ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2427/23 Справа № 207/704/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000019 від 05.01.2019 рокуза апеляційними скаргами прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська, громадянина України, не працюючого, освіта середня спеціальна, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, який проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого ,-

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 - не обирався. Строк відбування покарання обчислюється з моменту його затримання.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди- 10169 гривень 94 копійки, моральної шкоди 100 000 гривень. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.

Процесальні витрати відсутні.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

5 січня 2019 року приблизно о 5.00 годині ОСОБА_7 , знаходячись біля торговельного кіоску, розташованого за адресою : м. Кам`янське, вулиця Дунайська, 41-В, маючи намір на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, посварився з раніше знайомим йому ОСОБА_10 , в ході якої наніс йому множинні удари руками та ногами по голові та тулубу, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді :

- повторної важкої закритої черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку 3-го ступеню, з синцями навколо правого та лівого ока, саднами на голові, обличчі, з гострою субдуральною гематомою лівої гемісфери головного мозку ( 5 січня 2019 року операція кістково-пластинчата трепанація черепа ліворуч, видалення гострої субдуральної гематоми, резекція вогнищ забою лівої скроневої частки, приточно-відточне дренування субдурального простору ), дислокаційним синдромом, яка ускладнилась інтелектуально-мнестичними когнітивними розладами, судомним синдромом - відносяться до тяжких тілесних пошкоджень, по ознаці небезпеки для життя;

- закритого перелому 5-ї плюснової кістки лівої стопи - відноситься до середнього ступеню тілесних пошкоджень, яке викликало тривалий розлад здоров`я більше 21 дня ;

- саден тулубу, синця правого плеча - відносяться до легких тілесних пошкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Після чого місце вчинення кримінального правопорушення полишив.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння .

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.1 ст121 КК, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було враховано приписи ст. 65 КК та п.п.1,2 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, оскільки обвинувачений фактично свою вину у скоєному злочині не визнав. При цьому, як зауважує апелянт, судом не було встановлено наявності передбачених статтями 66,67 КК ані пом`якшуючих, ані обтяжуючих покарання ОСОБА_7 обставин. Тому вважає, що призначене обвинуваченому покарання не буде сприяти досягненню його мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженим, так і іншими особами.

З урахуванням вищенаведеного прокурор просить апеляційний суд скасувати вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник потерпілого - адвокат ОСОБА_11 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.1 ст.121 КК, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що судом не дотримано вимог статей 50, 65 КК, оскільки на протязі всього часу судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у скоєному злочині не визнавав і лише перед закінченням розгляду справи вину визнав частково та відшкодував потерпілому лише 1832 грн на лікування незважаючи на те, що потерпілий ОСОБА_10 був змушений перенести тяжкі операції та залишився інвалідом. При цьому, як зауважує апелянт, судом не було встановлено наявності пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин, але суд безпідставно призначив винному покарання, наближене до мінімального.

З урахуванням вищенаведеного представник потерпілого просить апеляційний суд скасувати вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 та його представник адвокат ОСОБА_11 не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили, але їх неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора на підтримку поданих апеляційних скарг, який наполягав на їх задоволенні у повному обсязі та просив посилити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , вислухавши обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.121 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються прокурором та потерпілим в апеляційних скаргах, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційних скарг убачається, що прокурор та представник потерпілого фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Так, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч.1 ст.121 КК, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, шкоду відшкодовав частково.

Обставин, що відповідно до статей 66, 67 КК пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.

При цьому суд фактично врахував й встановлення потерпілому ОСОБА_10 3 групи інвалідності внаслідок отриманих через злочинні дії обвинуваченого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ( т.2 а.с.194).

Отже з такими висновками місцевого суду погоджується й колегія суддів та вважає, що обраний вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідатиме визначеним статтями 50, 65 КК загальним засадам та меті покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. На думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому покарання- є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винної та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для посилення покарання обвинуваченому, на чому наполягають прокурор та потерпіла сторона, не наведено, а суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено в межах санкції статті кримінального закону за ч.1 ст.121 КК та не є мінімальним.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, а вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 - залишити без задоволення, а вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4