ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 621/2365/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1252/23 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст. 111-1 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 07 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком вказаного суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пролетарське Зміївського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-1 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення права займати посади в органах місцевого самоврядування на строк 10 ( десять) років.

Вказаним вироком встановлено, що 24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у Зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія Украіни в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використала без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією України та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року року та іншими міжнародно-правовими аактами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам Президент російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на цей час представники влади РФ, діючи всупереч вимогам пунктам 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 №36/103, від 16.12.1970 №2734 (XXV), від 21.12.1965 №2131 (XX), від 14.12.1974 №3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів Збройних сил РФ (далі - ЗС РФ) на територію України.

Так, 24 02 2022 року на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці ЗС РФ із застосуванням зброї, незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в АР Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на, порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України №64/2022 від. 22 02 2022 року «Про введення воєнного стану в України», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти Україні на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні" введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Указу Президенту України №133/2022 від 14 03 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2119-ІХ від 15 03 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента України №2259/2022 від 18 04 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в України», затвердженого Законом України №2212-ІХ від 21 04 2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 341/2022 від 17.05.2022, затвердженого Законом України №7389-ІХ від 18.05.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб (тобто до 23 серпня 2022 року).

Згідно Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Незважаючи на вищевикладене ОСОБА_7 , будучи громадянином України, перебуваючи у громадському місці, а саме: на території ринку приватної фірми «Кредо», розташованого за адресою: Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв, провулок Залізничний, 1-а, звертаючись до працівників ринку та сторонніх осіб, які перебували поряд протягом часу з 15 березня 2022 року до середини квітня 2022 року публічно в усній словесній формі висловлював заперечення здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти України, стверджуючи, що всі руйнування об`єктів критичної, цивільної інфраструктури, в тому числі і Змііївської ТЕС ПАТ «Центренерго», яка розташована на території Слобожанської ОТГ Чугуївського району Харківської області та приватного сектору відбуваються внаслідок дій не держави агресора, а здійснюються силами та засобами Збройних сил України та в усних розмовах, які вів публічно у громадському місці, а саме на території ринку стверджував, що Україна, як самостійна держава не має права на існування та шо після встановлення російської влади в Україні життя покращиться.

Таким чином, ОСОБА_7 , будучи громадянином України публічно заперечував здійснення збройної агресії проти України, та виправдовував встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України.

Таким чином, дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.1 ст.111-1 КК України як колабораційна діяльність, тобто публічне заперечення громадянином України здійснення збройної агресії проти України, встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 10 (десять) років.

Такі вимоги апелянт аргументував неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилося у тому, що суд, звузив сферу його застосування, оскільки таке формулювання покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах місцевого самоврядування на строк 10 (десять) років, не позбавило засудженого права займатись діяльністю, пов`язаною з публічними закликами до підтримки дій держави-агресора та до невизнання поширення державного суверенітету України на тимчасово окуповані території України, в інших сферах діяльності.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор просив про задоволення апеляційної скарги у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 вважали, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначене в рамках чинного законодавства України.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, дії обвинуваченого відповідають кваліфікації за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, а висновки суду відносно фактичних обставин справи, яку було розглянуто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження відповідно до ч.2 ст. 381 КПК України, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє.

Сам обвинувачений свою вину визнав повністю, погодився із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, як зазначено в обвинувальному акті.

Колегія суддів погоджується з обвинуваченням ОСОБА_7 та правильністю кваліфікації його дій за ч.1 ст.111-1 КК України.

Що стосується апеляційних вимог прокурора, то колегія суддів вважає, що його твердження про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність ґрунтуються на законі та матеріалах справи, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання.

Так, оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення права займати посади в органах місцевого самоврядування на строк 10 (десять) років.

Поряд з цим, колегія суддів констатує, що такий вид покарання, як позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має свою специфіку, відмінність від інших покарань.

Вказане покарання має на меті припинити злочинну діяльність засудженого, шляхом виключення можливості зловживання посадою або певною діяльністю. При цьому інші права за ним зберігаються.

Кримінальний кодекс України не обмежує коло посад і видів діяльності, права обіймати які або займатися якими засуджений може бути позбавлений вироком суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 02 лютого 2022 року у справі №344/16025/18 зазначив, що рішення суду про позбавлення такого права має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання".

Вказане залишилось без належної уваги суду першої інстанції, який всупереч приписам ст. 55 KK України, фактично звузив сферу його застосування, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Наведене свідчить про те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання було здійснено безпідставне звуження галузей діяльності в яких обвинувачений ОСОБА_7 позбавляється права обіймати посади, що не позбавило б засудженого права займатись діяльністю, пов`язаною з публічними закликами до підтримки дій держави-агресора та до невизнання поширення державного суверенітету України в інших сферах діяльності, що в свою чергу свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, колегія суддів, визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржений вирок істотно порушив вимоги кримінального-процесуального закону.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів є підставами для задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування оскарженого вироку відносно ОСОБА_7 в частині призначеного обвинуваченому покарання, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, шляхом розширення переліку органів в яких обвинувачений ОСОБА_7 позбавляється права обіймати посади та займатися певною діяльністю.

Так, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення.

Беручи до уваги, що колегією суддів збільшується перелік органів в яких обвинувачений ОСОБА_7 позбавляється права обіймати посади, тобто застосовується закон про більш тяжке кримінальне правопорушення, вказане судове рішення приймається у формі вироку.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 420, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 07 2023 року щодо ОСОБА_7 , - в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.111-1 КК України у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 10 (десять) років.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

___________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_10