судді ОСОБА_1
до постанови Верховного Суду від 12 вересня 2023 року
у справі № 676/1214/21 (провадження № 51-2401 км 22)
1. Я не погоджуюся з рішенням колегії і вважаю, що в обставини цієї справи свідчать про те, що засуджений перебував у стані оборони від суспільно-небезпечного посягання і, відповідно, кваліфікація його дій за частиною 2 статті 121 КК є неправильною.
2. Я вважаю, що суди попередніх інстанцій допустили поширені помилки, які, на жаль, не були виправлені Судом в цій справі.
3. Виклад обставин справи в рішеннях судів є класичним прикладом «обрізання» контексту події. Відомо, що якщо «обрізати» тло, будь-яку подію можна представити у потрібному світлі. І про недопустимість такого підходу вже зазначав цей Суд.[1]
4. Якщо виходити з обставин справи, як їх виклали суди, то засуджений в коридорі свого будинку у ході словесної суперечки завдав потерпілому руками і ногами близько п`яти ударів по тулубу та голові, а коли той впав на підлогу, то металевою кришкою наніс сім смертельних ударів у голову.
5. Однак залишаються неясними питання, яким чином потрапив потерпілий в коридор будинку засудженого, якого характеру була суперечка, і що спонукало засудженого схопитися за металеву кришку. Вони разом проводили час за пляшкою горілки? Чи потерпілий погано виконав хатню роботу, що визвало «словесну суперечку» і смертельні удари по голові? Чи це було з`ясування ділових стосунків?
6. Лише докази, відтворені у рішенні суду, проливають світло на інші важливі обставини, встановлені судами, але проігноровані при правовій кваліфікації події.
7. Свідок ОСОБА_2 достатньо яскраво змалювала, як перебувала на подвір`ї будинку, де проживав засуджений, коли тули зайшов агресивний потерпілий, що ніс у руках тарілку із капустою та іншою їжею, намагався засунути їй у рот капусту та горох, говорив, що вона скоро буде в пеклі. Після того, як він зайшов у будинок, вона почула крики «пусти мене», а також хрипіння. Вона злякалася і побігла на вулицю кликати сусідів на допомогу.
8. Хоча вона не бачила, що відбувалося в домі, однак загальна обстановка на тлі відомої всім психічної хвороби потерпілого була настільки очевидно загрозливою, що змусила її кликати на допомогу сусідів.
9. Цей безпосередній контекст події був залишений без уваги, у той час як суди невиправдано багато опікувалися свідченнями щодо миролюбного характеру потерпілого. По-перше, загальна характеристика особи не може визначати можливість її поведінки в певний момент. Набагато більш важливим є доказ поведінки потерпілого безпосередньо перед подією, яка змальована свідком (див. пункт 7 вище). Крім того, достовірність цих характеристик викликає сумнів, оскільки, як було встановлено, остання госпіталізація потерпілого була пов`язана із тим, що він, крім іншого, бігав за своєю матір`ю із ножем. Таким чином, можна зробити висновок, що миролюбні і агресивні періоди у потерпілого чергувалися у спосіб, який визначався перебігом його хвороби, а не раціональними чинниками.
10. Також я вважаю неприпустимим посилання колегії на те, що свідки «негативно охарактеризували засудженого як агресивну та схильну до насильства особу, у тому числі й щодо близьких осіб (батьків)».
11. Я не розумію значення цього посилання у спростуванні позиції сторони захисту. Навіть найгірша особа може зазнати нападу, і її негативні риси жодним чином не позбавляють її права на оборону. І погана репутація серед сусідів не може бути доказом винуватості. Розуміючи вкорінену з середніх віків спокусу заміняти докази дослідженням характеристик обвинуваченої особи, законодавець зробив посилання на репутацію нелегітимним аргументом, передбачивши у статті 88 КПК, що відомості щодо характеру або окремих рис характеру обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості; про що суди всіх інстанцій у цій справі забули.
12. Що було встановлено, то те, що агресивно налаштований потерпілий, з явною маніфестацією своєї психічної хвороби, опинився в будинку засудженого без будь-якого запрошення і не з добрими намірами.
13. Після того, як потерпілий зайшов до будинку, свідок почув крики про допомогу. Засуджений повідомив, що потерпілий з мискою недоїдків зайшов до кімнати засудженого і наказав тому стати на коліна і поклонятися йому як святому, після чого сказав: «Смерть тобі», кинув на ліжко, намагався душити колінами та руками, а коли засуджений відштовхував його, кричав та кликав на допомогу, той кусав йому пальці, плювався в обличчя, запихав пальці в очі.
14. Такий розвиток подій узгоджується з раніше проявленою агресією та виявленими пізніше тілесними ушкодженнями в засудженого. І суди їх жодним чином твердження засудженого не спростували, а просто назвали описані вище події «словесною суперечкою».
15. Я не бачу в матеріалах справи підстав для сумніву у тому, що відбувся напад з боку потерпілого, який підпадає під визначення суспільно-небезпечного посягання у статті 36 КК, і лише нестримне бажання підтримати обвинувачення в умисному вбивстві може спонукати назвати цей напад «словесною суперечкою».
16. Насправді, суди всіх інстанцій імпліцитно погодилися з тим, що суспільно-небезпечне посягання було, оскільки їх правова кваліфікація події ґрунтується не на відсутності посягання, а на тому, що в момент нанесення засудженим ударів напад вже припинився.
17. Суди послалися на те, що смертельні удари були завдані, коли потерпілий лежав на підлозі, відвернувшись від засудженого, і не чинив будь-яких активних дій щодо засудженого. В мене, як у моїх колег, немає підстав ставити під сумнів поведінку потерпілого після падіння в коридорі.
18. Однак у справах, що стосуються спричинення тяжкої шкоди при обороні, питання полягає не в тому, чи дійсно припинилося посягання, а в тому, чи були в особи, на яку здійснювалося посягання, підстави вважати, що посягання припинилося. Іншими словами, чи існували такі очевидні для особи обставини, які напевно свідчили, що загроза минула. В інших термінах: чи продовжував мотив захисту від посягання керувати поведінкою особи, яка спричинила нападнику шкоду, або цей мотив змінився на якийсь інший.
19. У цій справі події розвивалися швидкоплинно, динамічно і достатньо непередбачувано, враховуючи психічний стан потерпілого. Той факт, що від удару нападник впав, сам по собі зовсім не давав впевненості, що напад припинився. Як відомо з обставин справи, засудженому і перед цим вдалося скинути потерпілого з себе і той впав з ліжка на підлогу, однак це зовсім не припинило подальшого розвитку нападу вже в коридорі будинку. Цей суд визнавав, що саме по собі падіння потерпілого не завжди дає розумні підстави припускати остаточну відмову від продовження агресивних дій і, таким чином, про закінчення суспільно-небезпечного посягання.[2]
20. Я не бачу в матеріалах справи доказів тих обставин, які б в гарячці події дали засудженому чіткий сигнал, що посягання припинилося і з боку потерпілого не виходить жодної загрози. Тому я не вважаю той факт, що удари були нанесені, коли нападник впав і відвернув обличчя від засудженого, обставиною, яка переконливо спростовує версію про перебування в стані обороні в момент спричинення ударів.
21. Крім того, щоб зробити висновок, що захист від посягання перестав бути керуючим мотивом, слід довести існування іншого мотиву в засудженого. Для цього його слід хоча б сформулювати. «На ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин» - не є мотивом взагалі, а тим більше таким, який спростовує мотив захисту від посягання. Від особи, що зазнає нападу, навряд слід очікувати «раптово виниклої приязні» до нападника. Тому неприязнь до нападника зовсім не спростовує бажання захиститися. І іншого мотиву, крім того, який відстоювала сторона захисту, у цій справі не лише не доведено, але і не сформульовано.
22. Також суди припустилися двох поширених помилок для справ, що стосуються оборони від посягання.
23. По-перше, вони послалися на те, що дії засудженого носили «свідомий, умисний, цілеспрямований характер». Цей Суд багато разів зазначав, що злочини,передбачені статтями 118 та 124 КК, є умисним.[3] Тому наявність умислу на спричинення шкоди особі, що посягає, не виключає перебування у стані оборони і посилання на умисел не спростовує позицію щодо перебування в стані оборони.
24. По-друге, суди також послалися на те , що потерпілому було нанесено не менше семи ударів у швидкій послідовності з прикладанням значної сили.
25. Кількість і сила ударів можуть свідчити про відсутність підстав для звільнення від відповідальності на підставі статті 36 КК, якщо вважати, що така оборона не була викликана необхідністю. Однак ці обставини не можуть спростувати перебування у стані оборони. Вони лише можуть свідчити про перевищення меж необхідності, що цілком охоплюється статтею 124 КК.
26. Тому я вважаю, що версія сторони захисту в цій справі не спростована поза розумним сумнівом, і приєднуюсь до колег, що виклали аналогічну позицію в ухвалі Хмельницького апеляційного суду 22 червня 2022 року[4] та окремій думці судді ОСОБА_3 до постанови цього Суду від 13 грудня 2022 року[5].
Суддя ОСОБА_1