Дата документу 20.04.2023 Справа № 335/4734/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4734/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/815/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 березня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Запорізької області, Гуляйпільського району с.Зелене, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.2 ст.289, ч.1 ст.263 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 березня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб тобто до 26 травня 2023 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем його мешкання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції апелянт не погоджується оскільки суд проігнорував та не прийняв до уваги такі обставини:

- обвинувачений ОСОБА_6 жодного разу не перешкоджав встановленню істини по справі.

- в матеріалах кримінального провадження відсутні фактичні дані, на підставі яких можна вважати, що інший альтернативний запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

Апелянт зазначає, що має постійне місце проживання, позитивну характеристику, малолітніх дітей на утриманні.

При цьому, суд не врахував його сімейний стан, соціальні зв`язки, стан його здоров`я та місце проживання.

Крім того, судом першої інстанції не була вказана наявність «відповідних та достатніх» підстав тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що він перебуває під вартою більше ніж 4 роки без вагомих на те підстав.

В ухвалі суду відсутній аналіз актуальності ризиків, які на початку судового розгляду були підставами для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя перебуває об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК України.

Встановлено, що 25 березня 2019 року о 11 годині 10 хвилин ОСОБА_6 затримано в порядку ст.208 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27 березня 2019 року, ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці до 23 травня 2019 року включно.

Строки продовження обвинуваченому тримання під вартою в ході судового розгляду кримінального провадження продовжувалися судом. Строк дії запобіжного заходу спливає 31 березня 2023 року, однак завершити кримінальне провадження до вказаної дати є не можливим з незалежних від суду причин.

Прокурор ОСОБА_7 у судовому засіданні у відповідності до вимог ст.331 КПК України, просив продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати на даний час. Такими ризиками вказав: ризик переховування від суду, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, ризик перешкоджання обвинуваченим встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні, ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Прокурор вважає, що тримання під вартою ОСОБА_6 є єдиним запобіжним заходом, який здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду даного кримінального провадження. Застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищезазначеним ризикам, визначеним ст.177 КПК України, у зв`язку з чим, просив продовжити строк застосування до обвинуваченого обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 проти продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо свого підзахисного заперечувала. Заявила клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на будь який, не пов`язаний із триманням під вартою, зокрема домашній арешт, зазначивши що на теперішній час ризики, передбачені ст.177 КПК України стороною обвинувачення не підтверджуються. Крім того, ОСОБА_6 одружений, має на утриманні трьох дітей, які на даний час перебувають під опікою дружини, у котрої є хвора матір. Він не має наміру переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків та вчиняти інші кримінальні правопорушення. Крім того, ризик перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, прокурором на думку захисника взагалі заявляється необґрунтовано. Раніше вказаний ризик судом був відхилений, а тому посилання прокурора на те, що ОСОБА_6 має намір перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином є безпідставним.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав доводи захисника, проти продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, підтримав надіслане ним раніше на адресу суду клопотання про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт за місцем його мешкання: АДРЕСА_1 , зазначивши що ризики, передбачені ст.177 КПК України, стороною обвинувачення не обґрунтовані та не доведені. Вважає, що саме зміна запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю буде відповідати вимогам КПК України щодо належного виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та буде вчинено в інтересах малолітніх дітей.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурорів, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК України, які є тяжкими злочинами, за які передбачено суворе покарання, пов`язане виключно з ізоляцією від суспільства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на характер висунутого обвинувачення та конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_6 правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який не працює, постійного джерела доходів не має, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, раніше він неодноразово судимий, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, наразі ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні трьох тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, вказані обставини свідчать про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на цей час.

Також, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.263 КК України, вчиненому в той час, коли інші провадження щодо нього (за ч.1 ст.121, ч.2 ст.289 КК України) вже знаходились в суді. При цьому, у провадженні за ч.1 ст.289 КК України він був звільнений з-під варти під заставу та обвинувачується у вчиненні нового злочину через короткий проміжок часу після звільнення.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу, не зменшились.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальному правопорушенні, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту в т.ч. обвинуваченим, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

На думку колегії суддів, існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, у цьому провадженні є доведеним.

Доводи апелянта про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні фактичні дані, на підставі яких можна вважати, що інший альтернативний запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченого, є необґрунтованими та суперечать фактичними обставинами справи.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Ці висновки суду першої інстанції захисником не спростовані з наданням відповідних доказів.

Судової тяганини з наявних матеріалів не убачається, дослідження доказів ще триває, як встановлено при апеляційному розгляді, судовий розгляд не завершений з об`єктивних причин.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він перебуває під вартою більше ніж 4 роки без вагомих на те підстав, є безпідставними, оскільки в достатній мірі доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого ОСОБА_6 перебувати на волі, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення зазначених вище ризиків.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що він має постійне місце проживання, позитивну характеристику, малолітніх дітей на утриманні, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшує встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 березня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб тобто до 26 травня 2023 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4