ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1546/23 Справа № 202/6030/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

цивільного позивача ОСОБА_10

представника цивільного позивача ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001506,за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та представника цивільного позивача ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_7 , зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що судом при призначенні покарання не враховано, що ОСОБА_7 вину у скоєному не визнав, матеріальної та моральної шкоди потерпілим не відшкодував, у зв`язку із чим, на переконання прокурора, у суду відсутні достатні підстави для висновку про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбуття ним покарання.

В апеляційній скарзі представник цивільного позивача просить вирок Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 змінити. Задовольнити цивільний позов ОСОБА_10 у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 вартість матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «VOLVO-FM 12 380»,у розмірі 239052,70 грн., вартість матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «FORMAT», д.р.н. НОМЕР_1 ,у розмірі 20336,15 грн., та моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 301843,45 грн. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого, зазначає, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у відшкодуванні матеріальної шкоди ОСОБА_10 . Зазначає, що матеріали справи не містять доказів як проведення ремонтних робіт транспортних засобів «VOLVO-FM 12 380» та «FORMAT» (напівпричіп), так і здійснення на вказаному автомобілі автоперевезень. Вказує, що згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу №345/06-19 від 04.07.2019, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу - автомобіля «VOLVO-FM 12 380», становить 239 052,70 гривень, вартість його відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент провадження дослідження становить 583 919,14 гривень, ринкова вартість автомобіля до події становить 239 052,70 гривень; вартість матеріального збитку завданого власнику напівпричепу «FORMAT», становить 20 336,15 гривень, вартість відновлювального ремонту, вказаного напівпричепу, без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент провадження дослідження становить 26 612,46 гривень, ринкова вартість зазначеного причепу до події становить 69 2670,50 гривень.

Зауважує, що ОСОБА_10 як власник транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди зазнав емоційних переживань та стресу, у зв`язку із чим з ОСОБА_7 як винуватця ДТП підлягає стягненню завдана моральна шкода у розмірі 301843,45 грн.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 процесуальні обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання про процесуальні витрати та долю речових доказів згідно із вимогами ст. 100 КПК України.

Позові вимоги ОСОБА_13 до ТДВ «Міжнародна страхова компанія» та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ТДВ «Міжнародна страхова компанія» на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду в сумі 99 000,00 (дев`яносто дев`ять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду в сумі 14 901,41 гривня (чотирнадцять тисяч дев`ятсот одна гривня 41 коп.) та 4 500,00 (чотири тисячі п`ятсот) гривень судових витрат, а всього 19 401,41 гривня (дев`ятнадцять тисяч чотириста одна гривня 41 коп.).

Позові вимоги ОСОБА_9 до ТДВ «Міжнародна страхова компанія» та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «Міжнародна страхова компанія» на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 80 163,53 гривні (вісімдесят тисяч сто шістдесят три гривні 53 коп.) та моральну шкоду в сумі 4008,17 гривень (чотири тисячі вісім гривень 17 коп.), а всього 84 171,70 гривня (вісімдесят чотири тисячі сто сімдесят одна гривня 70 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 145 991,82 гривня (сто сорок п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто одна гривня 82 коп.).

Позові вимоги ОСОБА_14 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 20 000,00 гривень (двадцять тисяч гривень).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 14 червня 2019 приблизно о 13-00 годині, керуючи технічно справним автомобілем «VOLVO-FM 12 380», д.р.н. НОМЕР_2 , з напівпричепом «FORMAT», д.р.н. НОМЕР_1 , які належать ОСОБА_10 , рухався по вул. Полтавське шосе з боку вул. Передової в напрямку вул. Мохова в м. Дніпрі, де, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх зміни, не обрав безпечну швидкість руху, при якій він мав би змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати, враховуючи дорожню обстановку, стан транспортного засобу, внаслідок чого в районі будинку № 326 по вул. Полтавське шосе у м. Дніпрі втратив контроль над керуванням автомобілем «VOLVO-FM 12 380», д.р.н. НОМЕР_2 , виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем «Шевролет Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи №2337е від 23 липня 2019 року, були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Вказані дії ОСОБА_7 судом у вироку кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційних скарг та просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін; прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора та наполягав на її задоволенні з викладених в ній підстав, апеляційну скаргу представника цивільного позивача не підтримав; цивільного позивача та його представника, які, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги; потерпілого та його представника, які апеляційну скаргу прокурора підтримали, вирішення апеляційної скарги представника цивільного позивача залишили на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання, колегія суддів зважає на те, що за змістом ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, виходячи з положень ч. 1 ст. 75 КК України, обов`язковою умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність обставин, які б переконливо свідчили про можливість його виправлення без відбування покарання. Такі обставини мають давати підстави для висновку, що передбачені ст. 76 КК України наглядові та соціально-виховні заходи будуть ефективними й достатніми для досягнення вищевказаної мети.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням, однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для ухвалення рішення, а підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без реального відбування покарання, що ґрунтується на тих відомостях, які суд оцінює під час ухвалення вироку, зокрема відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності.

Крім того, важливе значення для вирішення питання про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо. Лише проаналізувавши такі обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону та призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 років, звільнивши ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України, від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та поклавши на останнього процесуальні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, яке є несправедливим через м`якість, не відповідає тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження, особі обвинуваченого та не сприятиме досягненню щодо цього обвинуваченого мети покарання, передбаченої положеннями ст. 50 КК України.

При цьому суд, звільняючи обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, належним чином не вмотивував своїх висновків щодо можливості перевиховання ОСОБА_7 без реальної ізоляції від суспільства, враховуючи встановлені у межах судового розгляду обставини, зокрема те, що останній вину у скоєному фактично не визнав, завдану шкоду потерпілому не відшкодував, заявлені по справі цивільні позови не визнав та просив залишити їх без задоволення.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів, відсутність як обставин, що обтяжують покарання, так обставин, що його пом`якшують, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину визнав частково, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, офіційно працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції не навів переконливих міркувань і належним чином не мотивував своє рішення щодо доцільності звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, а лише пославсь на ті ж самі обставини, що були враховані при призначенні покарання.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 під час досудового розслідування та в суді першої інстанції свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні фактично не визнав, оскільки зазначив, що саме потерпілий ОСОБА_9 їхав з великою швидкістю і повинен був завчасно загальмувати, а також послався на несправність гальмівної системи напівпричепу під його керуванням, що, на його думку, потягла некерований виїзд транспортного засобу під його керуванням на зустрічну смугу руху і, зрештою, призвела до настання дорожньо-транспортної пригоди, тобто посилався на настання ДТП не з його вини, а внаслідок дії інших чинників.

Разом із тим, його доводи у цій частині були спростовані проведеними по справі експертними дослідженнями. Так, згідно із висновками експертів №11/10.1/734 від 08.08.2019 року та № 16919/16920/16921/10289/10290 від 29.06.2022 року, невідповідність дій водія автомобіля «VOLVO-FM 12 380», з напівпричепом «FORMAT», ОСОБА_7 вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу від 24.07.2019 року № 11/10.2/650, водій автомобіля «VOLVO-FM 12 380», з напівпричепом «FORMAT», ОСОБА_7 міг виявити несправність гальмівної системи напівпричепу шляхом його візуального огляду, а також вказана несправність практично не могла вплинути на керованість всього автопотягу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції не було достатньою мірою враховано характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, віднесеного законом до тяжких злочинів, а також фактичні обставини його вчинення, а саме те, що ОСОБА_7 , значно перевищуючи швидкість руху, яка дозволена в межах населеного пункту, грубо порушив вимоги ПДР та допустив виїзд керованого ним вантажного автомобіля з напівпричепом на смугу зустрічного руху, внаслідок чого потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

Також судом апеляційної інстанції приймається до уваги, що обвинуваченим навіть на час апеляційного розгляду не здійснено жодних дій щодо відшкодування потерпілому ОСОБА_9 завданої шкоди, крім того ОСОБА_7 проти задоволення цивільного позову заперечував, з розміром завданих матеріальних збитків та моральної шкоди не погоджувався. Вказана процесуальна поведінка обвинуваченого на думку колегії суддів, свідчить про те, що ОСОБА_7 суспільну небезпеку свого діяння не усвідомив, у скоєному не розкаявся, ніяких заходів щодо усунення негативних наслідків злочину не здійснив.

Колегія суддів враховує також відсутність пом`якшуючих покарання обставин і думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому більш суворе покарання з реальним його відбуттям, оскільки, на його думку, ОСОБА_7 не розкаявся у вчиненому.

Суд апеляційної інстанції, також зважає на недотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним та необхідним для його виправлення (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що без реального відбування ОСОБА_7 призначеного покарання мета кримінального провадження щодо нього не буде досягнута, а отже призначене покарання не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Згідно із ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є зокрема неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю його ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також у зв`язку із застосуванням судом закону, який не підлягав застосуванню, із ухваленням в цій частині нового вироку.

Обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 за новим вироком, колегія суддів відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, утримує неповнолітню дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відсутність як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, так і обставин, що його обтяжують; процесуальну поведінку обвинуваченого, який вину у скоєному фактично не визнав, не розкаявся, заходів до відшкодування завданої шкоди не вживав, та вважає за необхідне призначити останньому покарання відповідно до нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, - у виді 3 років позбавлення волі, - втім з реальним його відбуванням, а підстав для звільнення від відбування цього покарання з випробуванням не вбачає.

Враховуючи, що обвинувачений працевлаштований та працює водієм, при цьому у межах вчинення інкримінованого кримінального правопорушення він грубо порушив вимоги ПДР, що знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали, з метою попередження вчинення інших злочинів у сфері безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413,414, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Вирок суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 скасовано ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, із призначенням у цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду - залишити без змін.

Негайно після проголошення вручити копію вироку прокурору.

Вирок набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4