ОСОБА_6 може вчинити інший злочин або переховування від суду, та що наявні інші ризики. Захисник вказує, що суд першої інстанції в ухвалі лише формально зазначив про начеб-то існування доказів в матеріалах справи, водночас судовий аналіз цим доказам не навів та оцінки на предмет їх достовірності, належності та допустимості не надав.

Крім того, апелянт зазначає, що прокурором не надано жодних доказів, посилань та обгрунтування на підтвердження, того, що начебто « ОСОБА_6 здійснює в рамках договірних відносин з російськими пропагандистськими ЗМ, на замовлення яких здійснює їх редакційне завдання». На переконання апелянта, вказане суперечить ч. 5 ст. 132 КПК України, в якій зазначено, що сторони мають подати в даному випадку до суду докази обставин, на які вони посилаються.

Крім того, апелянт посилається на те, що ні прокурором у клопотанні, ні судом в ухвалі не зазначено жодного обгрунтування того, чому інші запобіжні заходи не можуть забезпечити належну поведінку обвинуваченої. Вказане є неприпустимим, та таким, що грубо порушує норми ст. 62 Конституції України, ст. 17 КК України та ст. 6 Європейської Конвенції.

Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, грубо порушив норми законодавства та міжнародні норми та принципи, оскільки не взяв до уваги твердження заступника керівника моніторингової Місії ООН з прав людини в України ОСОБА_11 , який вказав, що сайт «миротворець» порушує право на приватне життя і презумпцію невинуватості. Крім того, судом не взято до уваги думку юристів громадських правозахисних організацій, що веб-сайт «миротворець» не відноситься до джерел офіційної інформації та рекомендацію, щодо припинення практики посилання судами на веб-ресурс «миротворець», як джерело доказів вчинення особою злочину та поширення незаконної інформації.

Також апелянт з посиланням на ряд рішень ЄСПЛ, вказує, що у даному випадку, має місце автоматичне формальне продовження терміну тримання під вартою без з?ясування всіх суттевих обставин та їх детального аналізу.

На переконання апелянта, враховуючи особу ОСОБА_6 , яка є жінкою похилого віку та має низку хронічних захворювань, суд може, в тому числі визначити заставу в розмірі, визначеного для злочину відповідної тяжкості - тобто, згідно п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, але у порушення зазначених норм, без жодного переконливого обгрунтування слідчий суддя не визначив застави.

Посилається апелянт і на те, що ОСОБА_12 вперше притягається до кримінальної відповідальності, а висунете обвинувачення жодним чином не є обгрунтованим. Обвинувачена, тривалий час займається правозахисною діяльністю, є особою, яка відома в ООН, ОБСЄ, Європарламенті та інших міжнародних установах та організаціях.

Крім того, апелянт зазначає, що судом не враховано, що обвинувачена є особою похилого віку, має хронічні хвороби, має постійне місце проживання в м. Києві, регулярно відвідувала могилу своєї доньки, яка знаходиться на Звіринецькому кладовищі в м. Києві.

А також судом не обгрунтовано, чому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту буде недостатнім у даному випадку по відношенню до обвинуваченої, а також необгрунтовано не визначення судом застави.

Окрім того, захисник просить апеляційний суд при винесенні ухвали в якості джерела права застосувати рішення ЄСПЛ, а саме: «Єлоєв проти України», «Тодоров проти України», «Манчіні проти Італії», «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії», «Ігнатов проти України», а в разі їх незастосування вказати в судовому рішенні мотиви їхнього відхилення судом.

Також від обвинуваченої ОСОБА_6 надійшла апеляційна скарга, в якій остання посилаючись на незаконність ухвали Солом?янського районного суду м. Києва від 12.04.2023, постановленої з грубим порушенням вимог чинного міжнародного та національного законодавства, яка суперечить судовій практиці Європейського суду з прав людини, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до неї запобіжний захід у виді особистого зобов?язання. У разі неможливості зміни запобіжного заходу, визначити розмір застави, згідно норм ч. 5 ст. 182 КПК України.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що вона незаконно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111КК України, та акцентує увагу суддів на тому факту, що вона вже другий рік тримається під вартою.

ОСОБА_6 вказує на незаконність формування складу суддів, який постановив оскаржувану ухвалу. Вказує, що подана нею до суду на початку підготовчого засідання 13.05.2022, заява про відвід судді ОСОБА_1 , у порушення вимог ст. 81 КПК України, не була передана зі справою іншому судді, а було заявлено суддею ОСОБА_1 , що спочатку слід вирішити питання про розгляд справи одноособово або колегіально, а потім буде розглянуто відвід. На переконання апелянта, зазначене є суттевим порушенням її законних процесуальних прав, бо у відповідності до вимог КПК України, якщо б інший суддя задовольнив її заяву про відвід, то оскаржувану ухвалу приймав інший склад колегії суддів або в цій ухвалі був би застосований іншою колегією суддів запобіжний захід, не пов?язаний з триманням під вартою.

Крім того, апелянт посилається на незаконність визначення через систему двох суддів, оскільки цих суддів було визначено 13.05.2022 з суттевими порушеннями ч. 3 ст. 35 КПК України. Так, обвинувачена вказує, що після її заяви про розгляд обвинувального акту колегіально, судом у складі трьох суддів, за 6 хвилин 52 секунди, нібито вже відбувся розподіл та були визначені судді ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . За цей час їх вже було повідомлено про розгляд справи та вони прибули до зали судового засідання. Зазначене, на думку апелянта, свідчить про явне втручання в систему розподілу суддів та заздалегідь домовленість головуючого судді з цими суддями.

Крім того, апелянт зазначає, що оголошення обвинувального акту прокурором 16.05.2022 в судовому засіданні відбувалося без її участі, що є порушенням ст. 347 КПК України. До того ж, в порушення її прав судом не було роз?яснено суть обвинувачення та не було встановлено її особу, як це передбачено ст. 348 КПК України.

Крім того, апелянт посилається на суттєве порушення норм міжнародного та національного права під час обрання їй запобіжного заходу першочергово - постановою заступника керівника Київської міської прокуратури від 16.03.2022. Оскільки, згідно з реєстром судових рішень, в термін між 05.03.2022 та 21.03.2022 слідчі судді Солом?янського районного суду м. Києва працювали та розглядали відповідні клопотання. Окрім того, згідно офіційної відповіді Голови Солом?янського районного суду м. Києва на її запит, в березні суд функціонував, незважаючи на воєнний стан та окрім суддів, цілодобово чергував в судді слідчий судля, який терміново здійснював розгляд клопотання правоохоронних органів, а тому прокурор у відповідності вимог ст. 615 КПК України не мав жодних правових підстав привласнити собі повноваження слідчого судді.

Також апелянт вказує на те, що постанова про обрання їй першочергового запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 16.03.2022 винесена заступником керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_15 , є порушенням п.п.2 ч. 1 ст. 615 КПК України, тому що в умовах воєнного стану, у разі неможливості функціонування суддів, повноваження слідчого суді має право виконувати безпосередньо керівник відповідної прокуратури, а не його заступник або інший прокурор.

Апелянт зазначає, що змінами в ч. 4 ст. 183 КПК України, внесеними Законом України Мо2198-IX від 14.04.2022, згідно яких щодо обвинувачених за ч. 1 ст. 111 КК України, суддя самостійно вирішує визначати або не визначати розмір застави при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, 16.03.2022 прокурор був зобов?язаний визначити розмір застави, чого не зробив, що призвело в подальшому до її знаходження до теперішнього часу під вартою, що очевидно є порушенням її основоположних прав - перебувати на волі.

ОСОБА_6 звертає увагу суддів апеляційної інстанції, що зазначені порушення вимог законодавства як національного, так і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, були викладені нею та ї захисником ОСОБА_7 в запереченнях на клопотання прокурора, проте, в порушення вимог ст.370-372 КПК України, в оскаржуваній ухвалі суду вказано тільки про ї клопотання, у якому їй було відмовлено. Також у мотивувальній частині ухвали суду зазначено, що вона подала клопотання про зміну ій запобіжного заходу та заперечення на клопотання прокурора, що суперечить поданим спільно з захисником запереченням та клопотання.

Апелянт вказує, що вищенаведені порушення норм КПК України, які є суттевими, жодного разу не перевірялися ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції Вперше в оскаржуваній ухвалі була надана правова оцінка зазначеним порушенням при першочерговому обранні ій запобіжного заходу 16.03.2022, тому що ці суттєві порушення були перераховані в спільному з захисником клопотання про зміну запобіжного заходу. При цьому, суд першої інстанції, нехтуючи нормами КПК України, безпідставно зробив незаконний висновок, де вказав, що її аргументи про незаконність застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи будь-які процесуальні порушення під час такого застосування с надуманими.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі навмисно констатував, що взагалі не було порушення норм ч. 3 ст. 183 КПК України під час першочергового обрання запобіжного заходу 16.03.2022 та його продовження ухвалою слідчого судді 12.04.2022 в частині невизначення ОСОБА_6 розміру застави, яка була обов?язкова на ці дати.Суд посилався на ухвалу слідчого судді Солом?янського районного суду м. Києва від 12.04.2022, якою розмір застави не було визначено, і ця ухвала не була скасована судом апеляційної інстанції. Проте, такі висновки суду першої інстанці є хибними, тому що під час постановлення ухвали слідчого судді 12.04.2022, їй на цю дату не було вручено постанову прокурора від 16.03.2022 і відповідно законність пі прийняття судом не перевірялася. Окрім того, відповідь Голови Солом?янського районного суду м. Києва з приводу того, що суд функціонував та цілодобово чергував слідчий судля отримана нею лише в березні 2023 року, тому раніше про це вона не повідомляла, а повідомила лише при цьому продовженні строку запобіжного заходжу. Однак, не навівши жодного доказу, суд першої інстанції зробив висновок, що це ї вигадка.

Також апелянт, звертає увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі навмисно констатував, що взагалі не було порушення норми ч. 3 ст. 183 КПК України під час першочергового обрання запобіжного заходу 16.03.2022 та його продовження ухвалою слідчого судді 12.04.2022 в частині не визначення розміру застави, яка була обов?язковою на ці дати. Так як в ухвалі Київського апеляційного суду від 14.07.2022, апеляційнепровадження11-cc/824/2127/2022, зазначено, що виявлене порушення вимог законодавства при постановлені узвали слідчого судді від 12.04.2022 - визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Але з цих підстав ухвалу не було скасовано, оскільки дія оскаржуваної ухвали вже закінчилася та вже була винесена інша ухвала, про продовження тримання під вартою, яка не є предметом даного апеляційного розгляду. Тобто, вище викладене порушення норм ч. 3 ст. 183 КПК України підтверджено судом апеляційної інстанції, а це в свою чергу свідчить, що безумовно аналогічне порушення допустив прокурор під час обрання ій першочергового запобіжного заходу 16.03.2022, крім того, це спростовує висновки суду першої інстанції, вказані в оскаржуваній ухвалі, про надуманість аргументів апелянта.

Крім того, апелянт зазначає, що її незаконно позбавили права на апеляційне оскарження першочергового застосування запобіжного заходу та основоположного права на справедливий суд, оскільки її апеляційна скарга на постанову прокурора від 16.03.2022 в установлений законом строк була подана з самого початку до прокуратури вищогорівня, а саме до Генерального прокурора України, яку надалі було доручено розглянути безпосередньо керівнику Київської міської прокуратури, в свою чергу її далі було скеровано на розгляд до слідчої СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, яка здійснювала досудове розслідування по кримінальному провадженні, але вказана апеляційна скарга залишилися без розгляду та де вона зараз знаходиться невідомо. Оскільки на запит захисника, слідча ОСОБА_16 повідомила, що після вручення обвинувального акту, апеляційну скаргу було повернуто до Київської міської прокуратури. Однак, суд першої інстанції в ухвалі помилково вказує, що апелянтом було оскаржено постанову прокурора від 16.03.2022 до Київської міської прокуратури та без жодного обгрунтування робить висновок, що усі вище перераховані порушення є надуманими.

Також апелянт вказує, що в оскаржуваній ухвалі суд невірно надав правову оцінку припущенням прокурора, та її з захисником у спільних запереченнях на клопотання прокурора та у клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу, що вона може переховуватися від суду за межами території країни, оскільки в неї відсутні сталі соціальні зв?язки. Суд посилається при цьому на протокол огляду мобільного телефону від 12.03.2022, який нібито є в матеріалах справи, проте взагалі такого протоколу огляду не існує. Оскільки апелянт вказує, що її було незаконно затримано в квартирі її сестри 14.03.2022, де насильницьким шляхом, без жодного процесуального документа в неї забрати два її мобільні телефони. Відтак, суд першої інстанції посилається на неіснуючий доказ.

Окрім того, апелянт зазначає, що обговорення 02.03.2022 про виїзд до Білорусії, коли було відкрито гуманітарний кордон, а звідти поїхати до племінниці у м. Білгород, не можуть бути доказом її наміру переховуватися від суду. Оскільки це обговорення відбулося коли Київ був оточений військовими РФ, при цьому апелянт зазначає, що вона залишилася у м. Кисві та переїхала жити до Голосіївського району до своєї сестри. Вказує, що з 02.03.2022 до 14.03.2022 до її незаконного затримання вона не виїхала з м. Київ, тому висновки суду першої інстанції є хибними.

Апелянт вказує, що аналогічно, її пояснення суду, що працівники Посольства Угорщини в Україні пропонували їй після 24.02.2022 виїхати до м. Будапешт, де у Академії наук Угорщини, для неї було заброньовано кімнату у гуртожитку, але вона не виїхала та залишилася у м. Києві, також ніяк не може бути доказом, що після зміни їй запобіжного заходу вона буде переховуватися від суду.

Також апелянт зазначає, що без жодних обгрунтувань, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі взагалі не надав правову оцінку безпосереднім доводам, зазначених у спільному із захисним клопотанні про зміну запобіжного заходу та запереченнях на клопотання прокурора, що матеріалами справи доведено, що саме вона зацікавлена у якнайшвидшому розгляді справи про сутті. А також апелянт зазначає, що нею із захисником було подано до суду 69 клопотань про визначення очевидної недопустимості доказів наданих прокурором, про проведення трьох експертиз, про витребування матеріалів кримінального провадження, більшість з яких сфальсифіковано, але судом було відмовлено у оголошення та надані клопотань по справі, тому апелянт була вимушена направляти їх через ДУ «Київський слідчий ізолятор», щоб вони хоча б потрапили до матеріалів справи.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції призначає судові засідання тільки один раз в півтора місяці з метою лише продовження ій тримання під вартою по життєво і тому очевидно, що вона сама зацікавлена довести свою невинуватість.

Також апелянт зазначає, що усі докази, що надані прокурором, отриманні незаконним шляхом або сфальсифіковані, оскільки її було затримано 14.03.2022 в квартирі її сестри для бесіди щодо її постів в соціальній мережі «Фейсбук», а коли в телефоні було побачено посилання на виступ на Генеральній Асамблеї ООН 28.02.2022, то дві доби не могли визначитися порушувати щодо неї кримінальне провадження або ні, при цьому незаконно її утримуючи.

При цьому, апелянт зазначає, що в матеріалах провадження сфальсифікований протокол її затримання від 16.03.2022, в якому нею було зазначено, що її затримали 14.03.2022 в квартирі сестри та вилучили дві мобільні телефони. Але цим доводам та наданим процесуальним документам, зазначених в спільному з захисником клопотанні про зміну запобіжного заходу, суд в порушення вимог ст. 331 КПК України, взагалі не надав ніякої правової оцінки, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваноїухвали.

Також апелянт вказує, що їй немає сенсу переховуватися від суду та виіжджати за кордон, тому що у цьому випадку їй заочно судді винесуть обвинувальний вирок, хоча вона є невинуватою і обов?язково це буде доведено в судах вищої інстанції.

Крім того, апелянт зазначає, що висновок суду, що вона може переховуватися від суду, у зв?язку з тим, що відсутні сталі соціальні зв?язки, оскільки рідна сестра знаходиться за кордоном. Але судом не вказано про інших членів сім?ї, що суперечить фактичним обставинам справи вказаним у т спільному із захисником клопотання про зміну запобіжного заходу. Тому що, у цьому процесуальному документі, як і в запереченнях на клопотання прокурора, було вказано, що син її рідної сестри залишився жити у м. Києві та кожної неділі приносить передачі до слідчого ізолятора. А сама сестра 20.04.2023 повертається до м. Києва із Ірландії. Проте, зазначені докази на підтвердження міцних соціальних родинних зв?язків, судом першої інстанції безпідставно проігноровано, що призвело до порушення норм КПК України.

Також апелянт вказує, щодо безспірного доказу, наданого прокурором та дослідженого судом, а саме висновку судово-психіатричного експерта №77 від 07.04.2022, де вказано, що вона є цілеспрямованою, здатною дотримуватись своїх інтересів та відстоювати потрібну для самозахисту позицію. Також у цьому висновку експертами було констатовано, що вона є соціально адаптованою, ніколи не вживала наркотичних речовин та не зловживала алкогольними напоями. Вище викладене було наведене у спільному із захисником клопотанні про зміну запобіжного заходу, проте судом першої інстанції не надано цьому безспірному доказу правову оцінку та навпаки навмисно зробив незаконний висновок, що їй потрібно по життєво триматися під вартою, оскільки відсутні сталі соціальні зв?язки.

Крім того, апелянт зазначає на інший доказ зазначений у спільному із захисником клопотанні, який підтверджує міцні соціальні зв?язки - це офіційний лист Київської міської організації ветеранів України №25 від 24.10.2022, який як доказ приєднаний до матеріалів справи та досліджувався судом. В цьому листі організації, яка налічує більше 6 тисяч членів вказано, що вона є Українською Мати Терезою. Проте у порушення вимог КПК України, суд першої інстанції цей доказ, щодо її сталих соціальних зв?язків взагалі не врахував, не надав йому правову оцінку в оскаржуваній ухвалі суду.

Також апелянт вказує, відносно доводу суду першої інстанції, щодо вчинення нового злочину, якщо вона буде користуватися мережею «Інтернет», є безпідставним та навіть нісенітницею. Тому що, в ухвалі суду вказано, що обвинувачена вчинить новий злочин, тобто суд першої інстанції, порушуючи основоположний принцип невинуватості, без навіть наміру розглядати справу по суті, вже дійшов до висновку, що злочин, в якому н обвинувачують незаконно, вона вчинила, що є неприпустимим.

Окрім того, майже за рік та два місяці незаконного перебування під вартою в умовах слідчого ізолятора, де знаходяться також інші засуджені, яким законодавством дозволено мати телефон та користуватись мережею Інтернет, вона взмозі була направити будь - які листи, будь - яким органам.

Апелянт зазначає, що через ДУ «Київський слідчий ізолятор» вона постійно направляє офіційні звернення Верховному Комісаріату ООН з прав людини, Генеральному Секретарю Ради Європи, органам ООН, ОБСЕ, БДІПЛ та в інші органи та організації. Крім того, просить врахувати, що її вже двічі відвідував директор Департаменту Секретаріату уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, тричі офіцери ООН - від моніторингової місії ООН з прав людини в Україні. Також офіцер ООН моніторить судовий процес, приходить у судові засідання в Солом?янському районному суді м. Києва. Тобто, апелянт зазначає, що якщо 6 у неї був намір направити листа будь-кому то це можливо реалізувати знаходячись у слідчому ізоляторі.

Крім того, апелянт вказує, що посилання в оскаржуваній ухвалі суду на листи, які не вилучалися під час проведення досудового розслідування, але як на доказ вчинення нею нового злочину, с явним порушенням норм міжнародного права, тому що, самі судді в оскаржуваній ухвалі констатують, що інформаційне значення в листах нібито за її підписом, не є злочином, але аналогічні такі листи, які вона в змозі написати та направити на думку суду, вже буде новим злочином - це є правова нісенітниця. 3 урахуванням викладеного, апелянт вважає, що жодного ризику щодо можливості вчинення нею нового злочину не існує.

Також апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції, як на підставу тримання під вартою, посилається на тяжкість покарання, у разі визнання її винною. При цьому, як і прокурор у своему клопотанні, суд посилається на рішення Європейського суду з прав людини «W проти Швейцарії» від 26.04.1993. Однак це рішення було прийнято більше 30 років тому та стосується підозрюваного у серійних вбивствах. Проте, у спільному з її захисником клопотанні про зміну запобіжного заходу, вони просили суд під час прийняття рішення, застосувати висновки Європейського суду з прав людини, щодо незаконності тривалого тримання під вартою обвинувачених осіб під час судового розгляду справ рішення Європейського суду з прав людини, але у порушення вимог КПК України. Суд першої інстанції не надав правової оцінки висновкам та європейським стандартам судової практики, але не зазначив в ухвалі мотивів відхилення цих висновків.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував доводи, викладені у спільному із захисником клопотання про зміну запобіжного заходу, стосовно значного погіршення стану її здоров?я.Оскільки при йї затриманні вона себе нормально почувала та не хворіла. Будь-яких хвороб встановлених на 16.03.2022 по прибуттю до слідчого ізолятора в неї не було, що підтверджено офіційними медичними повілками слідчого ізолятора. Проте, через три місяці перебування в умовах слідчого ізолятора, у неї з?явилося три хвороби, а через пів року вже з?явилося п?ять захворювань, а на кінець 2022року з?явилося у сукупності сім захворювань. А наразі в неї вже вісім хвороб, із яких шість стали хронічними. Однак ці доводи, суд першої інстанції не врахував та зробив висновок, що її за станом здоров?я можливо до кінця життя тримати під вартою.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції, не врахував безспірний довід, щодо зміни їй запобіжного заходу на інший, не пов?язаний з триманням під вартою, а саме, що з 01.04.2023 Постановою Кабінету Міністрів України запроваджено видачу ліків, тільки на підставі рецептів, в основному тільки електронних. Але в умовах слідчого ізолятора, немає можливості видати рецепти на лікарські препарати. Однак призначені для неї лікарські препарати лікарями медичної установи ізолятора, відсутні в уставні. А також просить врахувати, що ліки постійно їй передавали рідні та друзі, але зараз у зв?язку із застосуванням дії постанови КМУ, вона може залишитися без належного лікування, що може призвести до негативних наслідків.

Крім того, апелянт звертає увагу, що в ухвалі суду від 12.04.2023 не зазначено в резолютивній частині жодної норми КПК України, на підставі яких постановлена ця ухвала, що також доводить про незаконність цієї ухвали.

Захисники ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з?явились, адвокат ОСОБА_19 направила до суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак обвинувачена ОСОБА_6 , вважала за можливе провести розгляд справи за відсутності як адвоката ОСОБА_19 , так і адвоката ОСОБА_18 , враховуючи присутність в судовому засіданні захисника ОСОБА_7 . Враховуючи позицію обвинуваченої, апеляційний розгляд проведено у відсутність захисників ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційні скарги, з підстав наведених у них, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, посилаючись на законність та обгрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження та матеріали, надані обвинуваченою, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Перш за все, слід відмітити, що колегія суддів не розглядає клопотання захисника ОСОБА_7 про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 12.04.2023, оскільки не вважає такий строк пропущеним, адже, з матеріалів провадження вбачається, що оскаржувана ухвала суду постановлена 12.04.2023 року, а апеляційна скарга захисником подана, шляхом поштового відправлення 17.04.2023 р. (що підтверджується відбитком штемпеля на конверті), тобто в останній день строку апеляційного оскарження.

По суті апеляційної скарги слід зазначити, що як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цого Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Солом?янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України.

В судовомузасіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що на даний час продовжують існувати та не зменшились ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 12.04.2023 таке клопотання прокурора задоволено та обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10.06.2023 включно, без визначення розміру застави.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обгрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які п характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п?ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченої, її захисника для з?ясування обставин. що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , міру покарання, яка може бути їй призначена у разі визнання ї винуватою, вік та стан здоров?я, наявність у обвинуваченої зв?язків за межами України і відсутність сталих соціальних зв?язків за місцем проживання, продемонстровану нею поведінку в судових засіданнях, та правильно встановив, що продовжують існувати обгрунтовані ризики, передбачені п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченої на більш м?який. Тому, доводи захисника про те, що в даному випадку має місце автоматичне формальне продовження терміну тримання під вартою без з?ясування всіх суттевих обставин та їх детального аналізу є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_20 про незаконність складу суду та порушення ї процесуальних прав у зв?язку із не розглядом заяви про відвід поданої нею перед підготовчим судовим засіданням, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки всі заяви ОСОБА_6 про відвід, в тому числі і подана нею заява перед підготовчим судовим засіданням були розглянуті судом першої інстанції та оприлюдненні у единому державному реєстрі судових рішень. При цьому, посилання ОСОБА_6 на не розгляд такої заяви, одразу після її отримання судом, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до ст. 344 КПК України питання про відвід вирішується судом після виконання зазначених у статтях 342 та 343 КПК України дій та оголошення головуючим складу суду, тоді як вказує про це в апеляційній скарзі сама ОСОБА_6 , вона виявила бажання слухати справу колегіально, а відтак розгляд заяви про відвід головуючого після визначення колегії суддів, відповідає вимогам кримінальногопроцесуального закону.

З приводу посилань ОСОБА_6 на порушення судом вимог ч. 3 ст. 35 КПК України при визначенні через автоматизовану систему двох суддів, колегія суддів зазначає, що стороною захисту жодних даних на підтвердження цього факту суду апеляційної інстанції надано не було.

Доводи захисника про те, що прокурор не навів у клопотанні переконливих доказів і жодним чином не пояснив, що саме в матеріалах справи вказує на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, у клопотанні прокурора вказано на наявність такого ризику як вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, оскільки злочин, який інкримінується обвинуваченій, є надання іноземній державі, іноземній організації та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України за допомогою месенджерів та всесвітньої мережі «Інтернет», а тому існує ризик продовження такої діяльності під час перебування обвинуваченої на волі, оскільки будь-який інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою, не виключає можливості обвинуваченої користуватись електронними пристроями із доступом до соціальних мереж та месенджерів і такий ризик встановлено судом при розгляді клопотання прокурора.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника про відеутність ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, то вони с безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочину, який відноситься до особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п?ятнадцяти років, що може спонукати обвинувачену до переховування від суду, а також враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, поставлені у провину обвинуваченій, які поєднані із доступом до інтернет - ресурсів, дані про ї особу, які вказують на наявність зв?язків з іншою країною, відеутність сталих соціальних зв?язків на території України, наявність близьких родичів за кордоном, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачена ОСОБА_6 може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше її тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини. апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не с самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «лійков проти Болгарії» Мо33977/96 від 26 липня 2001 року ЕСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання обвинуваченої на те, що ії племінник залишився жити в Києві і приносить їй передачі до СІЗО, а також на те, що її сестра 20.04.2023 повертається до Києва, що підтверджує міцність її соціальних зв?язків, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки наведені обвинуваченою дані, хоч і свідчать про наявність соціальних зв?язків, однак, на даному етапі провадження, не є достатніми стримуючими факторами з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, поставлені обвинуваченій у провину, які б у сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Посилання обвинуваченої на лист Київської міської організації ветеранів України, а також посилання захисника на наявність у обвинуваченої знайомих, друзів та можливого авторитету в міжнародній правовій спільноті, не є сталими соціальними зв?язками, що можуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

До того ж, як зазначено в оскаржуваній ухвалі суду під час судового засідання та після них обвинувачена поводить себе агресивно, постійно порушує порядок в залі під час судового розгляду, ображає учасників судового розгляду, за що неодноразово отримувала зауваження від головуючого, а також намагається вчинити дії, спрямовані на зрив судового засідання, внаслідок чого неодноразово видалялася із зали судового засідання. Після останнього судового засідання обвинувачена зірвалася на крик на адресу суду, ображаючи його ганебними словами, що зафіксовано на відеозаписі судового засідання, і така поведінка обвинуваченої, як правильно встановив суд першої інстанції, свідчить про те, що перебуваючи на волі обвинувачена може активно перешкоджати кримінальному провадженню різноманітними шляхами, в тому числі і шляхом ухилення від явки до суду та зриву судових засідань.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі обвинуваченої про відсутність у неї наміру переховуватись від суду, а також того, що не дивлячись на наявність у неї можливості виїхати за кордон, вона залишалась у м. Києві, то такі доводи жодним чином не спростовують обгрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачена не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання обвинуваченої на те, що суд першої інстанції, встановивши ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, фактично визнав її винною в інкримінованому їй злочині, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність ризику свідчить про існування певної ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому, суд першої інстанції, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченої, дійшов обгрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності того, що обвинувачена ОСОБА_6 , якій інкримінується надання іноземній державі, іноземній організації та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України за допомогою месенджерів та всесвітньої мережі «Інтернет», може здійснити дії щодо такої діяльності під час перебування на волі, оскільки будь-який інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою, не виключає можливості обвинуваченої користуватись електронними пристроями із доступом до соціальних мереж та месенджерів.

Твердження в апеляційних скаргах обвинуваченої та захисника про відсутність належних та допустимих доказів наявності пі вини у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається. Наразі обгрунтованість висунутого ОСОБА_21 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Щодо необгрунтованості підозри, то колегія суддів зауважує, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд позбавлений можливості давати оцінку обгрунтованості підозри, яка оголошена обвинуваченій, оскільки судом розглядається обвинувальний акт, у якому викладені фактичні обставини кримінального провадження, які потребують перевірки на предмет доведеності чи недоведеності висунутогообвинувачення.

Що стосується стану здоров?я обвинуваченої, то суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою дослідив обставини щодо стану здоров?я обвинуваченої ОСОБА_6 та можливості надання їй належної медичної допомоги в умовах тримання під вартою та не знайшов обставин, які б вказували на неможливість перебування обвинуваченої в СІЗО. Окрім того, згідно із листом-відповіддю N88 Ф/КИ-23 від 07.06.2023 на адвокатський запит захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_22 за підписом начальника філії ДУ «Центр охорони здоров?я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області ОСОБА_23 , який був направлений захисником до суду апеляційної інстанції, стан здоров?я ОСОБА_6 на даний час стабільний, задовільний. Стаціонарного лікування, як в умовах Київської міської медичної частини, так і в лікарняних закладах МОЗ України вона не потребує. Потребує постійного прийому гіпотензивних препаратів, які є в наявності в Київській міській медичній частині. 3 огляду на наведене, доводи апеляційної скарги обвинуваченої, щодо відсутності призначених їй лікарями медичної установи ізолятора препаратів та неможливості отримання належної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора, як підставу для скасування запобіжного заходу колегія судів вважає неспроможними.

Посилання обвинуваченої на незаконність постанови прокурора від 16 березня2022 року про обрання їй запобіжного заходу, порушення прокурором при цьому її основоположного права на захист, невручення копії клопотання прокурора, розгляд клопотання неповноваженою законом особою та без забезпечення участі її та захисника, а також позбавлення апеляційного оскарження такої постанови прокурора, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у даному провадженні предметом перегляду судом апеляційної інстанції є виключно ухвала Солом?янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2023 року.

Щодо доводів обвинуваченої та захисника про необхідність визначення розміру застави, то колегія суддів зауважує, що продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції, врахувавши підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, правильно прийняв рішення не визначати обвинуваченій розмір застави враховуючи положення ст. 183 КПК України, яка надає суду право під час дії воєнного стану, не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої про те, що суд не розглянув її спільне з захисником клопотання про зміну запобіжного заходу, то такі доводи не можуть бути взятими до уваги, з огляду на вимоги ст. 422-1 КПК України щодо порядку перевірки ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Твердження захисника про те, що судом не досліджувалось чи може бути до обвинуваченої застосований більш м?який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, на думку колегії суддів є необгрунтованими, оскільки суд, перевіряючи такі доводи сторони захисту, дійшов висновку, що більш м?які запобіжні заходи не будуть гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

При цьому посилання в апеляції захисника на практику ЄСПЛ щодо тяжкості злочину, в якому обвинувачується особа, як єдиної підставою для тримання особи під вартою, тривалості тримання під вартою під час судового розгляду справи, застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави, відсутність належної медичної допомоги в умовах тримання під вартою, як обов?язкової підстави для зміни запобіжного заходу, викладену в рішеннях "Piruzyan v. Armenia", «Єлоєв проти України», «Тодоров проти України», «Манчіні проти Італії», «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії» , «Ігнатов проти України» , "Свершов проти України" , "Кудла проти Польщі", "Ухань проти України", "Хуліматов проти Азербайджану", "Петухов проти України" колегія суддів не може взяти до уваги, з огляду на відсутність конкретних обставин, які можуть бути підставами для застосування положень вказаних рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об?єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_24 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків. передбачених п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КІК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про її особу підтверджують на даному етапі провалження, потребу в подальшому триманні під вартою. 3 огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов?язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченої та захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянтів про те, що наведені у судовому рішенні ризики не грунтуються на жодному доказі, колегія суддів вважає безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з?ясованих обставин, з якими закон пов?язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи захисників в цій частині є неспроможними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обгрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов?язаний з триманням під вартою, як про це просять апелянти, має забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов?язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 12.04.2023, якою клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 діб до 10 червня 2023 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4