Номер провадження: 11-кп/813/301/23
Справа № 502/1491/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні №0000793 внесеному до ЄРДР 30.08.2016 року відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новобахмутівка Ясинуватського району Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 29.12.2003 р. Ясинуватським районним судом за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 189, ст. 70 КК до 12 років позбавлення волі;

- 06.07.2012 р. Маневицьким районним судом Волинської області за ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 06.01.2016 р. за відбуттям строку покарання,

обвинуваченогоу вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 345 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією всього майна;

- за ч. 2 ст. 345 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк дев`ять років шість місяців із конфіскацією всього належного йому майна.

Застосовано ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Строк покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі обчислювати з моменту проголошення вироку, а саме з 23 жовтня 2021 року, та зараховано йому в силу ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 р. строк попереднього ув`язнення в строк покарання у виді позбавлення волі з 10 липня 2018 року по 22 грудня 2020 року та з дня проголошення вироку, а саме з 23 жовтня 2021 року, до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день переднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватими в тому, що 26 травня 2016 року приблизно о 07 годині, більш точний час встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , засудженого за вчинення цього злочину вироком Кілійського районного суду Одеської області у справі №502/1935/16-к від 12.12.2016 року, який набрав законної сили, та з іншими невстановленими особами, матеріали стосовно яких виділені в окремі провадження, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном шляхом розбою, приїхали на автомобілі марки «КІА Саrens» чорного кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 », до корпусу №3 будинку АДРЕСА_3 , та направились до буд. АДРЕСА_3 , де мешкає ОСОБА_10 . Також, в цей час, керуючись корисливим мотивом, з метою заволодіння чужим майном, шляхом розбою, до будинку АДРЕСА_1 , окремо приїхала на своєму мопеді не встановленої марки та моделі, невстановлена особа та направилась до двору загального користування, корпусу №1 буд АДРЕСА_3 , з метою подачі сигналу іншим співучасникам, коли потерпілий ОСОБА_10 вийде з під`їзду з місця свого мешкання, а саме з буд. АДРЕСА_4 .

Далі, ОСОБА_7 , спільно з вказаними особами, після отримання візуального сповіщення про появу потерпілого ОСОБА_10 , який направлявся на велосипеді з двору будинку на проїжджу частину, скинули потерпілого ОСОБА_10 з велосипеда та почали наносити удари руками та ногами по голові та іншим частинам тіла ОСОБА_10 , а також здійснили постріл в область руки потерпілого ОСОБА_10 , спричинивши йому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Далі, ОСОБА_7 , спільно з іншими особами, вирвали з рук потерпілого ОСОБА_10 сумочку чорного кольору, в якій на той момент знаходились грошові кошти в сумі 150000 гривень різними купюрами. Після чого сіли до вищевказаного автомобіля марки «КІА Саrens», державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_9 та залишили місце події, тим самим маючи змогу розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, потерпілому ОСОБА_10 завдана матеріальна шкода на суму 150000 гривень.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, ОСОБА_7 з 11.07.2018 року до 22 грудня 2020 р. утримувався під вартою в державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор», яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова,70. За час тримання під вартою в державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення режиму.

Так, 30.01.2019 року начальником державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» ОСОБА_11 винесено постанову про поміщення обвинуваченого ОСОБА_7 до карцеру за порушення п.п. 4.2, 4.3 розділу І Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 р. №460/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 березня 2013 р. за №445/22977 (далі - Правила), що були чинними на той час. Виконання вищезазначеної постанови покладено на старшого резервної групи відділу режиму і охорони державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» ОСОБА_12 , чергового помічника начальника державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» чергової зміни ОСОБА_13 , начальника оперативного відділу державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» ОСОБА_14 , а також, старшого оперуповноваженого оперативного відділу державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» ОСОБА_15 . Під час супроводу обвинуваченого ОСОБА_7 до карцеру, останній поводив себе агресивно, висловлювався нецензурною лайкою на адресу адміністрації державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор», висловлював намір здійснити акт членоушкодження, чим порушив зобов`язання ув`язненого, передбачені вказаними Правилами. Під час поміщення ОСОБА_7 у карцер, останній продовжив вести себе агресивно, виражав неповагу до співробітників державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор», на законні вимоги службових осіб не реагував.

У подальшому, о 21 годині 06 хвилин 30.01.2019 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи кримінально протиправний характер своїх дій, а також той факт, що старший оперуповноважений державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» ОСОБА_15 знаходиться при виконанні службових обов`язків, наніс ОСОБА_15 один удар кулаком правої руки в область обличчя, внаслідок чого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій величній області, якій згідно висновку судово-медичної експертизи №42 від 15.02.2019 року відповідно до п. 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, а саме умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги покази потерпілого в режимі відеоконференції, який його не впізнав, не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_16 , який сказав, що його на місці злочину не було. Зазначає, що у вироку вказано обчислювати строк покарання з 23 жовтня 2021 року, а ні з моменту затримання 10 липня 2018 року.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що прокурором не надано жодного доказу його вини. Вказує, що злочину не скоював та знаходився дома, що підтверджує його дружина та сусіди.

Просить скасувати вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області скасувати та повернути справу на досудове розслідування чи припинити по відношенню до нього кримінальне переслідування за відсутністю складу злочину.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 не погодившись з вироком суду першої інстанції зазначив, що судом першої інстанції в обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_7 було покладено докази, надані стороною обвинувачення, які не відповідали критерію допустимості.

Так стороною обвинувачення у якості доказів було надано копії протоколів слідчих експериментів, судово-медичного висновку та інші документи, що є порушенням ч. 3 ст. 99 КПК України. Так само, судом було використано як доказ протоколи впізнання згідно яких потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_17 впізнали ОСОБА_7 , однак під час проведення цієї слідчої дії ОСОБА_10 не було повідомлено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань про що свідчить відсутність підпису у цьому протоколі від 15.07.2019. До того ж в протоколі фотознімки не були прошиті та скріплені печаткою, про що свідчить сам протокол.Також суд першої інстанції по епізоду за обвинуваченням ОСОБА_7 у нанесенні тілесних ушкоджень визнав належним доказом висновок судово-медичної експертизи №42 від 15.02.2019 року, хоча в порушення ч. 2 ст. 102 КПК України у цьому висновку експерта не зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Зазначає, що суд першої інстанції не розглянув наведені стороною захисту аргументи щодо допустимості доказів, чим було порушено право обвинуваченого на справедливий суд.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 345 КК України закрити у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційних скарг, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

На думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 345 КК України за вказаних в оскаржуваному вироку обставин підтверджується сукупністю відносних, достатніх, допустимих, узгоджених між собою доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з дотриманням принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, яким надана належна правова оцінка.

Як вбачається з матеріалів провадження, під час дослідження судом першої інстанції доказів в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 допитаний обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_10 та свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які надали чіткі та послідовні покази, які в свою чергу підтверджуються дослідженими доказами у справі, представленими стороною обвинувачення та які повністю підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 187 КК України, на підставі яких ухвалено обвинувальний вирок.

Так обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду вину у висунутому обвинуваченні не визнав та пояснив, що 26.05.2016 року приблизно о 10-11 годині він під`їхав на своєму автомобілі Mercedes-Benz E 320 до будинку АДРЕСА_3 , в якому проживає ОСОБА_20 , з метою отримати він нього позичені грошові кошти. Він дав у борг ОСОБА_20 гроші для розвитку бізнесу, проте останній довгий час борг не повертав. Вказав, що ОСОБА_20 виходив з будинку разом із дружиною та своїм братом, направлялися до свого автомобілю - Skoda Octavia, білого кольору. Він, ОСОБА_7 , підійшов до ОСОБА_20 , дав йому ляпас та забрав гроші у розмірі 150 000 грн. Разом із ОСОБА_7 в автомобілі був ОСОБА_22 , вони разом позичили гроші, це був їх спільний дохід. Їх було тільки двоє. В них була зброя - вогнепальний бойовий пістолет SIG Sauer, дозвіл на його використання був у ОСОБА_22 , котрий працював охоронцем. ОСОБА_24 він знає, з ним у нього конфліктні стосунки, він, ОСОБА_24 , неодноразово позичав у ОСОБА_7 гроші у борг. У 2016 році вони разом займалися бізнесом у смт. Затоці, а саме, здавали катера в оренду, мали постійний стабільний дохід. ОСОБА_24 не було в той день разом із ним. ОСОБА_24 був, скоріше за все, у смт. Затоці. ОСОБА_20 в поліцію не звертався. Хто такий ОСОБА_20 , вказаний в обвинувальному акті як потерпілий, він не знає.

Потерпілий ОСОБА_10 , будучи двічі допитаним судом першої інстанції, під час судового розгляду пояснив, що в 2016 році на початку 08 години ранку, він від`їхав на велосипеді від будинку де проживає, і коли знаходився між будинками де вузький прохід на нього напали три чоловіка, все сталося дуже швидко, після удару він упав лицем до землі, його били металевою трубою, він намагався закрити голову рукою і після цього побачив пістолет та почув постріл, в результаті пострілу була травмована його рука та хребет. Після цього у нього вирвали сумку, в якій були грошові кошти - 150000 гривень, які призначалися на операцію тестя. Не пам`ятає вже яким номіналом були купюри. Після цього побачив як особи, що на нього напали, тікали, сіли до автомобіля Кіа, чорного кольору та поїхали в напрямку м. Одеса, він добре запам`ятав водія та автомобіль. Нападників він не знає. При проведені слідчих дій він впізнав хто нападав та бив його по фотокарткам, та підтверджує, що впізнав саме особу, яка била його. Обвинуваченого він не знає, він не може стверджувати, що саме ОСОБА_7 на нього напав, грошові кошти в борг в нього не брав і в процесі нападу не чув вимогу про повернення грошових коштів. Хто саме стріляв він не бачив. З цивільним позовом не звертався до суду та на даний час грошові кошти йому не повернуті.

Вказані покази потерпілого повністю підтверджуються даними відповідного протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.07.2016 р. (а.п. 179 - 182 т. 3)., згідно якого потерпілий ОСОБА_10 впізнав як особу, яка безпосередньо здійснювала напад на нього, серед пред`явлених йому чотирьох осіб, особу зображену на фото під номером 4.

При цьому, відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.07.2018 року ОСОБА_17 зазначив, що на фото під номером 3, яке тотожне фото під номер 4 відповідно до наведеного протоколу від 15.07.2016 року, зображений ОСОБА_7 , якого він бачив у громадянина ОСОБА_18 в с. Трудове.

Також відсутні сумніви про те, що на фото під №4 та під №3 відповідно до вказаних протоколів впізнання за фотознімками від 15.07.2016 р. та від 09.07.2018 р. зображений саме ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні 25.02.2019 р. пояснив, що він проживає в АДРЕСА_5 . Із ОСОБА_7 знайомий декілька років. ОСОБА_7 приїздив до нього у гості, допомагав по роботі. ОСОБА_7 проживав в будинку поруч за адресою: АДРЕСА_6 . Востаннє ОСОБА_7 був у нього в гостях у 2018 році декілька місяців, це було перед його затриманням. Про те, що ОСОБА_7 знаходився у с. Трудове Кілійського району у судовому засіданні також повідомив і свідок ОСОБА_26 , який в судовому засіданні 25.02.2019 р. пояснив, що познайомився із ОСОБА_7 у с. Трудове Кілійського району приблизно рік назад, бачив його в останнє восени 2018 року.

Про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , про їх характер, про час та про предмети, якими вони були нанесені, свідчать дані висновку експерта №46 від 08.07.2016 року, згідно якого у ОСОБА_10 виявлені такі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку та забійної рани тім`яної області голови, а також вогнепальне проникаюче наскрізь кульове поранення м`яких тканин правої кисті. Закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку та забійної рани тім`яної області голови спричинені від дії тупого твердого предмету з обмеженими контактними поверхнями, які мають ребра. Поранення правої кисті могло бути спричинено внаслідок пострілу з вогнепальної зброї кульовим зарядом діаметром 0,9 - 1,0 см з вхідним отвором на тильній поверхні та вихідним отвором на внутрішній поверхні правої кісті. За критерієм розладу здоров`я вказані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, заподіяні в термін часу, вказаного в обставинах справи, тобто 26.05.2016 р., та в момент їх спричинення ОСОБА_10 найбільш імовірно знаходився своєю задньою чи боковою поверхнею тіла до нападника і знаряддя вчинення злочину (а.п. 223-224 т. 5).

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 26.05.2016 року, об`єктом огляду є ділянка місцевості, яка розташована по вул. Вилківська в м. Кілія біля будинків 2 та 4. Між будинками розташований виїзд з дворів на вул. Вилківська шириною 3 метра. Ширина проїзної частини вул. Вилківська складає 6 метрів. На території виїзду з двору на поверхні бетонних плит виявлено дві ділянки з речовиною бурого кольору схожої на кров, які позначені цифрами 1 та 2. На пішохідній доріжці на відстані 2,5 м. в східному напрямку були виявлені плями речовини бурого кольору схожу на кров. Біля даних плям на відстані 0,4 м. в північно-східному напрямку виявлений один патрон металевий сріблястого кольору від пістолета довжиною 22,5 мм, діаметром 9 мм., передній край патрону закруглений в середині є пластмасова перетинка, капсула білого кольору з ржавим ободком, не надколений, який помічений цифрою 4. Біля бордюру на доріжці виявлений другий патрон від пістолету, гільза якого має золотистий колір довжиною 22 мм, діаметром 9 м, передній край гільзи звужений в середині якої виявлена резинова куля. На донці гільзи є маркування «СОВА 9 мм», капсуль патрону асиметрично наколотий. Інших об`єктів виявлено не було (а.п. 182-187 т. 4).

Дані вказаного висновку експерта та протоколу огляду місця події також повністю підтверджують пояснення потерпілого ОСОБА_10 щодо обставин здійснення на нього нападу та завданих йому тілесних ушкоджень, у тому числі із застосуванням зброї, та повністю спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_7 в цій частині.

ОСОБА_9 вироком Кілійського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року визнаний винуватим у вчиненні цього злочину за ч. 2 ст. 187 КК відносно ОСОБА_10 у співучасті з іншими невстановленими особами (а.п. 126 - 133 т. 4).

Про те, що ОСОБА_7 приймав участь в нападі на ОСОБА_10 з метою заволодіння його майном також свідчать і дані слідчого експерименту від 28.07.2016 р. (а.п. 169 - 174 т. 4) та відеозапису слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 , згідно яким останній на місці розповів про обставини вчинення нападу на ОСОБА_10 по вул. Вилківська в м. Кілія та його учасників, які повністю співпадають з показами потерпілого. А також протоколом проведення слідчого експерименту від 07.07.2016 р. (а.п. 175 - 181 т. 4), та його відеозапису за участю свідка ОСОБА_27 , згідно якого вона розповіла, що вона була в стосунках з ОСОБА_7 та 25.05.2016 року чула розмови ОСОБА_28 з ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 про підготовку вчинення нападу на валютчика та бачила в них пістолет, а 26.05.2016 року за певних обставин прибувши на вказане ОСОБА_28 місце на окраїні міста Кілія, дочекалась ОСОБА_28 та виїхали вони вже разом до м. Білгород-Дністровська, при цьому ОСОБА_28 демонстрував грошові кошти купюрами номіналом 100 та 200 грн., та переклав їх частину до її сумки.

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що він знайомий із ОСОБА_24 , йому відомо, що ОСОБА_24 співучасник нападу на валютчика. Його попросили під`їхати до парку та він керував автомобілем «Кіа» універсал, чорного кольору із затонованим склом (а.п. 53 т. 2).

Також із оглянутого у судовому засіданні відеозапису (а.п. 206 т. 4) з камери відео- спостереження, яка розташована на будівлі магазину автомобільних запчастин по вул. Миру, в м. Кілія, та відеозапису з камери відеоспостереження, яка розташована на будівлі автозаправочної станції по вул. Кубишкіна в м. Кілія, відображено рух автомобілю марки «KIA Carens» чорного кольору з тонованим склом.

Згідно протоколу огляду предмету від 01.07.2016 р. (а.п. 188 т. 4, а.п. 86 - 90 т. 4), 21.05.2016 року о 17:16 годині номер телефону НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 здійснював телефонне з`єднання через базові станції, які розташовані в с. Караліно-Бугаз смт Затока та с. Шабо. Далі, встановлено, що 21.05.2016 року о 22:58 годині вказаний телефон здійснював телефонне з`єднання через базові станції, які розташовані на території Кілійського району в с. Шевченкове та с. Трудове Кілійського району. Останнє телефонне з`єднання відбулось на території с. Трудове о 23.05.2016 року о 20:00 годині. Далі, 26.05.2016 року о 19:52 годині відбулось телефоне з`єднання через базові станції, які розташовані в с. Кароліно-Бугаз - смт. Затока. Ці дані вказують на те, що ОСОБА_9 , який приймав участь у нападі на потерпілого ОСОБА_10 , незадовго до нападу на потерпілого знаходився у тому числі і у с. Трудове Кілійського району, де перебував і обвинувачений ОСОБА_7 .

Оглянуті у судовому засіданні два DVD-R 4.7GB диски (а.п. 208 т. 4), на яких відображено проведення слідчим СВ Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, ОСОБА_32 , слідчого експерименту, від 28.07.2016 року, в м. Кілія Одеської області, в присутності понятих, за участю захисника, підозрюваного ОСОБА_9 , в своїй сукупності, з усією очевидністю вказують на те, що ОСОБА_9 , знаходився в м. Кілія, пересувався на своєму автомобілі марки «КІА», моделі «Carens» чорного кольору, д.з. НОМЕР_1 , по вулицям міста Кілія, з 25.05.2016 року по 26.05.2016 року, та перебував, разом з іншими особами, в будинку АДРЕСА_7 , на відпочинку, а 26.05.2016 року на вул. Вилківська, за домовленістю з іншими особами, вчинив напад на ОСОБА_10 .

Заперечуючи свою причетність до нападу на ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_7 висунув версію про те, що, він в цей день забирав борг у ОСОБА_20 по АДРЕСА_3 в сумі 150 000 грн., а потерпілий ОСОБА_10 йому не відомий.

Вказана версія ОСОБА_7 повністю спростовується показами потерпілого ОСОБА_10 , які співпадають і підтверджуються даними висновку судово-медичної експертизи, протоколом огляду місця події, даними протоколів впізнання за фотознімками від 15.07.2016 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , від 09.07.2018 року за участю свідка ОСОБА_33 , даними протоколу слідчого експерименту від 28.07.2016 р. (а.п. 169 - 174 т. 4) і відеозапису до нього за участю підозрюваного ОСОБА_9 , протоколом слідчого експерименту від 07.07.2016 р. (а.п. 175 - 181 т. 4) і відеозапису до нього за участю свідка ОСОБА_27 , з яких випливає, що ОСОБА_7 у складі групи осіб здійснив напад на потерпілого ОСОБА_10 із застосуванням зброї з метою заволодіння грошовими коштами останнього, внаслідок чого ОСОБА_10 було завдано легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту, щодо неповідомлення потерпілого ОСОБА_10 про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, оскільки ст. 228 КПК України не передбачено обов`язок слідчого попереджати особу, яка впізнає, про кримінальну відповідальність. Крім того, потерпілий ОСОБА_10 будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо не правдиві покази під час судового розгляду, повністю підтримав дані вказаного протоколу впізнання за фотознімками від 15.07.2016 р.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що в протоколі фотознімки не були прошиті та скріплені печаткою, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки положенням ст. 228 КПК України такий обов`язок слідчого не встановлений. Разом з цим усі пред`явлені 4 фотознімки були роздруковані в самому протоколі, що унеможливлює їх відокремлення від нього без пошкодження самого протоколу, що виключає необхідність додатково їх прошивати чи скріплювати печаткою. Вказані фотознімки були пронумеровані, що дає змогу достеменно встановити особу, яку було впізнано.

Також під час пред`явлення потерпілому для впізнання за фотознімками стороною обвинувачення були дотримані вимоги ч. 7 ст. 228 КПК України, а саме фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню був пред`явлений особі, яка впізнає разом з іншими трьома фотознімками. При цьому фотознімки що пред`являлися не мають різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливало би на сприйняття зображення. Тобто особи на інших фотознімках тієї ж статті і не мають різких відмінностей з особою, яка підлягає впізнанню.

Стороною обвинувачення також були дотримані і вимоги ч. 6 ст. 228 КПК України щодо не пред`явлення особи для впізнання у подальшому після пред`явлення особи за фотознімками.

Крім того, в протоколі наведено сукупність ознак за якими потерпілий впізнав особу, як таку що здійснила в складі групи на нього розбійний напад. Таким чином, у суду не має підстав ставити під сумнів та не приймати до уваги дані протоколу впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_10 від 15.07.2016 року та визнає цей доказ допустимим.

Таким чином, з урахуванням сукупності вищезазначених доказів, колегія суддів, всупереч доводів апеляційних скарг, вважає доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Під час дослідження судом першої інстанції доказів в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 допитаний обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_15 та свідки ОСОБА_34 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , які надали чіткі та послідовні покази, які в свою чергу підтверджуються дослідженими доказами у справі, представлені стороною обвинувачення та які повністю підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 345 КК України, на підставі яких ухвалено обвинувальний вирок.

Так обвинувачений ОСОБА_7 вину не визнав та в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 30.01.2019 року він знаходився в неадекватному стані, оскільки приймав ліки, тому майже нічого не пам`ятає. ОСОБА_15 він не бив, а тільки штовхнув, через те, що той його образив. Після судового засідання його одразу помістили в карцер. Він не мав наміру бити ОСОБА_15 , знущатися над ним. Коли саме це було, дату та час, він не пам`ятає. В той час у нього було загострення невралгії, лікар-невролог йому прописав приймати медичні препарати. Він не пам`ятає із-за чого виник конфлікт. На відео з камер відеоспостереження видно, що він не бив ОСОБА_15 , а тільки відштовхнув його, це був не удар, а поштовх. В обличчя він не бив, в нього не було такої можливості фізично, оскільки знаходився під дією ліків, тільки штовхнув у груди. Працівники СІЗО виражалися на його адресу образливо, це і спровокувало його на такі дії. Він відштовхнув ОСОБА_15 від себе, щоб не виник ще більш серйозний конфлікт. В той день він собі наніс порізи на руках та ногах, щоб звернути на себе увагу.

Як вбачається із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 30.01.2019 року (а.п. 212 т. 4) прийнято усну заяву ОСОБА_15 , ст. оперуповноваженого ДУУСУ про нанесення тілесних ушкоджень 30.01.2019 року біля 21 год. 00 хв. обвинуваченим ОСОБА_7 під час супроводження його в приміщення карцера ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор». Ця заява потерпілого ОСОБА_15 , стала підставою для внесення 31.01.2019 року відповідних відомостей до ЄРДР за №0000254 та початку досудового розслідування (а.п. 210 т. 4).

Потерпілий ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що під час супроводу обвинуваченого ОСОБА_7 до карцеру, останній поводив себе буйно, наніс один удар правою рукою в його обличчя. Після цього він, разом із ОСОБА_35 та ОСОБА_36 заламали руки за спину ОСОБА_7 та вдягли кайданки. До карцеру було вирішено помістити обвинуваченого через те, що він порушив правила тримання ув`язнених, не хотів виходити з камери та їхати до суду на судове засідання. Постанову про поміщення ОСОБА_7 до карцеру видав начальник установи.

Згідно витягу з наказу №105/ЩС-18 від 31 жовтня 2018 року відповідно до пп. 1 п.1 ст. 65 Закону України «Про національну поліцію» призначено старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_15 старшим оперуповноваженим оперативного відділу ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» (а.п. 231 т. 4).

Вказані показання потерпілого повністю узгоджуються з показами свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_14 , які пояснили, що вони знаходилися на добовому чергуванні, під час супроводу до карцеру ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_15 по обличчю.

Про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_15 , про їх характер, про час та про предмети, якими вони були завдані, свідчать дані висновку №42 від 15 лютого 2019 року, згідно якого у ОСОБА_15 виявлено синець в лівій величній області. Характер, морфологічні особливості описаного ушкодження у ОСОБА_15 свідчать про те, що він являється результатом дії (удару) тупого предмета. Характер ушкодження і ступінь враженості морфологічних особливостей в області їх (синець синюшного кольору з чіткими контурами) можуть вказувати на те, що наявне ушкодження у ОСОБА_15 , могло утворитися протягом доби до моменту обстеження. Наявний синець (в лівій величній області) у ОСОБА_15 має незначні скороминучі наслідки, тривалістю не більш як шість днів та згідно з п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. У зв`язку з відсутністю в ушкодженні відображення характерних слід утворюючих ознак травмуючого предмета, висловитися про конструктивних особливостей контактуючої поверхні зіткнення не представляється можливим. Не виключено, що виявлені тілесні ушкодження могли бути спричинені за обставин, які зазначає ОСОБА_15 - «…затриманий ОСОБА_7 , знаходячись в режимному приміщенні ДУУСУ, вчинив опір працівнику вказаної установи та спричинив ОСОБА_15 тілесні ушкодження…» (а.п. 220-221 т. 4).

Про те, що саме ОСОБА_7 завдав ОСОБА_15 вказані тілесні ушкодження також свідчать покази свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що ввечері, точний час він не запам`ятав, під час поміщення до карцеру ОСОБА_7 , останній вдарив ОСОБА_15 в область обличчя. Він стояв біля дверей та бачив удар. Після того, як ОСОБА_7 привезли з суду він поводився агресивно.

Відповідно до постанови №66 про поміщення обвинуваченого до карцеру від 30.01.2019 року (а.п. 230 т. 4) обвинувачений ОСОБА_7 допустив порушення режиму тримання, яке полягає в тому, що 28.01.2019 року обвинувачений ОСОБА_7 звернувся з усною заявою до начальника відділу СВ та ПР капітана вн.сл. ОСОБА_37 щодо надання довіреності на ім`я його дружини. Йому було роз`яснено законні підстави та порядок посвідчення заповітів та довіреностей осіб узятих під варту та засуджених, стосовно яких вирок не набув законної сили. На що у обвинувачений ОСОБА_7 відреагував неадекватно, погрожував фізичною розправою, висловлювався нецензурною лайкою вимагаючи надати йому довіреність. Таким чином, своїми діями він порушив п. 4.2. І розділу (Ув`язнені і засуджені зобов`язані: Не здійснювати умисних дій, що загрожують життю і здоров`ю інших осіб, а також принижують їх гідність; бути ввічливими між собою, а також з персоналом СІЗО, не вступати в суперечки з персоналом СІЗО, не принижувати його гідність, не протидіяти виконанню ним своїх обов`язків. На вимогу персоналу СІЗО повідомляти своє прізвище, ім`я та по-батькові, давати письмові пояснення), п. 4.3. І розділу (Ув`язненим і засудженим забороняється: порушувати правила поведінки та правила тримання під вартою вступати в суперечки та встановлювати неслужбові стосунки з персоналом СІЗО, а також особами, які їх відвідують; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська) Правил внутрішнього розпорядку в слідчих ізоляторах ДКВС України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.13 №460/5. Розглянувши матеріали перевірки за фактом порушення вирішено ОСОБА_7 за грубе порушення режиму тримання помістити в карцер на 8 діб. (а.п. 230 т. 4).

Протоколом огляду місця події від 30.01.2019 року (а.п. 213-217 т. 4) встановлено, що об`єктом огляду являється приміщення карцеру корпусу №1 ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор». На момент огляду вхід до приміщення коридору, який веде до карцеру, в якому перебуває ОСОБА_7 . На момент огляду двері, які ведуть до карцеру металеві, є сліди кіптяви, під час огляду присутній запах диму. З внутрішньої сторони вхідної двері присутні плями бурого кольору. Приміщення карцеру на момент огляду, в якому знаходиться ОСОБА_7 на підлозі виявлено плями бурого кольору, на підлозі розстеллено матрац. Під час огляду будь-яких інших предметів не виявлено.

Висновком за фактом застосування старшим оперуповноваженим оперативного відділу старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_15 заходів фізичного впливу та спеціальних засобів від 21.02.2019 року (а.п. 232-237 т. 4) встановлено, що під час супроводу обвинуваченого до карцеру, останній поводив себе буйно, висловлювався лайкою в адресу адміністрації установи, намагався провокувати співробітників установи на конфлікт, висловлював намір здійснити акт членоушкодження, чим порушив зобов`язання обвинуваченого, передбачені абзацами 3/5 пункту 4.2 та абзацами наказу Міністерства юстиції України №460/5. Під час поміщення до карцеру, обвинувачений наніс один удар правою рукою в обличчя старшого оперуповноваженого оперативного відділу старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_15 . Після чого до вказаного обвинуваченого було застосовано прийом рукопашного бою (загиб обох рук за спину) та спеціальний засіб, а саме, кайданки. Дана подія зафіксована на відеореєстратор, що офіційно зареєстрований в Установі. З письмових пояснень ОСОБА_15 стало відомо, що ОСОБА_7 під час поміщення до карцеру вів себе буйно, провокував співробітників Установи на конфлікт, погрожував розправою, на зауваження за заклики заспокоїтися не реагував, після чого наніс ОСОБА_15 удар в обличчя, після чого з метою недопущення подальших протиправних дій до вказаного обвинуваченого, дійсно, було застосовано заходи фізичного впливу та спеціальний засіб. Комісією встановлено, що дії ОСОБА_15 були правомірними. Після даної події обвинуваченого було оглянуто черговим фельдшером медичної частини №22. Під час огляду тілесних ушкоджень не виявлено. За результатами висновку вирішено вважати, що факт застосування старшим оперуповноваженим оперативного відділу старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_15 заходів фізичного впливу та спеціальних засобів правомірним.

Відповідно до оглянутого судом першої інстанції 17.06. 2020 року відеозапису (а.п. 123 т. 5) та протоколу огляду предмету від 22.02.2019 року (а.п. 224-225 т. 4) слідчим слідчого відділу Ізмаїльського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_38 проведено огляд предмету, а саме: електронного носія інформації марки «Intenso» (а.п. 238 т. 4), на якому міститься відеозапис з нагрудного відеореєстратора назви «Law Enforcenevt Audio аnd Video Recorder User Manual» чергового помічника ДУ «ІСІ» ОСОБА_13 , що виданий 19.02.2019 року начальником оперативного відділу ДУ «ІСІ» ОСОБА_14 . У результаті перегляду відеофайлу під назвою «Х70000__0065» встановлено, що зйомка відбувається в режимному приміщенні на території ДУ «ІСІ». У період з 00:01:13 по 00:01:34 зафіксовано як обвинувачений ОСОБА_7 у підвищеному тоні висловлюється на адресу працівників ДУ «ІСІ» з приводу свого незадоволення тим, що йому потрібно переміститися в інше приміщення. Далі, у період з 00:03:53 по 00:04:42 на відеозаписі міститься діалог між ОСОБА_7 та співробітником оперативного відділу ДУ «ІСІ» ОСОБА_15 , що відбувся в режимній кімнаті ДУ «ІСІ», під час якого ОСОБА_7 використовує нецензурну лайку та образливі виклики на адресу ОСОБА_15 . Потім, з 00:04:43 по 00:04:51 ОСОБА_7 різко направляється до ОСОБА_15 та штовхає його, супроводжуючи свої дії грубими виразами на адресу останнього. Після образливих висловів щодо ОСОБА_15 , ОСОБА_7 різким махом кулака правої руки наносить удар в голову ОСОБА_15 , що чітко видно на відеозаписі, в період з 00:04:52 по 00:04:53. Одразу ж у вказану кімнату забігли співробітники ДУ «ІСІ» та запобігли нанесенню інших травматичних ударів ОСОБА_15 . Далі ОСОБА_7 висловлювався та виражав свою неповагу ОСОБА_15 та іншим співробітникам ДУ «ІСІ». В іншій частині даний відеозапис не містить ніякої інформації, що має значення для досудового розслідування. Після огляду об`єкт огляду упаковано у білий конверт та опечатано.

Як вбачається із довідки про заохочення та стягнення під час перебування в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» обвинуваченого ОСОБА_7 (а.п. 245 т. 4) та характеристики начальника ВСПС на обвинуваченого ОСОБА_7 (а.п. 246 т. 4) за час тримання в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» характеризується негативно, не одноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення режиму тримання, заохочень не має. Правомірних взаємовідносин з персоналом не дотримується. На заходи виховного та профілактичного впливу реагує незадовільно, проявляє агресію до персоналу установи. Знаходиться на профілактичному обліку, як особа, схильна до скоєння акту членоушкодження та втечі (наказ №38 від 29.08.2018 року), також знаходиться на профілактичному обліку, як особу схильну до нападу (наказ №5 від 31.01.2019 року). Спальне місце намагається утримувати у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Не виконує законні вимоги персоналу установи. До обов`язків чергового по камерному приміщенню ставиться незадовільно.

Щодо доводів захисника про те, що у висновку судово-медичної експертизи №42 від 15.02.2019 року не зазначено, що експерта попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, оскільки ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2019 року (а.п. 218-219 ) про призначення судово- медичної експертизи експерта було попереджено про кримінальну відповідальність та у висновку вказано, що він складений на підставі вказаної ухвали слідчого судді.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що усі вищезазначені докази є взаємопов`язаними та достатніми для висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 345, а саме умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легке тілесне ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що у вироку вказано обчислювати строк покарання з 23 жовтня 2021 року, а ні з моменту затримання 10 липня 2018 року, спростовуються вироком суду першої інстанції в якому ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення в строк покарання у виді позбавлення волі з 10 липня 2018 року по 22 грудня 2020 року та з дня проголошення вироку, а саме з 23 жовтня 2021 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що районний суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив докази, дав їм належну правову оцінку, на підставі чого прийшов до обґрунтованих висновків по суті обвинувачення, з якими погоджується й апеляційний суд, у зв`язку з чим вважає доводи апеляційних скарг про непричетність ОСОБА_7 до кримінальних правопорушень безпідставними.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У п. 3 постанови №7 від 24.10.2003 Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Так, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, зокрема, його характеристики з місця перебування, враховуючи, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення чисельних умисних злочинів проти власності, а також особливо тяжкого злочину проти життя особи, що також характеризує його особу, та знов вчинив умисний тяжкий злочин проти власності із застосуванням насильства, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дійшов висновку, що його перевиховання та виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 2 ст. 187 та ч. 2 ст. 345 КК України.

Зазначений вид покарання за своїм розміром є законним, достатнім, співрозмірним, справедливим та призначений у відповідності до вимог статей 50 та 65 КК України.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі №756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що постановлений вирок відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи наведене апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з дотримання принципу повноти, об`єктивності та всебічності розгляду справи, висновки суду ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а призначене обвинуваченому покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні №0000793 внесеному до ЄРДР 30.08.2016 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 345 КК України - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4