Справа № 159/844/20 Провадження №11-кп/802/438/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000036за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ковельського міськрайонного суду від 24 березня 2023 року, щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Кашівка Ковельського району Волинської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одружений, не судимий,

визнаний виправданим в пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, оскільки не доведено, що в діянні, яке ставиться йому у вину, є склад цього кримінального правопорушення.

В позові прокурора в інтересах держави в особі Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» до ОСОБА_7 про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням, відмовлено.

Вирішено питання про арештоване майно.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, вбачається, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 та ч.9 ст.73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Частинами 1, 2 статті 74 Господарського кодексу України (далі ГК України) встановлено, що державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 75 ГК України встановлено, що основним плановим документом державного комерційного підприємства є фінансовий план, відповідно до якого підприємство отримує доходи і здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання своїх функцій протягом року відповідно до установчих документів.

Державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 ГК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.ч.1, 5 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Пунктами 2.2., 3.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Інформація до облікових регістрів переноситься після перевірки первинних документів за формою і змістом.

Відповідно до пункту 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31.12.1999 року встановлено, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до вимог пункту 5.1. Статуту Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» (далі Статуту), затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 637 від 30.10.2007 року, визначено, що майно підприємства становлять основні фонди та оборотні засоби, кошти, а також інші цінності, вартість яких відображена в самостійному балансі підприємства.

Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном відповідно до чинного законодавства та Статуту (пункт 5.2. Статуту).

Пунктом 6.2.4. Статуту встановлено, що підприємство закуповує необхідні матеріальні ресурси у підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також у фізичних осіб.

Відповідно до пункту 6.3. Статуту, підприємство здійснює бухгалтерський, податковий облік та складає фінансову звітність та статистичну звітність згідно чинного законодавства.

Органом управління підприємства є його директор (пункт 7.1. Статуту).

Пунктом 7.4. Статуту визначено, що директор підприємства несе відповідальність за всю діяльність підприємства, несе відповідальність за стан діяльності підприємства, розпоряджається коштами та майном відповідно до чинного законодавства, укладає договори.

Аналогічні вимоги відображені у Статуті, затвердженому наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 458 від 07.12.2016 року.

Відповідно до пунктів 4.6 та 4.7 Галузевої угоди між Державним агентством лісових ресурсів України і профспілкою працівників лісового господарства України на 2016-2020 роки, зареєстрованої Міністерством соціальної політики України за № 29 від 01.12.2016 року (далі Галузевої угоди), Держлісагентство спільно з підприємствами зобов`язується визначати у колективних договорах обсяги професійного навчання працівників та підвищення їхньої кваліфікації, а також загальні витрати коштів на цілі, відповідно до потреб виробництва та вимог законодавства в цій сфері, забезпечити періодичність підвищення кваліфікації працівників не рідше одного разу на 5 років, гарантування випускникам навчальних закладів усіх рівнів, які навчались за заявками і направленнями підприємств, працевлаштування згідно з договорами, які було укладено між підприємством, навчальним закладом і випускниками закладу.

Пунктом 8.7 Галузевої угоди визначено, що сторони вважають за доцільне передбачати у колективних договорах, з врахуванням фінансових можливостей надання безвідсоткових позик (матеріальної допомоги) працівникам на навчання працівників або їхніх дітей у вищих чи середніх спеціальних закладах.

Відповідно до пунктів 4.8., 4.9. колективного договору між Державним підприємством «Ковельське лісове господарство» та профспілковим комітетом, прийнятого 05.08.2017 року на конференції трудового колективу (далі колективного договору), роботодавець зобов`язується забезпечити періодичність підвищення кваліфікації працівників не рідше одного разу на 5 років, гарантувати випускникам навчальних закладів усіх рівнів, які навчались за заявками і направленнями підприємств, працевлаштування згідно з договорами, які було укладено між підприємством, навчальним закладом і випускниками закладу.

Так, відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 556-к від 01.10.2014 року «Про призначення за контрактом ОСОБА_7 » ОСОБА_7 призначено з 03.10.2014 року по 02.10.2019 року на посаду директора Державного підприємства «Ковельське лісове господарство».

Також, між головою Державного агентства лісових ресурсів України ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено 01.10.2014 року контракт, терміном дії з 03.10.2014 року по 02.10.2019 року, згідно якого останній повинен дотримуватися прав і обов`язків, зазначених у ньому.

Крім того, відповідно до пункту 6 контракту, керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань, передбачених законодавством, Статутом чи Положенням про об`єднання, підприємство, установу, організацію та цим контрактом.

Керівник зобов`язується забезпечити працевлаштування та житлові умови відповідно до чинного законодавства молодим спеціалістам, які навчались у вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації і отримали направлення органу управління майном на роботу за спеціальністю (пункт 10 контракту).

Відповідно до пункту 3.1. Посадової інструкції директора Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» від 06.10.2008 року, директор підприємства керує відповідно до чинного законодавства виробничо-господарською та фінансово-економічною діяльністю підприємства, відповідає за наслідки прийнятих рішень, збереження та ефективне використання майна підприємства, а також фінансово-господарського результату його діяльності.

Директор повинен знати закони, постанови, укази, розпорядження, рішення та інші нормативно-правові акти органів державної влади і місцевого самоврядування, які регулюють порядок діяльності підприємства (пункт 6.1. Посадової інструкції).

Таким чином, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді директора Державного підприємства «Ковельське лісове господарство», будучи наділений повноваженнями щодо керування господарською діяльністю підприємства та розпоряджання коштами вказаного підприємства, тобто будучи особою, яка постійно обіймала на підприємстві посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а тому являючись службовою особою відповідно до вимог частини 3 статті 19 КК України, а також відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та Положення про державну лісову охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 976 від 16.09.2009 року , являючись працівником правоохоронного органу, повинен був суворо дотримуватися вимог Конституції України та норм чинного законодавства.

Незважаючи на вищенаведене, а також на те, що статутом підприємства та колективним договором не передбачено навчання студентів за рахунок коштів підприємства, фінансовими планами Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» на 2016-2018 роки видатків на навчання фізичних осіб не передбачено, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у період з 01.09.2015 по 30.11.2019 благодійна допомога в грошових коштах, грошова виплата, безвідсоткові позики (матеріальні допомоги на навчання) не надавались, ОСОБА_7 здійснив розтрату грошових коштів Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» шляхом покриття витрат сторонніх фізичних осіб на навчання на загальну суму 51742 гривні за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 , будучи директором Державного підприємства «Ковельське лісове господарство», уклав з Національним університетом «Львівська політехніка» в особі ректора ОСОБА_11 договір №3930-05 від 04.08.2016 року про надання освітніх послуг для ОСОБА_12 , яка являється рідною дочкою ОСОБА_7 .

На виконання умов зазначеного договору, ОСОБА_7 перерахував з рахунку Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» № НОМЕР_1 на рахунок Національного університету «Львівська політехніка» за навчання ОСОБА_12 кошти наступними платежами, зокрема, 10.08.2016 року на суму 9200 гривень, 11.09.2017 року на суму 10120 гривень, 17.09.2018 року на суму 10120 гривень, всього на суму 29 440 гривень.

Крім того, ОСОБА_7 , будучи директором Державного підприємства «Ковельське лісове господарство», уклав з Луцьким національним технічним університетом в особі ректора ОСОБА_13 договір №5-01071 від 19.08.2016 року про навчання ОСОБА_14 , який являється рідним сином головного інженера охорони праці та техніки безпеки Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» та головою Первинної профспілкової організації Ковельського Держлісгоспу ОСОБА_10 .

На виконання умов зазначеного договору, ОСОБА_7 перерахував з рахунку Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» № НОМЕР_1 на рахунок Луцького національного технічного університету за навчання ОСОБА_14 кошти наступними платежами, зокрема, 19.08.2016 року на суму 5250 гривень, 26.01.2017 року на суму 5250 гривень, 12.09.2017 року на суму 5901 гривня, 28.02.2018 року на суму 3540,60 гривень, 15.03.2018 року на суму 2360,40 гривень, всього на суму 22302 гривні.

При цьому, згідно даних бухгалтерського обліку Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» оплата за навчання фізичних осіб ОСОБА_12 та ОСОБА_14 по договорах №3930-05 від 04.08.2016 року та №5-01071 від 19.08.2016 року відображено бухгалтерськими проводками за Дебетом 685 «Розрахунки з іншими кредиторами» та кредитом 311 «Поточні рахунки в національній валюті» та в подальшому з віднесенням на рахунок 949 «Інші витрати операційної діяльності», що підтверджується даними оборотно-сальдових відомостей по рахунку 311 за 10.08.2016 pоку, 19.08.2016 pоку, картки рахунку 6851 за 2016 рік, оборотно-сальдових відомостей по рахунку 311 за 26.01.2017 року, 11-12.09.2017 року, картки рахунку 6851 за 2017 рік, оборотно-сальдових відомостей по рахунку 311 за 28.02.2018 року, 15.03.2018 року , 17.09.2018 року, картки рахунку 6851 за 2018 рік.

За таких обставин, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, тобто в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.»

Вироком суду ОСОБА_7 визнано виправданим в пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, оскільки не доведено, що в діянні, яке ставиться йому у вину, є склад цього кримінального правопорушення.

У вироку зазначено, що докази, надані стороною обвинувачення, ні кожний окремо, ні в їх сукупності, не доводять, що ОСОБА_7 вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.191 КК України, а тому суд прийшов до висновку, що інкриміноване кримінальне правопорушення не знайшли свого підтвердження під час судового слідства по даному кримінальному провадженню, а тому ОСОБА_7 слід виправдати на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло безпідставне виправдання обвинуваченого. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.191 КК України, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та правоохоронних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій на 2 роки. Цивільний позов прокурора в інтересах Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» щодо стягнення з ОСОБА_7 на користьДержавного підприємства «Ковельське лісове господарство» матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 51 742 гривні, задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи скарги, прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав, думку виправданого та захисника, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи і зроблений обґрунтований висновок про виправдування ОСОБА_7 , оскільки інкриміновані кримінальні правопорушення не знайшли свого підтвердження під час судового слідства по даному кримінальному провадженню.

Так відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000036 дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.191 КК України, як умисні дії, які виразились у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Передбачений ст.191 КК України склад кримінального правопорушення, як і будь-який інший, містить обов`язкові елементи: суб`єкт, суб`єктивна сторона, об`єкт, об`єктивна сторона.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.191 КК України характеризується активною поведінкою - діями, які полягають, зокрема, в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Розтрата - це незаконне безоплатне відчуження, використання, витрачення майна, яке було ввірене винному чи перебувало в його віданні (продаж, дарування, споживання, передача іншим особам тощо).

Разом з тим прокурором не надано жодних доказів існування в діях обвинуваченого ознак незаконності та безоплатності.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом зроблено вірний висновок, що стороною обвинувачення не доведено того, що Державному підприємству «Ковельське лісове господарство» законодавчо прямо заборонено витрачати кошти на навчання своїх майбутніх працівників.

Так відповідно до пунктів 4.6 та 4.7 Галузевої угоди між Державним агентством лісових ресурсів України і профспілкою працівників лісового господарства України на 2016-2020 роки, зареєстрованої Міністерством соціальної політики України за № 29 від 01.12.2016 року (далі Галузевої угоди), Держлісагентство спільно з підприємствами зобов`язується визначати у колективних договорах обсяги професійного навчання працівників та підвищення їхньої кваліфікації, а також загальні витрати коштів на цілі, відповідно до потреб виробництва та вимог законодавства в цій сфері, забезпечити періодичність підвищення кваліфікації працівників не рідше одного разу на 5 років, гарантування випускникам навчальних закладів усіх рівнів, які навчались за заявками і направленнями підприємств, працевлаштування згідно з договорами, які було укладено між підприємством, навчальним закладом і випускниками закладу.

Пунктом 8.7 Галузевої угоди визначено, що сторони вважають за доцільне передбачати у колективних договорах, з врахуванням фінансових можливостей надання безвідсоткових позик (матеріальної допомоги) працівникам на навчання працівників або їхніх дітей у вищих чи середніх спеціальних закладах.

Відповідно до пунктів 4.8., 4.9. колективного договору між Державним підприємством «Ковельське лісове господарство» та профспілковим комітетом, прийнятого 05.08.2017 на конференції трудового колективу (далі колективного договору), роботодавець зобов`язується забезпечити періодичність підвищення кваліфікації працівників не рідше одного разу на 5 років, гарантувати випускникам навчальних закладів усіх рівнів, які навчались за заявками і направленнями підприємств, працевлаштування згідно з договорами, які було укладено між підприємством, навчальним закладом і випускниками закладу.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Державне підприємство «Ковельське лісове господарство» не лише мало право, а і зобов`язане було самостійно дбати про забезпечення себе навченими кадрами, що ним і було зроблено у випадку з ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , а тому в діях обвинуваченого відсутні протиправні дії.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо протизаконності процедури виділення коштів на навчання, оскільки кошти виділялися не шляхом надання матеріальної допомоги, а шляхом укладення договорів з учбовими закладами, то вони є неспроможними, оскільки відповідно до пункту 4.9. колективного договору, укладеного між Державним підприємством «Ковельське лісове господарство» та профспілковим комітетом, прийнятого 05.08.2017 року на конференції трудового колективу, роботодавець зобов`язується гарантувати випускникам навчальних закладів усіх рівнів, які навчались за заявками і направленнями підприємств, працевлаштування згідно з договорами, які було укладено між підприємством, навчальним закладом і випускниками закладу. Враховуючи зазначене, колективний договір передбачав можливість укладення договору між підприємством, навчальним закладом і випускниками закладу, що й було зроблено, шляхом укладення щодо навчання ОСОБА_12 та ОСОБА_14 договорів №3930-05 від 04.08.2016 року та №5-01071 від 19.08.2016 року і виконанням їх умови щодо оплати навчання.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність такої ознаки кримінального розтрати як безоплатність витрачання, тобто відсутність будь-якої користі для підприємства від витрачання коштів на навчання ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , оскільки кошти витрачаються на навчання майбутніх працівників підприємства.

Крім того слід зазначити, що після закінчення навчання за кошти підприємства випускник зобов`язується на ньому працювати, а у випадку, коли випускник відмовиться після навчання за кошти підприємства працювати на ньому, у нього виникне цивільно-правовий обов`язок повернути підприємству витрачені на його навчання кошти.

Підсумовуючи викладене місцевий суд вірно встановив, що підприємство матиме або навченого працівника, який приноситиме прибуток, або йому будуть повернуті витрачені на його навчання кошти, а тому безоплатності витрачання в даному випадку немає.

Крім того не заслуговують на увагу посилання прокурора про те, що судом не надано оцінки акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства № 070-22/03 від 01.04.2019 року та висновку експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ за результатами проведення судово-економічної експертизи від 15.11.2019 року №1317/19-22, оскільки вказаними документами підтверджується лише покриття витрат Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» в розмірі 51742 гривень, що жодним чином сторонами не оспорювалося.

Також є безпідставними доводи прокурора про те, що згадані витрати на навчання не були включені до фінансових планів підприємства, а тому являлися розтратою. Так місцевий суд дійшов вірного висновку, що оскільки вказані витрати не були заборонені законом, не були марними і безоплатними для підприємства, то їх не можна відносити до розтрат, а можна вести лише мову про порушення фінансової дисципліни та належність ведення фінансів ОСОБА_7 .

Крім того колегія суддів вважає, що твердження сторони обвинувачення про те, що навчальні заклади здійснюють підготовку спеціалістів лише за державним замовленням, яке формується Мінекономіки за поданням МОН та інших державних замовників, то вони є теж неспроможними, оскільки згідно чинного законодавства Держане підприємство «Ковельське лісове господарство» не є розпорядником бюджетних коштів, а навчання ОСОБА_12 та ОСОБА_14 не є державним замовленням.

Підсумовуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що місцевий суд на основі аналізу та оцінки доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, взаємозв`язку та переконливості, на законних підставах дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 є недоведеним, так як воно не обґрунтовано достатніми, належними та допустимими і достовірними доказами, які б підтверджували винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.111996 року Про практику застосування Конституції при здійсненні правосуддя визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно вимог ст.373 КПК України, п.п.17, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про виконання судами України законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження рішення суду про виправдання ОСОБА_7 є правильним. Вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки судом досліджено та надано оцінку всім доказам сторони обвинувачення, у тому числі й тим, на які вказує в апеляційній скарзі прокурор, що свідчить про всебічний, повний та об`єктивний розгляд всіх обставин провадження в їх сукупності.

Суд прийшов до вірного висновку, що отриманих та досліджених судом доказів в їх сукупностіне достатньо для постановлення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , а тому його слід повністю виправдати у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.191 КК України за відсутністю в його діях події та складу кримінального правопорушення, так як інкриміноване кримінальне правопорушення не знайшло свого підтвердження під час судового слідства по даному кримінальному провадженню.

У апеляційній скарзі прокурора не зазначено жодної обставини, що передбачена ст.412 КПК України, яка б свідчила про істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, що перешкодило суду постановити законний та обґрунтований вирок.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження на підставі дослідження наданих доказів, колегія суддів вважає виправдувальний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду від 24 березня 2023 рокущодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців в касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: