ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2165/23 Справа № 243/6394/21 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м.Кривий Ріг

19.06.2023р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.05.2023р., якою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Слов`янськ Донецької області, проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 ,

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Житомирська установа виконання покарань» на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 10.07.2023р. включно.

за участю захисника ОСОБА_5

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Житомирська установа виконання покарань» на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 10.07.2023р. включно.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено захисником в інтересах обвинуваченого, який в апеляційній скарзі:

- вказує, що після спливу тривалого часу, навіть обґрунтована підозра не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, перелік законодавчих (стандартних) підстав для продовження строку тримання під вартою є порушенням п. 4 ст. 5 ЄКПЛ, про що наведено у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України»;

- вказує, що ризики передбачені ст. 177 КПК України повинні відповідати конкретним фактам та бути підтвердженими, проте жоден з ризиків прокурором не доведений, особливо ризик переховування, який в умовах воєнного стану є необґрунтованим;

- наголошує, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, справа судом по суті не розглядається, а лише продовжується строк тримання під вартою, що суперечить ч. 3 ст. 5 ЄКПЛ;

- вказує, що підозра необґрунтована, докази винуватості обвинуваченого відсутні, та докази, які долучені до матеріалів кримінального провадження, отримані всупереч вимог діючого законодавства;

- наголошує, що потерпілі під час судових засідань не могли надати чіткої відповіді, чи впізнають обвинуваченого, потерпілий ОСОБА_7 взагалі відмовляється від участі у судових засіданнях;

- вказує, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, а саме дружину, з якою проживає у цивільному шлюбі, та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, підтримує тісні взаємовідносини з батьками;

- прохає оскаржувану ухвалу скасувати, застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Про дату час та місце прокурор повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, подав заперечення на апеляційну скаргу захисника, прохав судове засідання провести за його відсутності.

Участь обвинуваченого у судовому засіданні забезпечена шляхом проведення ВКЗ із ДУ «Житомирська УВП № 8», проте через технічно неспроможність відозв`язок не було встановлено, захисник не заперечував проти розгляду апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді доповідача, доводи захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у тому, що березні 2021р. він перебуваючи у лісосмузі, розташованій поблизу м. Миколаївка Донецької області, використовуючи пристрій для пошуку металу дістав з землі не встановлену в ході досудового розслідування вогнепальну зброю, яку переніс за місцем свого мешкання в АДРЕСА_1 , де почав зберігати, тим самим здійснив умисне незаконне носіння та зберігання вогнепальної зброї,

Крім того 23.03.2021р., приблизно о 07 год. 15хв. обвинувачений, маючи при собі невстановлену в ході досудового розслідування вогнепальну зброю, перебуваючи на території пункту прийому металобрухту в АДРЕСА_2 , де шляхом вільного доступу увійшов до приміщення металевого вагону, направив зброю в бік ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та здійснив постріл у стіну приміщення й висунув вимогу останнім щодо протиправного наміру заволодіти грошовими коштами. Вказану погрозу ОСОБА_8 сприйняла як реальну загрозу та ОСОБА_9 її життя і здоров`я. Після цього ОСОБА_6 дістав з сейфу грошові кошти в сумі 13 400грн. та вийшов з приміщення металевого вагону на вулицю, де побачив потерпілого ОСОБА_7 , в якого здійснив один постріл, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді відкритого уламкового вогнепального перелому правого стегна. Після цього обвинувачений продовжуючи свій злочинний умисел повернувся до приміщення металевого вагону та відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_8 , - мобільним телефоном марки «Redmi 10A» та планшетом марки «Lenovo», після чого з місця скоєння втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався не те, що обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України перебуває на розгляді в суді першої інстанції. При цьому суд першої інстанції врахував відомості про сукупність обстави пред`явленого обвинувачення, та обсяг відомостей, які були повідомленні в судовому засіданні прокурором в його клопотанні, та дійшов до переконання, що висновки, викладені в клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого є обґрунтованими та допустимими. Суд вважав заявлені прокурором ризики підтвердженими, а саме ймовірність того, що обвинувачений у разі зміни запобіжного заходу на не пов`язаний з триманням під вартою може переховуватись від суду задля уникнення кримінальної відповідальності, оскільки можливість уникнення покарання може бути для обвинуваченого меншим злом аніж процедура його відбування у разі визнання його винним.

Також суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя та здоров`я осіб, які зазнали нападу, в результаті якого заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, та поєднаному з проникненням у інше приміщення та сховище, а тому ризик продовження вчинення кримінальних правопорушень та ризик втечі існують з високим ступенем ймовірності.

Суд першої інстанції також у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону розглянув й альтернативні триманню під вартою заходи забезпечення кримінального провадження щодо обвинуваченого, проте не встановив достатніх підстав для його зміни, при цьому судом першої інстанції також були досліджені правові висновки, викладені у рішеннях ЄСПЛ «Смирнов проти Росії», «Бессієв проти Молдови», «Ілійков проти Болгарії».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України, належним дослідив у судовому засіданні сукупність обставин, які стали підставою для продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме існування ризиків, визначених ст. 177 КПК України, фактичні обставини, за якими обвинуваченому пред`явлено підозру, відомості про його особу, які наведені вище, та погоджується із рішенням суду першої інстанції, та вважає його законним та обґрунтованим за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції, та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 ч. 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які у своєму клопотанні послався прокурор, встановив їх наявність, та погоджується із висновками суду першої інстанції щодо їх існування.

Зокрема ризиками, крім іншого, слід рахувати передбачувану небезпеку вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріальноправовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. Цей ризик приймається до уваги (поряд з іншими обставинами) з урахуванням імовірності суворого покарання. Як наголошено у сталій практиці ЄСПЛ, яка висловлена у численних рішеннях тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст пред`явленого обвинувачення може вказувати на підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого, оскільки при вчиненні інкримінованого злочину використовувалась вогнепальна зброя, як засіб подолання опору потерпілих, а також вогнепальна зброя була безпосередньо застосована щодо потерпілого ОСОБА_7 , чим спричинено тяжке тілесне ушкодження .

Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги захисника що після спливу тривалого часу навіть обґрунтована підозра не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, перелік законодавчих (стандартних) підстав для продовження строку тримання під вартою є порушенням п. 4 ст. 5 ЄКПЛ, про що наведено у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», є неспроможними, оскільки інкриміновані обвинуваченому дії мають значний суспільний резонанс, який переважає над особистою свободою.

Доводи апеляційної скарги захисника, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, повинні відповідати конкретним фактам та бути підтвердженими, проте жоден з ризиків прокурором не доведений, особливо ризик переховування, який в умовах воєнного стану є необґрунтованим, оскільки тяжкість імовірного покарання є визначальним чинником існування такого ризику, яким є переховування обвинуваченого. Так суд першої інстанції правильно вмотивував своє рішення, можливість уникнення покарання може бути для обвинуваченого меншим злом, аніж процедура його відбування у разі визнання його винним.

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, справа судом по суті не розглядається, а лише продовжується строк тримання під вартою, що суперечить ч. 3 ст. 5 ЄКПЛ, є частково слушними, та навіть в умовах воєнного стану не скасовують необхідності розгляду кримінального провадження у розумні строки, передбачені КПК України, проте, на думку суду апеляційної інстанції, з урахуванням обставин, викладених в обвинувальному акті, щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, такі обмеження можна вважати виправданими.

Доводи апеляційної скарги захисника, що підозра необґрунтована, докази винуватості обвинуваченого відсутні, та докази, які долучені до матеріалів кримінального провадження отримані в супереч вимог діючого законодавства, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки не є предметом апеляційного розгляду на даній стадії кримінального провадження.

З підстав викладених вище, також не є слушними доводи захисника, що потерпілі під час судових засідань не могли надати чіткої відповіді, чи впізнають обвинуваченого, потерпілий ОСОБА_7 взагалі відмовляється від участі у судових засіданнях.

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, а саме дружину, з якою проживає у цивільному шлюбі та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, підтримує тісні взаємовідносини з батьками, є обставинами, які позитивно характеризують обвинуваченого, проте є недостатніми для зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, враховуючи зміст пред`явленого обвинувачення.

Таким чином суд апеляційної інстанції встановив, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим судом рішенням.

Оскаржуване рішення не є остаточним, а є засобом забезпечення у кримінальному провадженні виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, покладених на нього.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для його зміни на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а тому доводи апеляційної скарги про скасування оскаржуваної ухвали, та постановлення нової ухвали, якою обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.05.2023р., якою задоволено клопотання прокурора та обрано щодо обвинуваченого ОСОБА_6 захід у виді тримання під вартою в ДУ «Житомирська установа виконання покарань» на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 12.07.2023р. включно - залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.05.2023р., якою задоволено клопотання прокурора та обрано щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Житомирська установа виконання покарань» на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 12.07.2023р. включно - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді