ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/1672/21 Номер провадження 11-кп/814/223/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 січня 2021 року за №0000045, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харків від 08 лютого 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.309 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 січня 2021 року по АДРЕСА_2 без мети збуту для особистого вживання незаконно придбав попередньо замовлений у невстановленої особи за допомогою месенджера «Телеграм» наркотичний засіб «канабіс», масою в перерахунку на суху речовину 5, 4658 г, і затим зберігав цей наркотичний засіб у лівому кармані своєї куртки до його виявлення й вилучення поліцією в ході огляду місця події 09 січня 2021 року з 16 години 37 хвилин до 16 години 43 хвилини.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 просять скасувати вирок Київського районного суду м. Харків від 08 лютого 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивують тим, що: 28 січня 2021 року в ході повідомлення про підозру стороною обвинувачення було порушено право на захист ОСОБА_8 , а саме не роз`яснено йому таке право, пред`явлено підозру без участі захисника, та обвинувачений у цей час перебував у хворобливому стані; 29 січня 2021 року ОСОБА_8 не викликався дізнавачем, не перебував у відділі поліції та взагалі не отримував копію обвинувального акта й інших наявних у матеріалах кримінального провадження документів; захисник ОСОБА_9 не здійснював захист ОСОБА_8 під час досудового розслідування, оскільки в матеріалах справи відсутні документи щодо надання правової допомоги обвинуваченому цим адвокатом, якого ОСОБА_8 не бачив; 09 січня 2021 року обвинуваченого було незаконно затримано й доставлено до відділу поліції із застосуванням до нього насильства, психологічного тиску й фальсифікації кримінального провадження поліцейськими; ОСОБА_8 не вчиняв кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, а 09 січня 2021 року у відділенні пошти отримав посилку із сумішшю для куріння кальяну; в протоколі огляду місця події від 09 січня 2021 року не вказано розмір і колір вилученого в обвинуваченого пакета, й, окрім того, в постанові про призначення експертизи від 11 січня 2021 року зазначено, що ОСОБА_8 добровільно видав зіп-пакет із сухою речовиною рослинного походження зеленого кольору, однак насправді згаданий пакет було вилучено в обвинуваченого; повідомлення про підозру не містить наведення всіх обставин інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних скарг, заперечення прокурора проти апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла висновку про те, що вони не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону місцевим судом дотримано.

У ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

На підставі ст.20 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК України. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Параграфом І глави 30 КПК України регламентовано порядок спрощеного провадження щодо кримінальних проступків.

Відповідно до ч.2 ст.302 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний роз`яснити підозрюваному, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також те, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку вони будуть позбавлені права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини. Слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані впевнитися у добровільності згоди підозрюваного, потерпілого та представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

На виконання зазначених вище вимог закону згідно з приписами п.1 ч.3 ст.302 КПК України до обвинувального акта з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні повинна бути додана, зокрема, письмова заява підозрюваного, складена в присутності захисника, щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження за ч.2 ст.302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Таким чином законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового провадження, які у випадку зміни правової позиції з метою скасування вироку місцевого суду, ухваленого в порядку ст.ст.381-382 КПК України, можуть в апеляційних скаргах відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час досудового розслідування.

Суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта (ч.2 ст.381 КПК України).

За змістом ч.2 ст.382 КПК України вирок за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному КПК України, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

У силу ч.1 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст.ст.381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 28 січня 2021 року дізнавачем ОСОБА_10 , за погодженням із прокурором ОСОБА_11 , повідомлено ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком. Усупереч доводам апелянтів, повідомлення ОСОБА_8 про підозру містить детальне наведення всіх обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України.

При пред`явленні підозри ОСОБА_8 було роз`яснено його права, передбачені Конституцією України, КПК України, в тому числі право на захист вільно обирати захисника своїх прав; на першу вимогу мати захисника і зустріч із ним до першого та перед кожним наступним допитом з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних діях; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадку відсутності коштів на оплату таких послуг, що засвідчено підписами ОСОБА_8 в тексті повідомлення про підозру та пам`ятці про процесуальні права й обов`язки. Те, що роз`яснення ОСОБА_8 прав не було формальним підтверджується також: 1) змістом врученої ОСОБА_8 названої вище пам`ятки, де детально викладені процесуальні права й обов`язки підозрюваного, гарантовані законодавством України; 2) записами в тексті повідомлення про підозру, засвідчениими підписом ОСОБА_8 , відповідно до яких останньому права й обов`язки як підозрюваному були оголошені та зрозумілими; 3) відсутністю будь-яких зауважень чи доповнень з боку ОСОБА_8 щодо порядку повідомлення підозру, а також клопотань з приводу необхідності залучення йому захисника (а.п.55-59).

Окрім того, колегія суддів зауважує, що, по-перше, обставини цього кримінального провадження не є такими, що згідно з вимогами ст.52 КПК України вказують на обов`язкову участь захисника.

По-друге, глава 22 КПК України не містить будь-яких застережень про необхідність залучення захисника при здійсненні повідомлення особі про підозру.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2022 року (справа №161/7088/20).

Надалі, оскільки після закінчення процедури повідомлення ОСОБА_8 про підозру останній виявив бажання мати захисника адвоката ОСОБА_9 , у цей же день (28 січня 2021 року) дізнавач прийняв постанову про залучення захисника ОСОБА_9 до участі в даному кримінальному провадженні (а.п.63).

Захист прав та законних інтересів ОСОБА_8 під час досудового розслідування здійснював професійний адвокат ОСОБА_9 з відповідним фахом, який був обраний і залучений на власний вибір обвинуваченим, за його волевиявленням та власним вибором на підставі договору про надання правової допомоги від 28 січня 2021 року, що свідчить про те, що жодних обмежень з приводу реалізації свого права на захист ОСОБА_8 не мав. У матеріалах справи наявні копія названого вище договору, укладеного між ОСОБА_8 та адвокатом ОСОБА_9 , а також чинного свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого адвокату ОСОБА_9 , а тому доводи апелянтів про відсутність повноважень захисника ОСОБА_9 є надуманими (а.п.64-65).

Адвокатом ОСОБА_9 забезпечувався захист прав та інтересів ОСОБА_8 на всіх етапах дізнання й у ході всіх процесуальних дій після його залучення в даній справі в межах обраної з обвинуваченим правової позиції розгляду кримінального провадження в спрощеному порядку, у зв`язку з чим твердження апелянтів про те, що захисник ОСОБА_9 не надавав правову допомогу ОСОБА_8 є необгрунтованими та такими, що констатуються з формальних підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що здійснення захисту - це в основному питання взаємовідносин між обвинуваченим та його захисником, незалежно від того, чи призначається захисник в межах надання правової допомоги чи оплачується приватним чином. Згідно з п.«с» ч.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини втручання компетентних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома («Камасинський проти Австрії, «Лагерблом проти Швеції»).

Разом з цим, що стосується саме оцінки ефективності або неефективності стратегії й тактики захисту, то суд не має повноважень оцінювати їх ефективність, оскільки давати таку оцінку може лише Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури.

Будь-яких об`єктивних даних про неналежне виконання адвокатом ОСОБА_9 професійних обов`язків захисника, що призвели або могли призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_8 , передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.59 Конституції України, ст.20 КПК України, документів, які би підтверджували, що обвинувачений був невдоволений захисником ОСОБА_9 (обраним ним на власний розсуд і залученим на підставі укладення договору щодо надання правової допомоги), чи звертався із заявами з приводу невиконання або неналежного виконання адвокатом ОСОБА_9 своїх професійних обов`язків до органів адвокатського самоврядування, перевіркою матеріалів справи не встановлено та стороною захисту в суді апеляційної інстанції не надано.

Орган досудового розслідування, зі свого боку, вчинив усі дії, що законом віднесені до його повноважень, з метою забезпечення ОСОБА_8 можливості отримати ефективну правову допомогу.

Між тим, обрання іншого захисника, а також зміна позиції й тактики захисту вже на стадії апеляційного провадження, не свідчать про те, що на попередніх етапах захист обвинуваченого здійснювався неналежним чином.

Згідно з розписками від 29 січня 2021 року, зміст яких підтверджено підписами ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , ними було отримано копію обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування та самих матеріалів дізнання. При цьому, обвинуваченим здійснено власноручний запис про те, що він будь-яких заяв, клопотань не має та отримав перераховані вище матеріали в повному обсязі. За таких обставин, посилання в апеляційних скаргах на неотримання ОСОБА_8 зазначених вище документів є неспроможними (а.п.7-8, 68-69).

Відповідно до заяви від 29 січня 2021 року ОСОБА_8 в присутності захисника ОСОБА_9 , залученого за вибором обвинуваченого, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, був згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами й на розгляд обвинувального акта в спрощеному провадженні, а також ознайомлений з наслідками такого розгляду, унормованими в ч.2 ст.302 КПК України. Добровільність такої позиції обвинуваченого підтвердженого його підписом та підписом його захисника ОСОБА_9 (а.п.9-10).

Окрім того, в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_8 підтвердив факт підписання ним названих вище документів.

Отже, були наявними всі передбачені законом умови та процесуальні гарантії, які захищали здатність обвинуваченого в присутності обраного ним на власний розсуд захисника висловлювати свою справжню думку з приводу обставин інкримінованого кримінального проступку у сфері обігу наркотичних засобів.

Тому є безпідставними й доводи апеляційних скарг про застосування недозволених методів слідства до ОСОБА_8 в ході ініціювання ним розгляду провадження в спрощеному порядку. Колегія суддів ураховує, що, обвинувачений, якому не застосовувався запобіжний захід, чи його захисник у ході всього досудового розслідування та судового провадження в суді першій інстанції, будучи обізнаними про те, що цим судом буде проведено розгляд справи в порядку спрощеного провадження, не звертались із заявами або скаргами, де би йшлося про застосування примусу чи протиправного впливу з боку працівників органів досудового розслідування/прокуратури з метою примусити ОСОБА_8 написати заяву про визнання винуватості, навіть станом на час апеляційного розгляду не оскаржували дії службових осіб у встановленому законом порядку, не подавали відповідну заяву до правоохоронних органів у порядку, передбаченому ст.214 КПК України. Не обґрунтовано ними й обставин, які би завадили їм повідомити компетентні ограни про недозволене поводження з ОСОБА_8 .

Аналогічний підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року (справа № 454/851/22), в якій касаційний суд за таких же обставин провадження (в якому було ухвалено вирок у порядку ст.ст.381, 382 КПК України) з викладених вище мотивів дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту щодо застосування тиску й погроз до засудженого.

Визнаючи ці доводи неспроможними, апеляційний суд ураховує також правову позицію Верховного Суду, викладену в низці постанов, зокрема, від 01 листопада 2022 року (справа №344/2995/15-к), 21 червня 2023 року (справа №202/1388/22), за змістом якої відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для того аби в компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, заява про погане поводження має бути «небезпідставною».

Особа, яка робить таку заяву, має повідомити фактичні обставини поводження з нею і надати їм певне підтвердження або, якщо це не можливо з об`єктивних причин - інформацію, яка дозволить перевірити її та отримати підтвердження заяви. За відсутності таких даних, які перевіряються, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і, таким чином, не створює обов`язку щодо її розслідування.

Так, у справі №344/2995/15-к Верховний Суд, погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності заяви засудженого про погане поводження, наголосив на тому, що скарга на погане поводження була заявлена лише через два тижні після стверджуваних подій, хоча засуджений був представлений адвокатом і, таким чином, мав можливість подати відповідні скарги, а також на відсутності фізичних слідів поганого поводження, оскільки виявлені в засудженого тілесні ушкодження очевидно не узгоджувалися з його описом подій.

Як установлено вище, в розглядуваному кримінальному провадженні ОСОБА_8 , будучи представленим захисником, про застосування недозволених методів слідства вперше заявив на стадії апеляційного провадження (в апеляційних скаргах), а саме через два з половиною місяці з дати, з якої, за його версією, працівники органу досудового розслідування й прокуратури вчинили неправомірні дії.

Наводячи твердження про застосування до ОСОБА_8 насильства й тиску, сторона захисту не навела та матеріали справи не місять бодай яких-небудь мінімальних підтверджених даних про згадані недозволені методи слідства чи вказівки на джерело такої інформації у випадку неможливості її наведення, звернень обвинуваченого до закладу охорони здоров`я. Відсутність фіксації тілесних ушкоджень підтвердив і сам ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Більше того, в апеляційних скаргах йдеться про те, що службові особи застосовували насильство до обвинуваченого 09 січня 2021 року в приміщенні Київського ВП ГУНП у Харківській області (на даний час - Харківське РУП №1 ГУНП у Харківській області), проте даними відповіді начальника цього управління поліції №138/119/61-2021аз від 26 березня 2021 року підтверджено те, що 09 січня 2021 року в приміщенні Київського ВП ГУНП у Харківській області ОСОБА_8 не перебував. У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений вже фактично змінив версію та вказував про застосування до нього недозволених методів слідства 08 січня 2023 року, однак кримінальне провадження щодо нього було розпочато 10 січня 2023 року, а огляд місця події проводився 09 січня 2023 року (а.п.16-18). Наведене вище свідчить про неправдивість версії ОСОБА_8 та вигадування ним обставин з метою уникнення кримінальної відповідальності, а тому його твердження про погане поводження явно не відповідають критерію «небезпідставності».

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_8 29 січня 2021 року не перебував у приміщенні відділу поліції позбавлені підстав, оскільки названі вище розписки про отримання процесуальних документів і заява щодо розгляду справи в спрощеному порядку надавались не дізнавачу, а прокурору ОСОБА_11 .

Що стосується посилань сторони захисту на хворобливий стан обвинуваченого при повідомленні про підозру, то він у ході всього дізнання жодним чином не вказував на наявність сторонніх факторів, які би могли вплинути на його волевиявлення та здатність усвідомлення обставин провадження, не порушував питання щодо проходження лікування.

Окрім того, вказану вище версію, яку він теж висунув вже під час подання апеляційної скарги, колегія суддів оцінює в аспекті застосування закріпленої в ст.381, 382 КПК України процедури, реальності та дійсності стверджуваного впливу факторів, вказаних ОСОБА_8 без жодного їх відображенння в матеріалах справи, на застосування кримінального процесуального закону й закону України про кримінальну відповідальність.

У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-якій відомості, що вказували би на медичний критерій неосудності чи обмеженої осудності ОСОБА_8 (медичні довідки, висновки судово-психіатричних експертиз, відомості про перебування на психіатричному обліку чи психічні захворювання) та могли би свідчити принаймні про обмежену здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Не встановлено у справі також відомостей про те, що поведінка обвинуваченого була чи є неадекватною, характеризувалась затьмареннями свідомості, порушеннями сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту, пам`яті.

Відсутні дані й про такий вплив на психіку ОСОБА_8 лікарських засобів чи препаратів, що характеризується нездатністю усвідомлювати свої дії чи керувати ними, а також того, що речовини чи їх сполуки, які здатні викликати такий стан, вживалися ним до чи під час розгляду справи.

Отже, в контексті приписів ст.ст., 242, 332, 381, 382, 509 КПК України, ст.ст.18-21 КК України, в апеляційного суду відсутні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення вимог кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність і в цій частині.

Аналогічний підхід за схожих обставин провадження щодо оцінки названих вище доводів сторони захисту викладено в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року (справа №308/6201/17, провадження №51-530км18).

Доводи ж сторони захисту, які зводяться до невчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, незаконності його затримання, помилкового зазначення обставин вилучення в нього речовини рослинного походження в протоколі огляду місця події та постанові про призначення експертизи, є неспроможними, оскільки вони пов`язані з оспоренням встановлених досудовим розслідуванням обставин, а з цих підстав вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження, не може бути оскаржений в апеляційному порядку (ч.1 ст.394 КПК України).

Розгляд судом першої інстанції обвинувального акта щодо ОСОБА_8 в спрощеному провадженні проведено з дотриманням вимог КПК України.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, перевіривши дотримання органом досудового розслідування вимог ст.302 КПК України, місцевий суд дійшов правильного висновку щодо встановлення винуватості ОСОБА_8 у незаконному придбанні й зберігання без мети збуту наркотичного засобу, та кваліфікував його дії за ч.1 ст.309 КК України. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.374, 382 КПК України.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер, ступінь суспільної небезпеки й тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, особу ОСОБА_8 , який не судимий, не працює, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття (під час досудового розслідування та в суді першої інстанції), та відсутність обставин, що його обтяжують.

Таким чином, призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання у вигляді обмеження волі, яке за своїм розміром є мінімальним, зі звільненням обвинуваченого від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку, відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 75, 76 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, й були би визначеними законом підставами для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харків від 08 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4