В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 542/460/23

провадження № 1-кп/542/65/23

05 липня 2023 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого- адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Нові Санжари, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.02.2023 за № 0000032 по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пологи Низ Новосанжарського району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не є особою з інвалідністю, неповнолітніх дітей не має, не працюючого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

02 лютого 2023 року, близько 20:00 год, в умовах воєнного стану, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна - грошових коштів з будинку ОСОБА_8 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . З цією злочинною метою він 3 лютого 2023 року, близько 08:00 год, взявши з собою рукавички, для приховування слідів рук, прибув у село Руденківка Полтавського району Полтавської області.

3 лютого 2023 року, близько 08:30 год, ОСОБА_6 , прибув до домоволодіння ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, пересвідчившись у тому, що власник та жителі домогосподарства відсутні, ніхто не спостерігає за його діями, зайшов до приміщення гаража, де знайшов та взяв металеві викрутки. Також на території домогосподарства ОСОБА_6 знайшов металевий предмет по типу лом. Після цього, ОСОБА_6 підійшов до металопластикового вікна кімнати будинку, що розташоване праворуч від входу до житла, та скориставшись раніше знайденими викрутками та ломом, віджав вікно та через віконний отвір незаконно проник до будинку. Там, у спальній кімнаті, на стільці, біля ліжка, у металевій коробці, виявив та таємно викрав ювелірні прикраси: пару сережок із золота 583 проби, зі вставками каменю рожевого кольору масою 4,55 г, вартістю згідно з висновком експерта №618/23 від 07.02.2023 - 7167,21 грн; каблучку із золота 583 проби, масою 2,4 г, вартістю згідно з висновком експерта №619/23 від 07.02.2023 - 3780,50 грн; каблучку із золота 583 проби, масою 2,48 г, вартістю згідно з висновком експерта №619/23 від 07.02.2023 - 3906,52 грн; каблучку із золота 583 проби, масою 2,52 г, вартістю згідно з висновком експерта №619/23 від 07.02.2023 - 3969,53 грн та грошові кошти у сумі 102 000,00 грн, купюрами номіналом по 1000 грн, 500 грн та 200 грн.

Викрадені гроші та ювелірні прикраси, належні ОСОБА_8 , ОСОБА_6 поклав до внутрішньої кишені куртки та виніс з будинку, після чого покинув місце події.

Викраденими грошима ОСОБА_6 у подальшому розпорядився на власний розсуд. Викрадені ювелірні прикраси зберігав за адресою: АДРЕСА_2 , які під час обшуку видав працівникам поліції.

Згідно з пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_6 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у житло, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувачений не оспорював фактичних обставин обвинувачення та пояснив, що дійсно вчинив вказаний вище злочин за обставин, які встановлені стороною обвинувачення та зазначені в обвинувальному акті, показання надав добровільно.

В судовому засіданні обвинувачений свою провину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, зазначив, що щиро розкаюється. Суду надав показання про те, що був обізнаний про наявність грошових коштів у ОСОБА_8 . О 08:00 год 03.02.2023 в с. Руденківка, знаючи, що ОСОБА_9 не перебуває вдома, оскільки його автомобіль знаходився на ринку, він разом із ОСОБА_10 вирушив до домогосподарства потерпілого, місцезнаходження якого йому було відомо. ОСОБА_11 не знав, куди вони йдуть, біля двору ОСОБА_9 пішов далі у невідомому йому напрямку. Далі ОСОБА_6 зайшов через ворота у двір ОСОБА_8 . Щоб переконатися, що нікого не має вдома, він постукав у двері будинку та йому ніхто не відчинив. Далі зайшов у гараж, який був відчинений та знайшов там дві викрутки, за допомогою яких намагався відтиснути пластикове вікно. Викрутками не вдалося відтиснути вікно, після чого він на території господарства знайшов металевий лом/прут, за допомогою якого йому вдалося відтиснути вікно та проникнути до будинку. Потім, перебуваючи всередині будинку, спочатку зайшов до вітальні, де нічого не знайшов, а потім до спальної кімнати, в якій на стільці побачив коробку, в якій знаходились кошти купюрами номіналом по 1000 грн, 500 грн, 200 грн, загальна сума який склала 102 000,00 грн, пара сережок, 2 обручки і одна каблучка. Весь вміст коробки він забрав собі та поклав до кишені в куртку, далі він відчинив двері зсередини, покинув домоволодіння ОСОБА_8 через задній двір та направився в сторону села Пологи Низ. Повідомив, що викраденими коштами розпоряджався, а саме: 80 000.00 грн віддав мамі на лікування, а рештою скористався, щоб повернути борги, придбав собі куртку і кросівки. Золоті прикраси зберігав за адресою: АДРЕСА_2 , які під час обшуку добровільно видав працівникам поліції. Зазначив, що активно сприяв досудовому розслідуванню. Вказав, що йому було відомо про те, що на час скоєння ним крадіжки - 03.02.2023 стосовно нього був обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання у іншому кримінальному провадженні. Під час судового розгляду просив дати йому останній шанс, просив вибачення у потерпілого. Вказав, що має намір влаштуватися на роботу на посаду автослюсара до ФОП ОСОБА_12 та відшкодовувати із заробітної плати потерпілому завдані збитки. Зазначив, що у разі позбавлення волі, його мама та бабуся залишаться одні і їм нікому буде допомагати.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння ним змісту обставин вчиненого правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_8 обвинувачення підтримав в повному обсязі та просив задовольнити його цивільний позов з підстав, наведених у ньому.

Захисник заявив клопотання про застосування положень частини 3 статті 349 КПК України та просив не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки обвинувачений фактичні обставини вчинення злочину визнає повністю. Також зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 щиро розкаявся, активно сприяв досудовому розслідуванню.

Обвинувачений дане клопотання підтримав.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 винним себе у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, його показання відповідають суті обвинувачення, суд, враховуючи згоду обвинуваченого, думку захисника, потерпілого та прокурора, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце, спосіб, форму вини і спрямованість умислу, мотиви кримінального правопорушення, його наслідки, обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого, визнає їх доказаними у судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати у повному обсязі докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів у частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчинена в умовах воєнного стану. Згідно з положеннями ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України є тяжким злочином.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки, як повторність, суд враховує наступне.

Згідно з приміткою 1 до статті 185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

В обвинувальному акті, що є предметом судового розгляду зазначено, що ОСОБА_6 повторно вчинив кримінальне правопорушення. В судовому засіданні прокурор посилався на довідку управління інформаційно-аналітичного забезпечення № 113-07022023/53717, де наявні відомості про кримінальне провадження № 0000067 від 28.04.2022 за ч. 4 ст. 185 КК України, яке направлено до суду з обвинувальним актом. Проте, відомості про прийняте у справі рішення відсутні. Будь-яких інших відомостей з цього приводу стороною обвинувачення суду не надано.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 88 КК випливає, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.

ВС у постанові від 11.12.2019 (справа № 274/2956/17) дійшов висновку, що пункт 3 постанови Пленуму ВСУ від 04.06.2010 № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», зокрема те, що «для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин», може бути застосовано, коли всі епізоди злочинної діяльності є предметом одного судового розгляду, оскільки за таких умов суд безпосередньо досліджує докази та у вироку робить висновок про доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами злочинів, які інкриміновані обвинуваченому. Також ВС констатував, що правові норми презумпції невинуватості за відсутності вироку суду, який набрав законної сили, а також наявність не розглянутого по суті кримінального провадження не породжує правових наслідків для юридичної оцінки наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких вона обвинувачується, а є лише версією органів досудового розслідування, яку вони доводять на підставі обов`язку доказування відповідно до вимог частини першої статті 92 КПК.

Крім того, ВС дійшов аналогічного висновку у постанові від 27.02.2019 у справі № 695/136/17, зауваживши, що виходячи з положень статті 62 Конституції України, частини першої 17 КПК та принципу презумпції невинуватості за відсутності вироку суду, який набрав законної сили, наявність кримінального провадження, у тому числі на стадії його судового розгляду, не породжує правових наслідків для юридичної оцінки наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких вона обвинувачується.

Суд також враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблений у постанові від 14.09.2020 (справа № 591/4366/18), відповідно до якого єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Отже, в ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин. Проте у випадку розгляду різних кримінальних проваджень стосовно однієї особи, така обставина має значення, а тому повторність має місце лише у разі постановлення щодо особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочин в іншому кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про наявність рішення суду, яке набрало законної сили та яким ОСОБА_6 було засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України. Тому суд вважає, що правові підстави для кваліфікації дій обвинуваченого у зазначеному кримінальному провадженні за ознаками вчинення кримінального правопорушення повторно відсутні.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Разом з тим, суд не знаходить підстав для визнання обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого його щире каяття.

Так, суд враховує конкретні обставини вчиненого злочину, які відрізнялися винятковою зухвалістю та характеризувалися явною неповагою до суспільства, нехтуванням загальноприйнятих правил співжиття і норм моралі.

Щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Разом з тим, поведінка обвинуваченого не свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд, що в свою чергу переконало суд у відсутності у обвинуваченого щирого каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Призначаючи покарання, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, спосіб вчинення злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, під наглядом у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, задовільно характеризується за місцем проживання, наявність обставини, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжують.

Суд також приймає до уваги досудову доповідь провідного інспектора Новосанжарського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області, відповідно до якої виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства ( у тому числі окремих осіб).

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Таким чином, враховуючи наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого- активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яка, в свою чергу, визначена пунком 1 частини 1 статті 66 КК України, відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд приходить до висновку про навність підстав для застосування положень ст. 69-1 КК України при вирішенні питання про призначення покарання.

Так, за змістом вказаної норми, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі. На думку суду, таке покарання обвинуваченому є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, при вирішенні питання про призничення покарання, з огляду на відсутність відомостей щодо рішення у кримінальному провадженні № 0000067 від 28.04.2022 за ч. 4 ст. 185 КК України, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 70 чи 71 КК України.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, як про це просили обвинувачений та його захисник, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В ході судового розгляду не встановлено підстав для можливості застосування положень ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Крім того, як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Проте, в ході судового розгляду не здобуто відомостей, які б слугували підставою для висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання. Доводи сторони захисту щодо цього є для суду непереконливими.

Щодо цивільного позову.

Потерпілим ОСОБА_8 заявлений цивільний позов до ОСОБА_6 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в якому просив стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 майнову шкоду, завдану внаслідок злочинних дій у розмірі 102 000,00 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн та витрати, понесені на медичне обстеження та лікування внаслідок злочинних дій цивільного відповідача у розмірі 2 310,11 грн.

В обгрунтування позову посилався на обставини, викладені в обвинувальному акті.

Також у позові вказав, що протиправні дії ОСОБА_6 спричинили здоров`ю потерпілого значної шкоди, що підтверджується консультацією лікаря від 11.03.2023 лікарського-діагностичного центру ТОВ «МЛДЦ «МЕДІОН», доказами здійснення витрат на лікування на обстеження. Крім того, у позові потерпілий зазначив, що викрадені ОСОБА_6 кошти були єдиним джерелом для його існування, внаслідок вчинення кримінального правопорушення його життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями, потерпілий був позбавлений можливості реалізації своїх звичок та бажань, змушений був витрачати багато часу на підготовку заяв та позову, відвідування державних установ, щоб належним чином захистити свої порушені права, зазнав моральних страждань та порушення нормального способу життя.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 КПК України цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Вирішуючи питання щодо способу покладення обов`язку з відшкодування завданої шкоди, суд враховує, що частиною 5 статті 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, не врегульовано КПК, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона в даному випадку потерпіла повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, потерпілий послався на встановлені під час досудового розслідування обставини. Зокрема, потерпілий у цивільному позові посилався на викрадення у нього грошових коштів на суму 102 000,00грн. В ході судового розгляду даного кримінального провадження факт викрадення у потерпілого зазначених грошових коштів знайшов своє підтвердження.

Таким чином, розмір матеріальної шкоди, який підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 становить 102 000,00 грн, а позов у цій частині підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

Аналізуючи доводи потерпілого, викладені у позовній заяві, суд враховує, що останній відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, мотивував, з чого він виходив, оцінюючи завдану йому моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Разом з тим, суд враховує характер вчиненого кримінального правопорушення, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого, ступінь винуватості обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілим позовні вимоги в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення витрат, пов`язаних з лікуванням, суд враховує, що разом з цивільним позовом було надано копії квитанцій на підтвердження факту здійснення потерпілим таких витрат. Так, відповідно до квитанції № 55509 від 13.03.2023 було здійснено оплату ліків у розмірі 407,37 грн, відповідно до квитанції № 55305 від 11.03.2023 було здійснено оплату ліків у розмірі 940,04 грн, відповідно квитанції № 57360 від 20.03.2023 було здійснено оплату ліків у розмірі 142,70 грн, відповідно до квитанції від 28.02.2023 було здійснено перерахування коштів у розмірі 820.00 грн, де отримувачем вказаний Медичний лікувально-діагностичний центр ТОВ «Медіон». Разом з тим, стороною захисту не оспорювався факт здійснення потерпілим витрат на лікування та не заперечувався розмір таких витрат. За таких обставин цивільний позов у цій частині також підлягає задоволенню.

До обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового розгляду було застосовано запобіжний захід тримання під вартою в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань(№23)» строком на 58 днів із правом внесення застави у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 187 880,00 грн (сто вісімдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят гривень), яка повинна надійти на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області. Зазначений запобіжний захід був продовжений під час судового розгляду.

Вирішуючи питання щодо застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд вважає за доцільне зауважити наступне.

Положення ч. 6 ст. 181 та ч. 7 ст. 194 КПК України визначають строк дії ухвали суду при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 31 рішення від 04.06.2015, яке набуло статусу остаточного 04.09.2015 (справа «Руслан Яковенко проти України» /Заява № 5425/11/ (далі Рішення № 5425/11) зауважив, що починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції [про захист прав людини і основоположних свобод].

ЄСПЛ у пункті 46 Рішення № 5425/11 звертає увагу на те, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27.06.1968, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16.01.2007).

Саме тому суд вважає, що правові підстави для зазначення у вироку суду застережень, передбачених ч. 6 ст. 181 та ч. 7 ст. 194 КПК України щодо строку дії судового рішення про застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, відсутні.

Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає, що застосований до обвинуваченого запобіжний захід слід продовжити саме до набрання вироком законної сили.

Водночас, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 було затримано 09.02.2023 та з цього часу він перебуває під вартою.

Вирішуючи питання щодо заліку досудового тримання під вартою суд на підставі ч. 5 ст.72 КК України вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 09.02.2023 по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує відповідно до ст. 124 КК України.

Встановлено, що документально підтверджені прокурором процесуальні витрати у справі становлять 2 642,92 грн (дві тисячі шістсот сорок дві гривні дев`яносто дві копійки).

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Питання про скасування арешту майна суд вирішує за правилами ст. 174 КПК України.

Встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07.02.2023 накладено арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування на металевий лом, викрутку темно-синього кольору з білими вставками та металевою частиною до неї, викрутку жовтого кольору, москітну сітку, металеву коробку білого кольору з надписом Jim Beam Since 1795, що належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , а також на два гіпсових зліпка слідів взуття, зліпок відтиску зі слідом зламу, чотири відрізки липкої стрічки зі слідами рук, три відрізки липкої стрічки зі слідами фактури тканини. Речові докази зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів відділення поліції №3 Полтавського районного Управління поліції Головного Управління Національної поліції в Полтавській області за адресою: пл. Перемоги, 1, смт Нові Санжари.

На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України накладений арешт підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 349, 373, 374, 376 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України.

Призначити ОСОБА_6 покарання за частиною 4 статті 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 09.02.2023 по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» з правом внесення застави у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 187 880,00 грн (сто вісімдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят грн).

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 102 000,00 грн (сто дві тисячі грн) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 2310,11 грн (дві тисячі триста десять тисяч 11 коп) в рахунок відшкодування витрат на лікування та 20 000,00 грн (двадцять тисяч грн) моральної шкоди, всього- 124 310, 11 грн (сто двадцять чотири тисячі триста десять грн 11 коп).

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України витрати на залучення експерта для проведення експертизи у розмірі 2 642,92 грн (дві тисячі шістсот сорок дві гривні дев`яносто дві копійки).

Скасувати арешт, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07.02.2023.

Після набрання вироком законної сили речові докази:

- грошові кошти у сумі 36 100,00 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США, одну пару сережок із золота 583 проби із застібкою типу англійської з вставками з каменю рожевого кольору, вага пари 4,55 гр, обручку із золота 585 проби вагою 2,4 гр, без вставок і візерунків, діаметром 2 см, обручку із золота 583 проби, діаметром 2,3 см, вагою 2,48 гр, каблучку із золота 583 проби, діаметром 2 см, вагою 2,52 гр, без вставок, у передній частині ромбоподібної форми із візерунком по типу мережива, які передані на зберігання під розписку власникові, а також металевий лом, викрутку темно-синього кольору з білими вставками та металевою частиною до неї, викрутку жовтого кольору, москітну сітку, металеву коробку білого кольору з надписом Jim Beam Since 1795 - повернути власнику- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- два гіпсових зліпка слідів взуття, зліпок відтиску зі слідом зламу, чотири відрізки липкої стрічки зі слідами рук, три відрізки липкої стрічки зі слідами фактури тканини, DVD - R диск «Axent» з відеозаписом з камери відеоспостереження по АДРЕСА_2 , за період часу з 08:00 год 03.02.2023 до 09:00 год 03.02.2023 - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- штани спортивні чоловічі, матерчані, сірого кольору з логотипом NIKE, куртку чоловічу балонєву з маркуванням Sport Frendle Troi Sport, пару чоловічих кросівок, матерчаних, чорного кольору з маркуванням Adidas, 42 розміру - повернути власнику- ОСОБА_6 .

Вирок суду може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Новосанжарський районний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику, потерпілому та прокурору. Учасники провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1