Справа № 464/1295/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1189/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами прокурора Франківської окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року,

з участю прокурора ОСОБА_12 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_13 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.4 ст. 296 КК України до чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком три роки та покладено обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_10 задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завдану моральну шкоду в розмірі по 20 000 грн. кожному.

Крім цього, постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

Вирішено питання застави, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно вироку суду, ОСОБА_10 03 квітня 2022 року, близько 12:05 год., знаходячись у громадському місці неподалік будинку №58 по пр. Червоної Калини у м. Львові, маючи умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку, діючи з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки та моралі, із застосуванням предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, вийшовши із свого автомобіля марки «BMW» підбіг до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та безпричинно, застосувавши газовий балончик, який спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, умисно бризнув в обличчя ОСОБА_7 , після чого наніс йому численні удари руками та ногами по голові, ногах та тулубі, а також застосував газовий балончик, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень до ОСОБА_8 , бризнувши ним в обличчя останньої, чим спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді термічного опіку рогівки і кон`юктивального мішка обох очей, поверхневої травми волосистої частини голови, садна, множинні забої м`яких тканин спини, обох плечей та ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді термічного опіку рогівки і кон`юктивального мішка обох очей, після чого намагався втекти із місця вчинення кримінального правопорушення, однак був затриманий потерпілими.

В апеляційній скарзі прокурор Франківської окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Наголошує, що підстави та мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 без відбування покарання, у вироку не зазначені.

Акцентує, що суд врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання. Водночас, щире каяття повинно ґрунтуватись на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Звертає увагу на те, що шкода потерпілим відшкодована не була, що, на думку апелянта, свідчить про небажання обвинуваченого ОСОБА_10 виправляти ситуацію, що склалась.

Крім цього зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки конкретним обставинам вчинення із застосуванням насильства відносно потерпілих кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого, та спростовує висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, оскільки таке не сприятиме досягненню його мети, яка полягає у запобіганні вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, а також виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав та свобод людини від злочинних посягань.

Просить скасувати вирок Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_10 в частині звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 покликається на те, що вирок суду підлягає зміні з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Звертає увагу на те, що судом, обґрунтовуючи застосування відносно ОСОБА_10 положень ст. 75 КК України зазначено лише одну обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття. Разом з тим, наявність такої обставини, на думку апелянта, суперечить фактичним обставинам кримінального провадження.

Акцентує, що в ході досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_10 неодноразово під час допитів відмовлявся надавати показання, покликаючись на ст. 63 Конституції України; у потерпілої ОСОБА_8 пробачення просив лише під час одночасного їх допиту слідчим суддею; з потерпілим ОСОБА_7 обвинувачений ОСОБА_10 , а також будь-хто з його ініціативи, з цього приводу не спілкувався та не намагався спілкуватися; спричинені злочинними діями збитки обвинуваченим ОСОБА_10 не відшкодовано.

Наголошує, що під час допиту у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 намагався винуватість в інкримінованому йому діянні перекласти на потерпілого ОСОБА_7 .

Також вважає, що при вирішенні питання щодо призначення покарання судом в повному обсязі не враховано суспільну небезпеку кримінального правопорушення та обставини його вчинення під час військового стану.

Покликається на те, що судом не надано належної оцінки досудовій доповіді фахівця Залізничного районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області від 03 серпня 2022 року, відповідно до якої ризик небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб оцінюється як високий.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 без реального відбування покарання.

Крім цього зазначає, що при вирішенні цивільного позову про стягнення моральної шкоди судом належним чином не враховано, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження, і як наслідок, відчували фізичний біль, опіки шкіри та очей, зазнали душевних страждань пов`язаних з проблемами зі здоров`ям, погіршенням сну, знервованістю. В подальшому, їх плани на день були змінені, оскільки вони зверталися за медичною допомогою та в органи поліції.

Просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року, виключити покликання суду на ст.ст. 75, 76 КК України щодо звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків.

Цивільний позов задоволити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 45 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та його наслідки, вважає що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_10 .

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_10 з місця події не зник, очікував приїзду поліції, намагаючись владнати конфліктну ситуацію, протягом досудового розслідування неухильно та належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки, за першою вимогою з`являвся до слідчого для участі у проведенні слідчих дій та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, а в подальшому, в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України визнав повністю, щиро розкаявся, шкодує про вчинене, попросив вибачення у потерпілих, усвідомив наслідки своїх протиправних дій.

Крім цього, звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має стійкі соціальні зв`язки та постійне місце проживання у АДРЕСА_2 , приймає участь у волонтерському русі, перебуває у цивільному шлюбі зі ОСОБА_14 , разом з якою виховує дитину.

На думку апелянта, місцевим судом не в повній мірі оцінено докази щодо можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання та звільнення від його відбування, на підставі ст. 75 КК України.

Також вважає, що стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілих завданої моральної шкоди в розмірі по 20 000 грн. є завищеним, оскільки уклад життя потерпілої ОСОБА_8 та ОСОБА_7 після вчинення відносно них кримінального правопорушення фактично не змінився і вони продовжили звичний та постійний режим свого життя, однак, в подальшому, під час апеляційного розгляду погодився із сумою шкоди, визначеною судом.

Просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року, зменшивши іспитовий строк до одного року та розмір відшкодування моральної шкоди потерпілім ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , стягнувши з ОСОБА_10 по 5 000 грн. кожному.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, частково апеляційну скаргу представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 в частині виключення застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 положень ст. 75 КК України та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги сторони захисту, виступ представника потерпілих адвоката ОСОБА_13 , про підтримання своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги прокурора в частині застосування вимог ст. 75 КК України і заперечення щодо задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого в частині звільнення від відбування покарання, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу лише в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та заперечили апеляційні скарги прокурора і представника потерпілих, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.4 ст. 296 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційних скарг.

Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, ступеню суспільної небезпеки та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

За змістом положень ст. 75 КК України, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з поняття судового розсуду, обираючи між законними альтернативами, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання, з огляду на обставини справи та другорядну роль кари як мети покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину, особу винного, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин, належним чином мотивувавши це у вироку та призначив останньому покарання в межах санкції ч.4 ст. 296 КК України, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, і підставно звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням саме з іспитовим строком три роки та покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що всупереч доводам апеляційних скарг, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень та узгоджується із висновком органу пробації у досудовій доповіді.

Отже, звільняючи ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку.

Відтак, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання та дискреційні повноваження суду, колегія суддів вважає доцільним, в даному конкретному випадку, застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 інституту, так званого, умовного звільнення, що не суперечить загальним засадам призначення покарання.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілих щодо безпідставного застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 положень ст. 75 КК України, не спростовують викладених у вироку обґрунтованих висновків місцевого суду з цього приводу, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю.

Крім цього, справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданих злочином збитків або усунення заподіяної шкоди.

Згідно із ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України).

Із роз`яснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №639/2981/19).

Оцінюючи правильність вирішення судом цивільного позову про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 20 000 грн. кожному моральної шкоди, колегія суддів вважає законним і належним чином мотивованим у вироку суду визначення сум відшкодування та приходить до висновку, що такі, всупереч доводам апеляційної скарги представника потерпілих, з огляду на обсяг моральних страждань ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , пов`язаних із проблемами зі здоров`ям, порушення їх звичайного способу життя, укладу та побуту,за своїм розміром є виправданими, відповідають вимогам розумності і справедливості цивільного судочинства та ступеню вини обвинуваченого і, на переконання колегії судів, є достатньою компенсацією завданої шкоди.

Крім цього, розглянувши заявлений цивільний позов в кримінальному провадженні, суд у вироку постановив стягнути на користь потерпілого ОСОБА_7 з обвинуваченого ОСОБА_10 витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ч.1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно п.3 ч.1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, окрім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг, складений процесуальний документ, вчинення процесуальної дії чи ознайомлення із процесуальними документами тощо.

Нормами ч.4 ст. 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката.

Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога відповідно до угод від 14 квітня 2021 року (т.2 а.с. 55) та від 10 вересня 2021 року (т.2 а.с. 56) і ордерів (т.2 а.с. 52, 53) потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надавалась адвокатом ОСОБА_9 , який здійснював адвокатську діяльність на підставі свідоцтва серії НОМЕР_1 (т.2 а.с. 54).

Відак, місцевим судом проаналізовано вищезазначені документи, а також додаток від 03 квітня 2022 року до угоди від 14 квітня 2021 року про надання правової допомоги адвоката (т.2 а.с. 57), згідно якого сторони погодили та клієнт ОСОБА_7 сплатив аванс в сумі 30 000 грн., що не підлягає поверненню.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції з врахуванням принципу співмірності, а також розміру документально підтверджених і реально понесених витрат на професійну правничу допомогу обґрунтовано визначив стягнення таких з обвинуваченого ОСОБА_10 у розмірі 30 000 грн., з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування чи зміни вироку місцевого суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційні скарги прокурора Франківської окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року відносно ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4