Справа № 748/1046/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/64/23
Категорія - - ч.3 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

потерпілої - ОСОБА_7

представника потерпілої - ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000038 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта професійно-технічна, не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено рахувати з дня його фактичного затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_10 , до набрання вироком законної сили, обрано у вигляді особистого зобов`язання.

Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 02 січня 2019 року близько 18:00 год., ОСОБА_10 , з метою заволодіння чужим майном, прибув до господарства ОСОБА_7 , що розташоване в АДРЕСА_2 , та через незамкнені вхідні двері проник до будинку, де застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, що виразилось у взятті потерпілої обома руками за одяг на рівні грудної клітки, не менше двох разів відштовхнув її від себе, тримаючи за одяг, після чого відпустив потерпілу і відкрито викрав належні їй грошові кошти в сумі 50 грн., та з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_9 подав в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок щодо ОСОБА_10 та закрити кримінальне провадження. В обґрунтування скарги зазначив, що місцевий суд не встановив, чи мало місце насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Вказав, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 необхідно було повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України, оскільки у ньому викладення фактичних обставин справи не відповідає кваліфікації дій обвинуваченого. Крім того, місцевий суд, як на доказ винуватості ОСОБА_10 , послався на суперечливі докази. Зокрема, потерпіла в судовому засіданні стверджувала, що викрадені гроші належать її сину, а ОСОБА_12 заявив у суді, що викрадені гроші не його, а матері. Також зазначив, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а саме: впізнання потерпілою ОСОБА_7 обвинуваченого за фотознімками. Вказав, що судом не досліджувалося питання, на якій підставі слідчий мав при собі печатку відділу поліції під час допиту потерпілої та проведення упізнання за фотознімками, які здійснювались за місцем проживання потерпілої. Послався на те, що під час проведення впізнання обвинуваченого за фотознімками, усі особи, зазначені на фото, мають різкі відмінності, а фотознімок ОСОБА_10 , на відміну від інших, зроблений на вулиці. Також, наведені в протоколі ознаки, за якими потерпіла та свідок ОСОБА_12 упізнали обвинуваченого, неможливо встановити за наявними фотознімками. Вказав, що пред`явлення до впізнання свідку ОСОБА_12 було здійснено з порушенням вимог ст.228 КПК України, без попереднього з`ясування, за якими рисами обличчя він може впізнати особу. Більше того, саме пред`явлення до впізнання відбулося за день до безпосереднього допиту свідка, який у подальшому був здійснений не слідчим, а оперуповноваженим поліції, що є порушенням вимог ст.ст.40, 228 КПК України, і свідчить про неналежність та недопустимість даного доказу. Також зазначив, що батьки обвинуваченого були вимушені сплатити потерпілій грошові кошти в сумі 5000 грн., оскільки ОСОБА_10 неодноразово доставляли до відділу поліції з метою, щоб він зізнався у скоєному грабежі. І після умовлянь працівників поліції, що в разі відшкодування шкоди потерпілій ця справа буде закрита, родина ОСОБА_10 виплатила грошові кошти. В обґрунтування наявності тиску на його підзахисного, зазначив, що 08.07.2019 батько обвинуваченого був госпіталізований до лікарні, де йому зробили операцію. Вказав, що висновком судово-медичної експертизи було спростовано твердження ОСОБА_7 про наявність у неї тілесних ушкоджень. Також зазначив, що встановлений судом час вчинення кримінального правопорушення - близько 18:00 год., не підтверджується дослідженими доказами, оскільки у заявлений потерпілою час скоєння злочину, а саме о 17:45 год., обвинувачений розмовляв по телефону з ОСОБА_13 , перебуваючи у себе вдома в с. Терехівка, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Крім того, апелянт послався на ненадання судом оцінки тому факту, що за поясненнями потерпілої нападник не вимовляє літру «Р», хоча в судовому засіданні ОСОБА_10 , на прохання захисника, чітко її вимовив.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, потерпілу та її представника, котрі просили вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, наполягав на тому, що на час скоєння злочину він перебував у себе вдома в селі Терехівка, Чернігівського району. Він сплатив потерпілій гроші, так як працівники поліції пообіцяли більше його не чіпати, оскільки до цього ОСОБА_10 неодноразово викликали до поліції.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитана в апеляційному суді потерпіла ОСОБА_7 суду показала що 02.01.2019 року близько 18:00 год., відпочивала на дивані в спальній кімнаті свого будинку. Світло горіло в кімнаті та коридорі. Коли щось шкрябнуло біля дверей, вона підвелась та спитала, хто там. У кімнату зайшов обвинувачений, схопив її за одяг, почав трусити та вимагати гроші. Потерпіла стала кричати та звати на допомогу сина, який у цей час порався надворі по господарству. Гроші 50 грн. лежали на тумбочці поряд з ліжком. Коли ОСОБА_10 її відпустив, вона бачила як обвинувачений забрав ці гроші. Він був одягнений у синю куртку з капюшоном, шапку "півник", на ногах були медичні бахіли синього кольору. Нападник трохи не вимовляв літеру "р". Коли в хату зайшов син, ОСОБА_7 йому все розповіла й останній потім повідомив про напад в поліцію. У подальшому батьки ОСОБА_10 відшкодували їй за лікування 5000 грн.

Свідок ОСОБА_12 у суді апеляційної інстанції показав, що ввечері 02.01.2019 він перебував у своїх батьків у с. Березанка. У матері піднявся тиск, тому вона відпочивала у будинку. Коли свідок знаходився у дворі господарства, то побачив як з хати швидко вискочив ОСОБА_10 і вибіг з подвір`я. Останній був у синій куртці, синій шапці. Коли ОСОБА_16 зайшов у будинок, то мати розповіла йому про напад, але просила не викликати поліцію. Проте, коли він повернувся від батьків додому, то зателефонував на лінію 102 і повідомив про злочин. У подальшому впізнав обвинуваченого на фото.

Допитана в апеляційному суді свідок ОСОБА_17 показала, що 02.01.2019 близько 18:00 год., повернулась з роботи. Біля будинку сусідів стояв автомобіль ОСОБА_12 , сам він щось робив по господарству. Вона це добре бачила, так як вікна її будинку виходять у двір ОСОБА_18 і від ліхтарів було гарне освітлення. Коли почали гавкати собаки, то ОСОБА_17 виглянула у вікно і побачила, як з будинку потерпілої вибіг високий худорлявий чоловік у куртці з капюшоном. У подальшому вона впізнала обвинуваченого по фотознімкам, які працівники поліції показували ОСОБА_7 . Підтвердила, що дійсно підписувала протоколи впізнання по фотокарткам, як понятий, але все це відбувалось в один день.

Окрім показань потерпілої та свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними, дослідженими в судовому засіданні доказами:

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.01.2019, згідно з яким потерпіла ОСОБА_7 на фотознімку під №2 упізнала чоловіка за загальними рисами обличчя, смуглим обличчям, темними очима, веснянками на обличчі та худорлявою статурою, який застосовував до неї тиск та відкрито заволодів її майном. Відповідно до довідки слідчого Чернігівського РВП ОСОБА_19 на фото №2 зображено ОСОБА_10 (т.1, а.к.п.68-70);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.01.2019, згідно з яким свідок ОСОБА_12 на фотознімку під №1 упізнав чоловіка за смуглим обличчям та худорлявою статурою, якого він бачив у господарстві своїх батьків 02 січня 2019 року. Згідно довідки слідчого поліції ОСОБА_19 на фото №1 зображено ОСОБА_10 (т.1. а.к.п.75-77);

- протоколом огляду документа від 08.04.2019, згідно з яким було оглянуто аркуш паперу, формату А4, білого кольору, на якому наявний рукописний текст, виконаний кульковою ручкою синього кольору: Розписка, ОСОБА_7 , 08 квітня 2019 року отримала від громадянина ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. в якості компенсування моральної та фізичної шкоди. Претензій до ОСОБА_24 не маю. 08.04.2019. ОСОБА_7 підпис. Передав 08.04.2019 ОСОБА_20 підпис (т.1, а.к.п.83-84);

- інформацією, витребуваною на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.04.2019 про з`єднання абонента НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_10 , з якої слідує, що в період часу з 31 грудня 2018 року по 03 січня 2019 року абонент реєструвався лише двома базовими станціями, розташованими в смт. Седнів та с. Киселівка, Чернігівського району, азимут 210. 02 січня 2019 року абонент почав працювати з 17 год. 42 хв. та мав чотири з`єднання, три з яких з номером НОМЕР_2 та одне з оператором ТОВ "лайфсел". Під час чотирьох з`єднань абонент постійно реєструвався базовою станцією, розташованою в смт. Седнів, Чернігівського району, азимут 210, що на карті приблизно вказує в напрямку с. Терехівка, с. Березанка та с. Киселівка Чернігівського району (т.1, а.к.п.96-110);

- рапортом чергового Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від 02.01.2019, згідно з яким 02 січня 2019 року о 18:38 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 02.01.2019 о 18 год. 36 хв. заявник повідомив, що п`ять хвилин тому невідомий забіг до матері заявника та вимагав гроші (т.1, а.к.п.134).

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.3 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у житло, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання апелянта на недоведеність поза розумним сумнівом його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину та сфабрикування щодо нього справи працівниками поліції, не заслуговує на увагу, оскільки в повному обсязі спростовуються матеріалами кримінального провадження, і на переконання колегії суддів, є лише способом уникнення кримінальної відповідальності.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Під час досудового розслідування, судового та апеляційного розгляду були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні слідчі дії, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, зроблені з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 КПК України.

В основу доведеності вини обвинуваченого у пред`явленому обвинуваченні покладено не тільки показання потерпілої ОСОБА_7 , яка неодноразово допитувалася в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, давала послідовні показання, не змінюючи їх, послідовно стверджувала, що нападником був саме ОСОБА_10 , свої свідчення не змінювала, та жодного разу не плуталася в них, підстав його обмовляти у неї не було; а й показання свідка ОСОБА_12 , сумніву у показаннях якого не виникло, а також даних протоколів слідчих дій, інших письмових доказів, які детально досліджені в їх сукупності.

Крім того, в апеляційному суді була допитана свідок ОСОБА_17 показання якої повністю узгоджуються з показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_12 , а також з письмовими матеріалами кримінального провадження.

Натомість, не мають доказового значення твердження захисника, що місцевий суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які спростовують причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину.

Посилання сторони захисту на показання вищевказаних осіб є нічим іншим як намаганням покращити у такий спосіб становище обвинуваченого ОСОБА_10 .

Твердження апелянта, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 необхідно було повернути прокурору, як такий що не відповідає вимогам КПК України, носить суто загальний характер і не містять жодного обґрунтування.

У поданій апеляційної скарзі захисник зазначає, що висновки суду першої інстанції містять суперечності. Так, згідно вироку ОСОБА_10 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у житло. Проте згідно з показаннями потерпілої та фабули обвинувачення до ОСОБА_7 було застосоване насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи. Але, на думку апелянта, місцевим судом цьому факту не було надано належної юридичної оцінки.

Вищенаведені доводи сторони захисту колегія суддів не бере до уваги та погоджується з висновком суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_10 відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з проникненням у житло, з огляду на таке.

Зокрема, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна.

Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину.

З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі:

1) відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж);

2) відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

При ненасильницькому грабежі винний при вилученні майна не звертається до застосування насильства або погрози до потерпілого чи інших осіб (не здійснює цілеспрямованої дії на їх психіку чи тілесну недоторканість), а обмежується прикладенням певних зусиль лише безпосередньо для вилучення майна. Типовим проявом простого грабежу є так званий "ривок", коли грабіжник несподівано для потерпілого чи інших осіб захоплює майно (вихоплює із рук сумку, зриває з голови шапку тощо).

При насильницькому грабежі винний не тільки прикладає певні зусилля для того, щоб безпосередньо вилучити чуже майно, а ще і вдається до насильницького впливу на потерпілого чи інших осіб. При цьому насильство застосовується як засіб протиправного вилучення або утримання такого майна. Тобто, якщо зусилля винного, що застосовується під час «ривка» одночасно супроводжується і посяганням на тілесну недоторканість особи, воно стає фізичним насильством.

Під час судового провадження підтверджено та беззаперечно встановлено, зокрема, показаннями ОСОБА_7 , що обвинувачений застосовував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, що виразилося у взятті потерпілої за одяг та відштовхуванні від себе, що і не має на увазі отримання тілесних ушкоджень. Тобто, наведене є типовим проявом простого грабежу, коли «ривок», «штовхання» не призводить до виникнення тілесних ушкоджень.

За висновком судово-медичної експертизи № 44 від 21.01.2019, у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень не виявлено (т.1, а.к.п.90-93).

Відтак, оцінюючи безпосередньо досліджені у даному кримінальному провадженні докази в їх сукупності, колегія судів приходить до висновку, що в діях ОСОБА_10 відсутня кваліфікуюча ознака за ст.186 КК України - застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.

Доводи апелянта про невстановлення власника викрадених грошових коштів, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки потерпіла ОСОБА_7 в судових засіданнях повідомила, що гроші поклав на тумбочку її син, а не що вони належать йому, й ОСОБА_12 підтвердив, що гроші належать його матері та зазначив, що вказаними грошовими коштами хтось розрахувався за молоко.

Є безпідставним посилання сторони захисту, що протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілій ОСОБА_7 та свідку ОСОБА_12 є неналежними та недопустимими доказами, з наступних міркувань.

Так, відповідно до вимог ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Частиною 6 ст.228 КПК України передбачено, що впізнання може провадитися за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах 1 і 2 цієї статті.

За частиною 1 ст.228 КПК України, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Сутнісним змістом пред`явлення для впізнання є ідентифікація особи (об`єкта) за його психофізіологічним відображенням у пам`яті людини. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.

Відповідно до ч.7 ст.228 КПК України, фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Потерпіла ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_12 у подробицях описали фактичні обставини кримінального правопорушення. При цьому їх показання, надані як на досудовому слідстві, так і в ході судового розгляду, є логічними і послідовними. За умови доволі детального опису подій потерпілою та свідком ОСОБА_12 , у колегії суддів не виникає сумнівів щодо можливості у них роздивитися зовнішні ознаки чоловіка, який напав на ОСОБА_7 та вискочив з будинку і пробіг повз свідка ОСОБА_12 , та в подальшому, за цими зовнішніми ознаками упізнати його під час процедури впізнання за фотознімками.

З огляду на викладене, твердження апелянта щодо неможливості впізнання вказаними особами обвинуваченого, є непереконливими.

Не вважає колегія суддів обґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника щодо недотримання вимог ст.228 КПК України.

Як убачається зі змісту протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_7 від 12.01.2019 та за участю свідка ОСОБА_12 від 13.01.2019, то в протоколах заповненні усі необхідні графи, в особи, з якою проводиться вказана слідча дія, з`ясовані усі обставини, як того вимагає ст.228 КПК України, зокрема, щодо того чи може особа, яка впізнає, впізнати особу, зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу чи можливість впізнання за сукупністю ознак.

Кримінальний процесуальний закон зобов`язує повноважну особу органу досудового розслідування, суд з`ясувати такі ознаки стосовно особи, яку було впізнано за результатами слідчої дії. Жодних доказів того, що в протоколах зазначено відомості не про ту особу, яка підлягала впізнанню, що на фотознімку відображена не та особа, про яку йдеться в протоколі, як про особу яку впізнали, матеріали кримінального провадження не містять.

Доводи сторони захисту, крім загальних тверджень з цього приводу, не містять жодних конкретних обставин, які дають підстави для обґрунтованого сумніву в правильності інформації, відображеної в протоколах стосовно впізнаних осіб.

Доводи захисника про те, що відображені на фотознімках особи мають між собою такі різкі відмінності, що суттєво впливають на сприйняття відображень і результати впізнання, а фотознімок обвинуваченого на відміну від інших, ще й зроблений на вулиці, спростовуються змістом відповідних протоколів упізнання за фотознімками, з яких не убачається таких відмінностей, що суперечать приписам ст.228 КПК України.

Стверджуючи про те, що зображені особи у вказаних протоколах мають між собою різкі відмінності за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення, захисник не наводить жодних ознак, які, на його думку, істотно відрізняють осіб між собою. Не встановлено таких відмінностей й колегією суддів. Особи, зображені на пред`явлених потерпілому фотознімках, однієї статі, не мають різких відмінностей у віці та зовнішності. Судом не встановлено також різких відмінностей між фотознімками за формою, якістю та іншими особливостями.

Крім того, загальновідомо, що зовнішність людини характеризується властивостями, які уможливлюють ідентифікацію конкретної особи за ознаками окремих органів і частин тіла, функціональних проявів, предметами одягу, супутніми речами, волосяним покривом. Упізнання осіб за зовнішніми ознаками включає у себе упізнання особи за загальними фізичними ознаками зовнішності та її елементів, зокрема статтю, віком, зростом, вагою, будовою тіла тощо; за демографічними та антропологічними ознаками: расою, національністю тощо; за анатомічними (морфологічними) ознаками зовнішньої будови тіла людини та його елементів. Упізнання проведено за комплексом зовнішніх ознак обличчя, достатність яких не викликає сумнівів, що свідчить про дотримання вимог ч.1 ст.228 КПК України, за результатами проведення кожної конкретної слідчої дії.

Враховуючи пояснення потерпілої ОСОБА_7 , надані в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанції, яка безсумнівно та ствердно вказувала на ОСОБА_10 , як на особу, що вчинила на неї напад, наявність у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_12 виправлень у даті його складання, не дають підстав для визнання вказаного доказу неналежним, з огляду на пояснення вказаного свідка, який не заперечував самого факту проведення такої слідчої дії за участі понятих і, на переконання колегії суддів, вказане виправлення жодним чином не спростовує її результатів.

Крім того, посилання апелянта на те, що проведення процесуальної дії відбувалося за місцем проживання потерпілої і невідомо звідки слідчий взяв печатку відділу поліції, на думку судової колегії є недоречними, оскільки печаткою «Для довідок «Слідче відділення» опечатано прошиті фотокартки, які пред`являються для впізнання, про що прямо зазначено у протоколах і нормами законодавства не передбачена необхідність їх скріплювати печаткою на місці складання процесуального документу.

Отже, колегією суддів було перевірено усі вказані захисником протоколи впізнання та встановлено, що вони відповідають вимогам ст.228 КПК України, а підстави до визнання їх недопустимими доказами відсутні.

Крім того, колегія суддів враховує, що в судовому провадженні показання потерпілої та свідків досліджені судом безпосередньо. Місцевий суд, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України, обґрунтовував свої висновки показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, в їх взаємозв`язку і поєднанні з іншими доказами, зокрема і протоколами впізнання, де останні не були єдиними і вирішальними доказами винуватості обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушенні, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання апелянта на проведення в ході досудового розслідування допиту свідка ОСОБА_12 оперуповноваженим поліції, за відсутності у матеріалах кримінального провадження доручення слідчого, що тягне за собою необхідність визнання доказу неналежним, колегія суддів вважає безпідставним.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого у статті 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно.

Місцевим судом враховувалися показання вказаного свідка судом, які були надані безпосередньо ним в судовому засіданні.

Також захисник посилається на те, що суд першої інстанції як на доказ вини ОСОБА_10 вказав на розписку потерпілої про отримання грошових коштів від обвинуваченого. Проте, на думку апелянта, його підзахисний був змушений сплатити ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 5000 грн, оскільки ОСОБА_10 неодноразово доставляли до райвідділу поліції з метою отримання від нього зізнавальних показань про вчинення злочину.

Разом з тим, вказана письмова розписка потерпілої про отримання нею грошових коштів в якості компенсації моральної та фізичної шкоди не була врахована судом першої інстанції як доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_10 . Навпаки, сплату коштів ОСОБА_7 було враховано судом в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого. Факт сплати грошових коштів потерпілій під час досудового розслідування, на думку колегії суддів, не може жодним чином свідчити про наявність тиску на ОСОБА_10 з боку правоохоронних органів, як на це вказує апелянт.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 стверджувала, що нападник гаркавив, однак обвинувачений чітко вимовляє літеру «Р», колегія суддів не може взяти до уваги, визнаючи їх необґрунтованими. При цьому вважає необхідним зазначити, що хоча мовлення ОСОБА_10 і не можна охарактеризувати як «гаркаве», проте внаслідок його специфічної вимови суб`єктивно можна сприйняти мову обвинуваченого як таку. До того ж, допитана в апеляційному суді в якості свідка мати обвинуваченого ОСОБА_22 також не змогла ствердно сказати чи гаркавить її син, чи ні.

Посилання апелянта, що встановлений судом час вчинення кримінального правопорушення - близько 18:00 год., не підтверджується дослідженими доказами, оскільки у заявлений потерпілою час вчинення злочину - о 17:45 год. обвинувачений розмовляв по телефону з ОСОБА_13 , перебуваючи у себе вдома в с. Терехівка, не заслуговує на увагу, з огляду на таке.

Згідно з рапортом чергового Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від 02 січня 2019 року, о 18 год 38 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 02 січня 2019 року о 18 год. 36 хв. заявник повідомив, що п`ять хвилин тому невідомий забіг до матері заявника та вимагав гроші (т.1, а.к.п.134).

Потерпіла та свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні не могли за сплином часу точно вказати час скоєння злочину, який в обвинувальному акті вказаний, як близько 18:00 год.

З аналізу інформації, витребуваної на підставі ухвали слідчого судді, про з`єднання абонента НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_10 слідує, що у період часу з 31 грудня 2018 року по 03 січня 2019 року абонент реєструвався лише двома базовими станціями розташованими в смт. Седнів та с. Киселівка, Чернігівського району, азимут 210. 02 січня 2019 року абонент почав працювати з 17 год. 42 хв. та мав чотири з`єднання, три з яких з номером та одне з оператором ТОВ "лайфсел". Під час цих з`єднань абонент постійно реєструвався базовою станцією, розташованою в смт. Седнів, Чернігівського району, азимут 210, що на карті приблизно вказує в напрямку с. Терехівка, с. Березанка та с. Киселівка Чернігівського району. Тобто, не можна достовірно стверджувати де саме під час вчинення злочину перебував даний абонент (а.к.п.96-110).

Разом з тим, на підставі досліджених та проаналізованих вищевказаних доказів у сукупності, колегія суддів дійшла до переконання, що саме ОСОБА_10 , 02 січня 2019 року близько 18:00 год., проник до житла потерпілої та відкрито викрав її майно, і на нього як на особу, що скоїла злочин, категорично вказали у судовому засіданні місцевого та апеляційного суду потерпіла ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_12 .

Що стосується показань свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 у тій частині, що обвинувачений весь час 02 січня 2019 року був удома, колегія суддів ставиться до них критично, та сприймає їх свідчення як намагання у такий спосіб покращити процесуальне становище ОСОБА_10 , оскільки вони є близькими родичами обвинуваченого. З аналогічних підстав колегія суддів також критично ставиться і до показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які є сусідами обвинуваченого, та свідка ОСОБА_13 , який перебуває у дружніх стосунках з обвинуваченим.

Отже, колегія суддів приходить до безумовного висновку про те, що вина ОСОБА_10 повністю знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, а його дії судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч.3 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло.

На переконання колегії суддів, наведеного вище об`єму доказів достатньо для визнання останнього винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та ці докази у своїй сукупності беззаперечно доводять його винуватість.

До того ж, місцевий суд, відповідно до ст.22 КПК України, протягом тривалого часу створював необхідні умови для реалізації обвинуваченим своїх процесуальних прав, шляхом задоволення клопотань як для виклику свідків, так і для повторного їх допиту в судовому засіданні.

Проявів упередженості щодо ОСОБА_10 з боку органів досудового розслідування і місцевого суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

А та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість органу досудового розслідування чи суду.

Відтак, позицію сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_10 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не працює, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставину, яка пом`якшує покарання - добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди; відсутність обставин, які обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання саме у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією частини статті КК України, за якою він притягується до кримінальної відповідальності, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом під час розгляду кримінального провадження вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2019 року щодо ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4