Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6432/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №295/6432/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_13 на вирок Богунського районного суду м.Житомира від 19 січня 2022 року відносно

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання за цим законом - 1 (один) рік 6 (шість) місяців обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися на реєстрацію в уповноважений орган з питань пробації.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 100000 (сто тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Уточнений цивільний позов ОСОБА_9 до ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" - залишено без розгляду.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз в сумі 5230 (п`ять тисяч двісті тридцять) грн. 40 коп.

Автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який повернуто ОСОБА_11 , залишено його володільцю.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 09.03.2020 близько 00 год. 57 хв., ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Перемоги зі сторони вул. Л. Українки в напрямку до вул. М. Сциборського у м. Житомирі, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху, а саме наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, не зменшив швидкість, а у разі потреби не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого ОСОБА_11 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який перетинав проїзну частину вул. Перемоги у м. Житомирі, в межах пішохідного переходу, який знаходився по напрямку руху транспортного засобу перед перехрестям вулиць Перемоги та Домбровського в м. Житомирі, зліва направо відносно руху транспортного засобу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних саден на обличчі, лівої кисті, в лівій клубовій ділянці (ділянка кісток тазу), розрив передньої хрестоподібної зв`язки лівого колінного суглобу, котрий ускладнився синовіїтом (запалення колінного суглоба). Дані тілесні ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості по критерію довготривалого розладу здоров`я.

Так, необережні дії ОСОБА_11 , які виразились в порушенні вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Необережні дії ОСОБА_11 , які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження, кваліфіковано судом за ч.1 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_12 просить змінити вирок в частині стягнення на користь ОСОБА_9 100 000 (сто тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди та ухвалити новий вирок в частині стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 30 000 грн відшкодування моральної шкоди, в решті просить вирок суду 1 інстанції залишити без змін. Вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував належним чином підстави відшкодування обвинуваченим моральної шкоди, допустив порушення принципу розумності, справедливості та співмірності. Зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 не надав суду доказів того, що він дійсно пережив психологічну травму, наслідком якої є втрата можливістю займатися працею та порушення звичайного ритму життя, не надав медичних документів, які б підтверджували погіршення психоемоційного стану потерпілого, доказів на підтвердження показів потерпілого у необхідності проведення оперативного лікування, встановлення групи інвалідності. Мотивує свої вимоги тим, що потерпілий був виписаний із стаціонарного лікування з медичного закладу 13.03.2020 року, а за додатковою допомогою звернувся 24.03.2020 року, а тому протягом цих 11 днів міг отримати додаткові тілесні ушкодження. Зазначає, що обвинувачений свою вину визнав, двічі приходив до потерпілого в лікарню з бажанням з`ясувати обставини ДТП та надати допомогу у лікуванні, але ці обставини не були враховані судом. Звертає увагу на неповноту судового розгляду в частині дотримання вимог ч.2 ст.332 КПК України, так як поза увагою суду залишена та обставина, що згідно висновку СМЕ №642 від 01.04.2020 року для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень необхідна явка потерпілого в обласне бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради. Захисник посилається на обопільну вину учасників ДТП та порушення потерпілим п.4.4 Правил дорожнього руху, який будучи в стані алкогольного сп`яніння, одягнутий в темний одяг перетинав нерегульований пішохідний перехід, що вплинуло на поведінку обвинуваченого.

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженню ОСОБА_13 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді арешту строком на 2 місяці без позбавлення права керувати транспортними засобами, в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Вказує, що судом першої інстанції не враховано обставини скоєного ОСОБА_11 кримінального правопорушення, а саме вчинення ДТП у населеному пункті на нерегульованому пішохідному переході, де він, як водій джерела підвищеної небезпеки, повинен бути максимально уважним, мав передбачити можливе перебування осіб у вказаному місці, вжити заходів для належного контролю оточуючої обстановки під час здійснення проїзду автомобілем вказаного відрізку автодороги. Також, не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який протягом майже 2 років з дня ДТП не вибачився перед потерпілим, ніяким чином не намагався відшкодувати заподіяну шкоду та усунути наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, а також не визнав своєї вини у вчиненні вказаного правопорушення. Обвинувачений навпаки намагався спотворити інформацію про обставини ДТП, затягнути строки судового розгляду через свої неявки (близько 9 разів) на судові засідання без поважних причин, що потягло за собою накладення суддею Богунського районного суду м.Житомира 11.10.2921 року на ОСОБА_11 грошового стягнення за злісне ухилення від явки до суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника прокурор вказує, що вона є необґрунтованою, безпідставною, а тому просить залишити її без задоволення. Аргументує свої заперечення тим, що під час судового розгляду кримінального провадження Богунським районним судом м.Житомира досліджено всі обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення в частині визначення розміру моральної шкоди та стягнення її на користь потерпілого.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу прокурора і заперечила щодо апеляційної скарги захисника, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення та задовольнити апеляційну скаргу захисника, заперечення потерпілого та його захисника проти задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого та підтримку апеляційних вимог прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу захисника слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , а також розмір відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 .

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість та відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 покарання з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції в частині визначення виду і розміру призначеного покарання дотримався вказаних вимог кримінального закону.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 12 липня 2018 (справа № 745/398/16-к), від 27 березня 2019 року (№750/6149/17), від 20 листопада 2019 року (№ 628/1614/17), від 27 лютого 2020 року (№610/84/19), від 19 серпня 2021 року (№ 759/8998/21), та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи ОСОБА_11 покарання за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, характер вчиненого діяння, тяжкість наслідків тощо), особу винного й відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, судом було встановлено, що відповідно до статті 12 КК, обвинувачений скоїв нетяжкий злочин, раніше не судимий, має неповнолітнього сина. Також судом враховано результати досудової доповіді Корольовського районного відділу ФДУ «Центр пробації» про низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький рівень небезпеки для суспільства та можливе виправлення і досягнення обвинуваченим правослухняної поведінки без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства (а.67-69 т.1).

При цьому, апеляційний суд враховує також думку потерпілого ОСОБА_9 та його представника, які підтримали апеляційні вимоги прокурора в частині призначення ОСОБА_11 реальної міри покарання у виді арешту строком на 2 місяці без позбавлення права керувати транспортними засобами, однак звертає увагу на те, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Аналогічна думка викладена і в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2019 року, де зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_11 призначене у виді обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим в наслідок м`якості у суду не має.

На переконання апеляційного суду, призначене ОСОБА_11 покарання зі застосуванням ст.75 КК України, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Твердження прокурора про те, що суд не взяв до уваги обставини скоєння ОСОБА_11 кримінального правопорушення, а саме, вчинення ним ДТП у населеному пункті, на нерегульованому пішохідному переході, а також не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, який вину не визнав, не вибачився перед потерпілим, ніяким чином не намагався відшкодувати заподіяну шкоду є безпідставними, оскільки ці обставини повністю враховані судом при призначенні покарання, в тому числі шляхом встановлення відсутності обставин, що пом`якшують покарання та взяті до уваги у сукупності з іншими обставинами провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений намагався спотворити інформацію про обставини ДТП, затягнути строки судового розгляду через свої неявки (близько 9 разів) на судові засідання без поважних причин апеляційний суд в даному випадку, не бере до уваги, так як, на думку колегії суддів, вказані обставини у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого виду покарання.

У зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі прокурора відсутнє достатнє та переконливе обґрунтування неможливості застосування ст.75 КК України до обвинуваченого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, апеляційний суд вважає, що висновок про можливість виправлення ОСОБА_11 із призначенням покарання із застосуванням ст.75 КК України на підставі тих конкретних обставин, що встановлені у цьому кримінальному провадженні, є вмотивованим, а призначене покарання у виді обмеження волі не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання.

В апеляційній скарзі не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому судом першої інстанції, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора - відсутні.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого про те, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди, колегія судді зазначає наступне.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За змістом ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, рішення суду в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди в розмірі 100000 грн. не відповідає вказаним вимогам закону.

Частиною 5 ст.128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Як убачається з матеріалів провадження, потерпілим ОСОБА_9 заявлено відповідний цивільний позов, в подальшому уточнено його, в якому останній, окрім втраченого заробітку та витрат на правову допомогу, просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_11 на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок вчиненого щодо нього кримінального правопорушення в сумі 295 000 грн. (а.35-40, 195-201 т.1).

Задовольняючи позов щодо відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 , суд врахував, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому спричинено моральні та фізичні страждання, які дійсно позначили негативні зміни у його житті, думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання, насторогу, тривогу. Крім того, судом враховано, що в момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес та продовжує нести моральні страждання, переживання, стреси та інші негативні фактори, які виміряти в грошовому еквіваленті неможливо. Також суд взяв до увагу поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, який тривав понад півтора року, жодного разу останній не висловив свій жаль з приводу події, не приніс публічні вибачення потерпілому, а всіляко намагався применшити свою вину.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність факту завдання потерпілому моральної шкоди, проте, на думку колегії суддів, розмір відшкодування, який визначений судом першої інстанції, не відповідає ступеню моральних страждань потерпілого та незручностей, викликаних вимушеними змінами його укладу та способу життя.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у п.п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її суть, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, не врахував, як того вимагає закон (ст. 23 ЦК України), вимоги розумності, виваженості та справедливості, що і призвело до постановлення необґрунтованого рішення в частині вирішення цивільного позову.

Враховуючи вище наведені обставини в їх сукупності, на переконання колегії суддів, компенсацією моральної шкоди, яка б відповідала ступеню моральних страждань потерпілого буде грошова сума у розмірі 60000 грн., яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого у рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди.

На думку апеляційного суду грошовий еквівалент моральних страждань ОСОБА_9 у розмірі 60 000 грн., відповідатиме критеріям виваженості, справедливості та розумності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди слід змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди, чим частково задовольнити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_12 .

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Богунського районного суду м.Житомира від 19 січня 2022 року відносно ОСОБА_11 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди - змінити.

Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди з суми 100000 грн. до 60000 (шістдесят тисяч) грн.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :