СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №527/699/22
Провадження №1-кп/547/9/23
УХВАЛА

15 вересня 2023 року смт Семенівка

Семенівський районний суд Полтавської області у складі

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 ,

провівши в залі судових засідань № 2 Семенівського районного суду Полтавської області відкрите судове засідання у кримінальному провадженні № 0000008, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.01.2019 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Богданівка Семенівського району Полтавської області, з вищою освітою, працюючого начальником земельного відділу ПСП «Дружба», одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває вказане кримінальне провадження.

В ході судового розгляду захисником обвинуваченого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_5 подано клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими у порядку ст. ст. 87, 89 КПК України.

В обґрунтування клопотання зазначила, що стороною обвинувачення у справі № 000008 від 15.01.2019 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушень передбачених ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 367, та ч. 1 ст. 366 КК України в якості доказів надано документи, які є очевидно недопустимими доказами, а саме: висновок експерта № 24-05/19 від 24.05.2019 за результатами проведення земельно-технічної експертизи. В судовому засіданні прокурор надав в якості доказу експертний висновок № 24-05/19 від 24.05.2019, виконаний на підставі заяви першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 , в рамках підготовки до цивільного позову в порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», з урахуванням положень ст. 106 ЦПК України та 10 ГПК України.

Зазначила, що вважає, що даний доказ очевидно недопустимим з наступних причин:

1)відсутня постанова про призначення експертизи (у матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про проведення експертизи, як процесуальне рішення);

2)відсутня постанова про групу прокурорів, тобто вказана експертиза проведена за заявою ОСОБА_6 , який не входив до групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000008 від 15.01.2019. Тобто в порушення ст. 37 КПК України експертиза виконана за «заявою» не уповноваженою особи, яка немає відношення до даного кримінального провадження;

3)висновок експерта отриманий у поза процесуальний спосіб з порушенням норм кримінального процесу.

Всупереч ч. 2 ст. 93 КПК України, згідно якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом сторона обвинувачення не проводить слідчу дію (проведення експертизи) у кримінальному провадженні, натомість вона була взята з цивільного процесу. Тобто, висновок експерта №24-05/19 від 25.05.2019 потрапив у дане кримінальне провадження поза процесуальний спосіб. Висновок експерта № 24-05/19 від 24.05.2019 отримано не в порядку, передбаченому КПК, а саме після початку кримінального провадження шляхом реалізації органом досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не встановлених цим кодексом. Недотримання органом досудового розслідування порядку отримання доказів свідчить про порушення норм КПК України та, як наслідок, такі докази мають визнаватися недопустимими та не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень;

4)порушення вимог щодо висновку експерта. При призначенні експертизи було порушено вимоги «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень». Згідно п. 6.1.3. для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені копії відповідної правовстановлюючої та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. Як вбачається з експертного висновку № 24-05/19 від 24.05.2019 експертом для проведення експертизи були надані копії документів у електронному вигляді а саме:відомості про координати поворотних точок меж озера Бурчак та ставка, розташованого на території Староаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, в СК-63 у форматі dmf; відомості про координати поворотних точок меж Біляківськогго водосховища в УСК-2000 у форматі xml; результати топографіо-геодезичних та камеральних робіт, які виконувалися ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у форматі dmf; результати топографо-геодезичних та камеральних робіт, які виконані ФОП ОСОБА_7 у форматі dmf; лист Хорольського міжрайонного управління водного господарства регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області від 19.03.2019 № 129-10; паспорт водного об`єкта Біляківського водосховища, площею 251,0468 га, яке розташоване за межами с. Біляки Біляківської сільської ради Семенівського району Полтавської області (погоджно Державним агентством водних ресурсів України 30.12.2015); лист Хорольського міжрайонного управління водного господарства регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області від 23.05.2019 № 361-10; акт обстеження земельної ділянки від 17.01.2018 № 28-ДК/013/АО/10/01-18; акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельною ділянкою від 05.02.2018 № 28-ДК/0095/АП/09/01-18; лист ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 16.08.2017 № 511/116-17; висновок Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса № 661 судової будівельно-технічної експертизи, складений 29.12.2017 у кримінальному провадженні № 000366; лист відділу у Семенівському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 13.02.2019 №95/115-19.

Тобто експерт використав надані стороною обвинувачення документи, про які у матеріалах кримінального провадження не міститься жодних відомостей, яким чином їх було здобуто та яким чином вони долучені до справи в якості доказів.

5)відсутня постанова про групу слідчих чи доручення на проведення досудового розслідування слідчим (не уповноважена особа);

6)порушення правил проведення обшуку;

При проведенні огляду місця події від 13.02.2019 слідчим ОСОБА_8 фактично був проведений обшук місця події, так як вказана в протоколі огляду земельна ділянка за кадастровим номером :01:00160233 належить власнику ОСОБА_9 . Аналогічно і по земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0136. Таким чином вищевказана слідча дія огляду місця події від 13.02.2019 слідчим ОСОБА_8 проведена з порушенням норм чинного законодавства, а саме ст..ст. 223,236,237 КПК України.

7)висновок експерта ґрунтується на припущеннях.

Таким чином, через процесуальні порушення отриманих документів згідно кримінально-процесуального законодавства України, на які спирається висновок експерта № 24-05/19 від 24.05.2019 такий висновок є очевидно недопустимим.

Прокурор зазначив, що не погоджується з даною думкою захисника, оскільки даний висновок був у володінні Глобинської окружної прокуратури, до даного кримінального провадження був долучений в порядку ст. 93 КПК України. Звернув увагу суду на те, що дане клопотання є недоречним, оскільки даний висновок вже був досліджений судом.

Зазначив, що питання щодо його допустимості може бути вирішено судом під час постановлення остаточного рішення у справі.

Вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу" слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі N 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к).

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 756/10060/17 від 31.08.2022 дійшла висновку, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду мають бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. На користь такого висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання.

ВП ВС констатувала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Як вбачається зі змісту клопотання, як підставу для визнання очевидно недопустимим експертного висновку № 24-05/19 від 24.05.2019, захисник зазначила: відсутня постанова про призначення експертизи (у матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про проведення експертизи, як процесуальне рішення); відсутня постанова про групу прокурорів, вказана експертиза отримана за заявою ОСОБА_6 , який не входив до групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000008 від 15.01.2019; висновок експерта отриманий у поза процесуальний спосіб з порушенням норм кримінального процесу.

Даний висновок досліджено судом у судовому засіданні. Клопотання захисником обвинуваченого подано після його дослідження.

З аналізу ч.2 ст.89 КПК слідує, що в разі встановлення очевидної недопустимості доказу, наслідком є неможливості дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Отже, вказана норма вказує не тільки на можливість визнання очевидно недопустимими доказів під час судового розгляду (в разі встановлення для цього підстав), але й чітко визначає конкретну стадію можливості застосування вказаної норми і, це саме стадія дослідження доказу, який суд, в разі його очевидної недопустимості або не досліджує взагалі, або припиняє його дослідження, якщо воно розпочате.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що в задоволенні клопотання захисника про визнання доказу недопустимим з підстави очевидної недопустимості доказу слід відмовити.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 86, 89, 350, 372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про визнання доказу - експертного висновоку № 24-05/19 від 24.05.2019 очевидно недопустимими в порядку ст.89 КПК України, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 19.09.2023 о 15.00.

Суддя ОСОБА_1