Справа № 341/835/19
Провадження № 11-кп/4808/279/23
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000675 за апеляційною скаргою прокурора відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2023 року, згідно з яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ямниця Тисменицького району, Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання якого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з вищою освітою, працюючого інженером-енергетиком ТОВ «Альфаенергобуд» та головним енергетиком АПФ «Злак», одруженого, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки, з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом 2 (двох) річного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в розмірі 2 717 (дві тисячі сімсот сімнадцять) гривень.

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким: призначити покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном на 2 (два) роки, та згідно з ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки. В іншій частині вирок просить залишити без змін.

Мотивує вимоги апеляційної скарги тим, що не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого, вважає вирок незаконним з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості в частині не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вказує, що при призначенні ОСОБА_10 покарання суд не взяв до уваги вимоги вказаного закону та не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини вчинення даного кримінального правопорушення і призначив обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим через м?якість. Стверджує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам наданим стороною обвинувачення, які підтверджували, що ОСОБА_11 навіть після вчинення ним 19 грудня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_12 , продовжував порушувати ПДР України, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Зазначає, що суд першої інстанції у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку не навів жодних переконливих мотивів недоцільності призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та не в повній мірі врахував як особу обвинуваченого, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося у звичайній дорожній обстановці, що в кінцевому результаті спричинило загибель людини. Окрім цього, на думку апелянта, доводи суду про те, що ОСОБА_11 працює інженером-енергетиком ТОВ «Альфаенергобуд» та головним енергетиком АПФ «Злак», а також те, що йому надано в користування службовий автомобіль, не свідчить про те, що основним видом його трудової діяльності є саме керування транспортним засобом.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, де просить залишити її без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

На думку сторони захисту, доводи прокурора не відповідають фактичним обставинам, а призначене судом покарання є цілком законним, обґрунтованим та вмотивованим. Зауважує, що ОСОБА_8 повністю визнав свою вину, а його показання є чи не єдиним джерелом доказу для відтворення обставин дорожньо-транспортної пригоди, які лягли в основу обвинувачення та свідчать про добросовісність його поведінки, самокритичну оцінку вчиненого, що в силу установленої практики Верховного Суду вказує на щире каяття останнього. Наголошує, що згідно висновку авто технічної експертизи №СЕ19/109/26-211 ІТ/19 від 17 квітня 2019 року (пункт 4), в заданій дорожньо-транспортній ситуації, водій ОСОБА_8 з моменту появи в полі зору пішохода ОСОБА_12 не мав технічної можливості попередити дану ДТП шляхом застосування екстреного гальмування. Стверджує, що ОСОБА_8 жодним чином не знімає з себе відповідальність за вчинене, так як ДТП відбулась на пішохідному переході, де в силу положень п. 18.1 ПДР, рух пішохода є пріоритетним. У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено допитом у судовому засіданні судового експерта ОСОБА_13 пішохід ОСОБА_12 перебігав пішохідний перехід, що в силу вимог п. 4.14 ПДР заборонено.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , будучи особою, яка керує транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть особи - потерпілого ОСОБА_12 , при наступних обставинах.

19 грудня 2017 року о 07 годин 25 хвилин, у темну пору доби в умовах недостатньої видимості ОСОБА_8 керуючи автомобілем марки Mitsubishi Carisma, реєстраційний номер НОМЕР_2 рухався зі швидкістю близько 55 км/год ділянкою автодороги Н-09 Мукачево - Львів по вул. Міцкевича у м. Бурштині Івано-Франківської обл. в напрямку м. Львова і наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.2. «зебра» та інформаційно-вказівними знаками 5.35.1, 5.35.2 "Пішохідний перехід". ОСОБА_8 мав можливість завчасно на відстані 122,8 м побачити дорожній знак «Пішохідний перехід» з робочого місця водія автомобіля і відповідно відреагувати на зміну дорожньої обстановки. Крім цього, зустрічною смугою назустріч ОСОБА_8 рухався легковий автомобіль, який через увімкнене яскраве світло фар зменшував видимість дороги та видимість на проїзній частині в ділянці пішохідного переходу. В той час, по нерегульованому пішохідному переході, в напрямку зліва направо, відносно руху автомобіля Mitsubishi Carisma, проїзну частину дороги перетинав пішохід ОСОБА_12 , який відповідно до п. 4.16А ПДР України, мав перевагу в русі. При наближенні до пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_12 , водій ОСОБА_8 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості транспортного засобу, щоб постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху автомобіля аж до його зупинки, не надав перевагу у русі пішоходу, внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_12 .

При цьому ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: пункт 1.10., в частині значення термінів: дорожні умови; дорожня обстановка; небезпека для руху; підпукти Б, Д пункту 2.3.; підпукти А пункту 4.16.; пункт 12.1; пункт 12.2; пункт 12.3; пункт 18.1.

У результаті порушення ОСОБА_8 ПДР України відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку тяжкого ступеня крововиливами під оболонку та в речовину головного мозку, в м`які тканини голови забійною раною в ділянці голови, яка ускладнилася набряком та набуханням головного мозку від яких помер.

Потерпілий ОСОБА_14 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином.

Подав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, та просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , позбавити обвинуваченого права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України не встановлено перешкод для проведення розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути її за відсутності потерпілого.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України.

З апеляційної скарги прокурора вбачається, що фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , ним не оспорюються, а тому в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіривши вирок суду в частині апеляційних вимог, колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Також згідно з ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, дійшов висновку, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону при визначенні ОСОБА_8 покарання та ним було належним чином враховано всі обставини кримінального провадження.

Суд першої інстанції, як зазначено у вироку, визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушенню, та відшкодування завданого збитку в частині.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції не встановив.

Суд першої інстанції врахував особу винного, який не притягувався до кримінальної відповідальності на час вчинення інкримінованого злочину, а також досудову доповідь Івано-Франківського МРВ філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області від 05 червня 2019 року про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (том 1, а.п. 47-49).

При цьому відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України вчинення даного кримінального правопорушення карається позбавленням волі строком від трьох до восьми років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Наведених вимог закону при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі не дотримався, та в порушення загальних засад призначення покарання, призначив покарання ОСОБА_8 , яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його наслідкам.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами провадження, ОСОБА_8 вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспортних засобів, який є необережним. При цьому при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому судом призначено покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі та відповідно до положень ст. 75, 76 КК України звільнено його від відбування даного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, однак без призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Мотивуючи своє рішення про недоцільність призначення такого додаткового покарання, суд вказав те, що ОСОБА_8 працює інженером-енергетиком ТОВ «Альфаенергобуд» та головним енергетиком АПФ «Злак». За змістом характеристики ОСОБА_8 як працівника, наданої АПФ «Злак», з огляду на розміщення об`єктів Товариства у різних місцевостях, необхідності оперативного ремонту енергетичного устаткування з метою забезпечення об`єктів електроенергією ОСОБА_8 надано в користування автомобіль. Вказав, що робота ОСОБА_8 пов`язана з керуванням автомобілем, попереджуючи можливе погіршення умов для отримання ОСОБА_8 заробітку, суд вважав за недоцільне за зазначених обставин застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком, адже при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Так, незаконні дії ОСОБА_8 хоча і носять характер необережних, все ж таки полягають саме в грубому порушенні ПДР, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом з іншого боку накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. В даному випадку порушення обвинуваченим, навіть і з необережності, обов`язку дотримуватися ПДР призвело до непоправних порушень невід`ємних прав потерпілої особи, в тому числі і на здоров`я та життя.

Наслідком такого порушення, на думку апеляційного суду, повинно бути тимчасове позбавлення обвинуваченого, зокрема, права на керування транспортними засобами, не дивлячись на те, що його діяльність, за його твердженням, пов`язана з керуванням транспортними засобами. Покарання без призначення такого додаткового покарання, на думку колегії суддів, не сприятиме досягненню мети покарання та свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, крім того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настали тяжкі, безповоротні наслідки у вигляді смерті людини.

З огляду на викладене, не дивлячись на визнання вини та наявність щирого каяття обвинуваченого та відшкодування завданої шкоди, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 в частині призначення йому покарання не може залишатися в силі та підлягає скасуванню у відповідності до положень ст.ст. 409, 413, 414 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з постановленням в цій частині нового вироку та призначенням обвинуваченому відповідного основного покарання згідно з положеннями КК України, враховуючи усі обставини, які зазначені вище, та з обов`язковим призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані особи обвинуваченого ОСОБА_8 , наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування завданого збитку в частині, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також думку потерпілого, який просив позбавити обвинуваченого ОСОБА_8 права керувати транспортними засобами, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції в частині необхідності призначення обвинуваченому основного покарання у виді 3 (три) роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 (два) роки, що ніким не оспорюється.

Водночас, колегія суддів ураховує також непоправні наслідки вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення у вигляді смерті людини, а також підвищену суспільну небезпечність для життя та здоров`я людини даного виду злочину, та вважає за необхідне призначити останньому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими громадянами, у зв`язку із чим апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 405, 407, 414, 420 КПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 , задовольнити.

Вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2023 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити щодо ОСОБА_8 в цій частині новий вирок.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5