печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова в рамках кримінального провадження № 0000889 від 19.09.2016,-

ВСТАНОВИВ:

До провадження слідчого судді Печерського районного суду міста Києва надійшло клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 06.05.2022 року.

Клопотання мотивоване тим, що в рамках кримінального провадження № 0000889 від 19.09.2016 року накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 .

Проте, вказаний арешт накладено необгрунтовано, оскільки вказана квартира із 03.07.2012 року належить на праві власності ОСОБА_5 , така перебувала лише у іпотеці (яка припинена ще у березні 2013 року) ОСОБА_6 , але ні ОСОБА_6 , ПАТ КБ «ЄВРОБАНК», ПУАТ «ФІДОБАНК» ніколи не були власником зазначеного майна. Крім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.03.2023 року у справі № 752/28110/21:

- визнано такою, що припинена іпотеку за Договором іпотеки від 01.03.2013 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 01.03.2013 року та зареєстрованим в реєстрі за номером №256;

- знято заборону відчуження на відповідну квартиру;

- припинено обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майна на відповідну квартиру.

Так, ОСОБА_5 позбавлена права розпорядження майном понад 14 місяців, хоча не має жодного відношення до вказаного кримінального провадження, як і її майно.

Прокурором у клопотанні про накладення арешту на майно не доведено наявність правової підстави для арешту вказаного майна.

При накладенні арешту не було враховано принцип співмірності та балансу між застосованими заходами забезпечення кримінального провадження та негативними наслідками у вигляді грубого порушення прав особи на володіння своїм майном.

Учасники справи до судового засідання не з`явилися. Представник ОСОБА_3 направив на адресу суду заяву, згідно якої розгляд клопотання просив здійснити без його усаті. Доводи клопотання підтримує в повному обсязі.

Прокурор до судового засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату та час був повідомлений належним чином. Тому, слідчий суддя з урахуванням принципу диспозитивності, розглянув вказане клопотання за відсутності сторін кримінального провадження.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя встановив такі обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Під час розгляду клопотання встановлено, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000889 від 19.09.2016 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 367, ч. 3 ст. 365-2, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 205-1 КК України.

Досудове розслідування здійснюється за фактом вчинення службовими особами ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» та ПУАТ «ФІДОБАНК» розтрати і заволодіння ліквідними активами банків, за попередньою змовою зі службовими особами юридичних осіб приватного публічного права, шляхом зловживання своїм службовим становищем, у результаті чого банки віднесено до категорії неплатоспроможних, що завдало інтересам держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб завдано збитків в особливо великих розмірах.

Постановою Заступника Генерального прокурора від 05.05.2023 року доручено здійснення досудового розслідування за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, та кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 205-1, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 367 КК України, у кримінальному провадженні № 0000889 від 19.07.2016 року слідчим Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Києва від 6 травня 2022 року у справі № 463/3247/22 накладено арешт на нерухоме майно, зокрема на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, що належить ОСОБА_6 ..

Вказаний арешт накладено слідчим суддею з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки при накладенні арешту встановлено, що майно, на яке просить накласти арешт прокурор, відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.

Разом з тим, з 03.07.2012 року ОСОБА_4 є законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0.

01.03.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 , за яким ОСОБА_6 як фізична особа, надав ОСОБА_5 позику у розмірі 399 500,00 грн. строк позики 1 місяць до 01.04.2013 року у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 передала у іпотеку ОСОБА_6 , як фізичній особі, Квартиру.

07.03.2013 року ОСОБА_5 позику ОСОБА_6 повернула у повному обсязі, останній у нотаріально-посвідченій заяві підтвердив, що за договором позики проведений повний розрахунок, майнові претензії до ОСОБА_5 відсутні.

07.03.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після припинення зобов`язання за договором позики уклали договір про розірвання договору про задоволення вимог іпотекодержателя щодо квартири, тобто:

- будь-які майнові зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_6 припинені (відсутні);

- іпотека Квартири припинена;

- будь-які права ОСОБА_6 щодо Квартири відсутні.

Крім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.03.2023 року у справі № 752/28110/21:

- визнано такою, що припинена іпотеку за Договором іпотеки від 01.03.2013 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 01.03.2013 року та зареєстрованим в реєстрі за номером №256;

- знято заборону відчуження на відповідну квартиру;

- припинено обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майна на відповідну квартиру.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією України та Законом.

Відтак, не вбачається законних підстав для втручання держави у мирне володіння громадянином України ОСОБА_4 належним їй майном.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, арештом майна ОСОБА_4 порушуються її права як власника майна, які визначені протоколами № 1 та 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 року сформульована правова позиція, що ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Слідчий суддя наголошує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16.10.2008 року).

У ч. 2 ст. 174 КПК України встановлено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, у вказаному кримінальному провадженні немає жодних законних підстав для обмеження конституційних прав ОСОБА_4 та арешту майна, що їй належить.

Жодних відомостей чи доказів щодо причетності ОСОБА_4 до кримінального провадження № 0000889, слідчому судді не надано.

Відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Отже, арешт ухвалою слідчого судді на майно ОСОБА_4 накладено необґрунтовано.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Разом з тим, згідно зі ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Отже, при розгляді клопотання про скасування арешту стороною обвинувачення не доведено наявність будь-яких фактичних даних (доказів), відповідно до яких є необхідність у збереженні накладеного арешту.

Також не доведено та не зазначено конкретних фактичних обставин (час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення), які виправдовували б такий спосіб втручання у мирне володіння ОСОБА_4 належним їй на праві власності майном.

З урахуванням наведеного клопотання про скасування арешту на майно підлягає задоволенню, а накладений арешт - скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 174, 309 КПК України,-

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова в рамках кримінального провадження № 0000889 від 19.09.2016, - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 06.05.2022 року у справі № 463/3247/22 в рамках кримінального провадження № 0000889 від 19.09.2016, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1