Номер провадження: 11-кп/813/1325/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2023 року, відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, з середньою-технічною освітою, офіційно не працюючого, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.ч.1, 3 ст.76 КК України, на ОСОБА_9 покладено наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

4) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

В задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, відмовлено.

Також вироком вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_9 , визнано винуватим у вчиненні злочину за наступних обставин.

16.11.2022 року о 09:20 годині, в Приморському районі м. Одеса, він, керуючи технічно справним автомобілем NISSAN LEAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (ходова частина, рульове керування, гальмова система якого на момент дорожньо-транспортної пригоди перебували в технічно справному стані), у денний час доби, при необмеженій видимості та при сухому дорожньому покритті, здійснював рух в крайньому лівому положенні вул. Преображенська, на якій організовано двосторонній рух по двом смугам руху у кожному напрямку руху зі сторони вул. Грецька в напрямку вул. Буніна.

При виникненні необхідності виконання маневру лівого повороту з вул. Преображенська на вул. Буніна водій ОСОБА_9 був не уважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом, контролювати його рух та вчасно реагувати на можливу зміну дорожньої обстановки. Перед зміною свого напрямку руху та виконання маневру лівого повороту водій ОСОБА_9 не в повному обсязі переконався що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, в`їхавши на нерегульоване перехрестя вулиць Преображенська Буніна, почав виконувати маневр лівого повороту з проїзної частини вул. Преображенська на проїзну частину вул. Буніна.

Будучи неуважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, тобто наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за межами перехрестя на вул. Буніна, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 - 5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «нерегульований пішохідний перехід» (на момент ДТП світлофори були відключені), діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння водій ОСОБА_9 , за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну, не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу, не зупинився, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частини і для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину вул. Буніна по нерегульованому пішохідному переходу в темпі спокійного кроку зліва направо за ходом руху автомобіля NISSAN LEAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом основної фаланги 5-го пальця правої кисті, садно обличчя; синці голови, області правого колінного суглобу, лівого кульшового суглобу, лівого стегна, лівої гомілки, правої гомілки. Перелічені ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, та могли бути отримані в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та пішохода). Враховуючі дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 16.11.2022 року. Перелічені ушкодження складають єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень які, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

У даній дорожній ситуації водій автомобіля «NISSAN LEAF», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 16.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України. Виходячи із заданого комплексу вихідних даних та обставин, зазначених в постанові про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації водій автомобіля «NISSAN LEAF», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів шляхом виконання вимог п.п. 16.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України. Для заданого комплексу вихідних даних, зазначеного в постанові про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «NISSAN LEAF», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п.п. 16.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України, і його дії, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_9 , своїми діями допустив порушення вимог п. п. 2.3 (б), 16.2., 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 не погоджується із вироком суду першої інстанції в частині призначеного покарання, та зазначає наступне.

Захисник наголошує на тому, що суд безпідставно не врахував дійсні обставини справи та під час призначення покарання таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття.

Крім того, захисник зазначає про необґрунтованість призначення обвинуваченому виконання обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 та п.п.2,3 ч.3 ст.76 КК України.

Також стороною захисту порушує питання щодо незаконності позбавлення обвинуваченого правом керування транспортними засобами, оскільки на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, яка потребує догляду та доставлення її до місць лікування та навчання.

На підставі викладеного, захисник просить вирок суду відносно ОСОБА_9 змінити в частині призначеного покарання, а саме: призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 місяці. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання без покладання обов`язків, визначених ст.76 КК України.

На вказану апеляційну скаргу від потерпілої ОСОБА_8 надійшли заперечення, в яких вона просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а також скасувати вирок суду 1-ої інстанції в частині вирішення цивільного позову та ухвалити новий, яким повністю його задовольнити.

Натомість, оскільки потерпілою ОСОБА_8 апеляційна скарга на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2023 року у встановленому КПК України процесуальному порядку не подавалась, апеляційний суд враховує вказані заперечення, однак не може вирішити по суті вимоги про його скасування в частині цивільного позову.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу задовольнити та вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 місяці. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання без покладання обов`язків, визначених ст.76 КК України.

Прокурор та потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як видно з журналу судового засідання та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений повністю визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні, внаслідок чого, суд, за погодженням з обвинуваченим та прокурором, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють і їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Дійсно, відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорюють фактичні обставини справи, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена повністю дослідженими судом першої інстанції доказами, аналіз яким наданий у мотивувальній частині вироку і ніким не заперечується, тому колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив, що враховує загальні принципи призначення покарання, визначені ст.ст. 50, 65 КК України, а саме, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_9 злочину, дані про особу обвинуваченого та інші обставин справи в їх сукупності.

Так, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив злочин, який у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів та відповідно до розділу Особливої частини КК України є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вчиненим з необережності. Обвинувачений ОСОБА_9 офіційно не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одружений та має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_9 судом не встановлено.

Судом також не встановлено обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_9 , при цьому суд не прийняв до уваги твердження сторони захисту про щире каяття ОСОБА_9 , з огляду на таке.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №199/6365/19, і ця позиція суду касаційної інстанції враховується судом у відповідності до положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення якої кореспондуються з ч. 6 ст. 368 КПК України.

В даному конкретному випадку суд констатує, що лише той факт, що обвинувачений визнав свою вину та зазначив, що кається, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, оскільки його поведінка як на досудовому слідстві так і в суді щодо небажання відшкодувати потерпілій будь-яку шкоду свідчить про протилежне.

Як зазначалось судом вище щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні злочину. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє підтвердження перед судом.

Однак, поведінка обвинуваченого як під час судового так і під час апеляційного розгляду не може розцінюватись як щире каяття у вчиненому та осуду своєї поведінки, його намагання виправити ситуацію. Так, обвинувачений в судовому засіданні лише сухо заявив, що свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, зробив висновки, що слід бути більш уважним за кермом та щиро кається у вчиненому, але позовні вимоги потерпілої не визнав, з причин того, що вони на досудовому розслідування не дійшли згоди щодо розміру відшкодування (вона не хотіла отримувати 3 тис. гривень запропонованих ним) і, така поведінка обвинуваченого свідчить про те, що у нього відсутнє бажання виправити ситуацію та він прийняв принципову позицію не відшкодовувати заподіяну шкоду, хоча міг це зробити і в суді, якщо дійсно мав таке бажання. Отже, така поведінка обвинуваченого про щире каяття виглядала для суду непереконливою щоб суд дійшов висновку про наявність у обвинуваченого дійсного жалю у вчиненому.

Відтак, суд дійшов до висновку про відсутність у ОСОБА_9 такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.

З урахуванням вказаних обставин, апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що ОСОБА_9 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.286 КК України із застосуванням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами. При цьому, апеляційний суд враховує, що законодавство України в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху постійно змінюється в бік посилення відповідальності водіїв за порушення правил дорожнього руху, в тому числі на підставі Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» № 1231-IX від 16.02.2021 року.

Суд зазначив також, що дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України.

При цьому, суд не вбачав підстав для застосування до обвинуваченого покарання у виді штрафу, про що просили прокурор та захисник, оскільки на переконання суду таке мінімальне покарання, застосоване до обвинуваченого з огляду на всі обставини, встановлені в даному кримінальному провадження, його поведінку до і після вчинення злочину, не досягне мети його застосування і не призведе до позитивних змін в особистості ОСОБА_9 з огляду на його м`якість.

Апеляційний суд вважає хибними доводи апеляційної скарги про необґрунтованість призначення обвинуваченому виконання обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 та п.п.2,3 ч.3 ст.76 КК України, оскільки при призначення покарання із випробуванням, покладення на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України є обов`язковим.

Мотивуючі призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд врахував обставини вчиненого злочину, наслідки, які настали в результаті його вчинення, характер і мотиви допущених порушень ПДР та поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, оскільки протиправні дії обвинуваченого пов`язані з нехтуванням Правилами дорожнього руху України та призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого було спричинено тілесне ушкодження середньої тяжкості потерпілій, а за повідомленням обвинуваченого постраждала ще одна особа і таке з ним трапляється не в перший раз, що свідчить про відсутність у обвинуваченого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість за бажання в подальшому керувати транспортними засобами додатково вивчити Правила дорожнього руху України та пройти додаткові навчання щодо покращення навиків керування, а тому, враховуючи також безальтернативність санкції ч.1 ст.286 КК України в частині застосування додаткового покарання, прийшов до висновку про доцільність та необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд обґрунтовано вважав вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі обвинуваченого.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд 1-ої інстанції, безпідставно позбавив обвинуваченого права керування транспортними засобами, оскільки на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, яка потребує догляду та доставлення її до місць лікування та навчання, адже всі обставини вчинення злочину та дані про особу обвинуваченого були перевірені під час судового розгляду та ним надана відповідна оцінка, в тому числі щодо необхідності призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке апеляційний суд визнає повністю обгрунтованим, оскільки враховує, що злочин був вчинений внаслідок грубого порушення п.п.2.3 (б), 16.2., 18.1 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_9 після вчинення ДТП швидку допомогу потерпілій не викликав, офіційно не працює водієм та його праця не пов`язана із керуванням транспортним засобом, завдану шкоду взагалі не відшкодував, а наявність дитини на утриманні не є беззаперечною підставою для не призначення йому додаткового покарання.

В частині відмови в задоволенні цивільного позову, вирок суду 1-ої інстанції не оскаржується.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для застосування до ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три місяці, є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині визначення кваліфікації дій обвинуваченого та призначення йому покарання, є законним і справедливим, а покарання правильно призначено за правилами ст. 65 КК України, тому підстав для задоволення апеляційного скарги та зміни вироку суду першої інстанції в цій частині, - немає.

Керуючись ст.ст. 24, 124, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2023 року, стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4