Справа № 147/1328/21
Провадження № 1-кп/147/29/22
ВИРОК
іменем України

07 листопада 2022 року смт Тростянець
Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000187 від 01.11.2021, про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, із вищою освітою, заміжньої, непрацюючої, раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

В С Т А Н О В И В:
31 жовтня 2021 року близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи на вулиці навпроти житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де зустріла ОСОБА_6 , з якою у останньої виник конфлікт на ґрунті неприязних особистих відносин. В ході раптово виниклого конфлікту у ОСОБА_4 виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .
Так, ОСОБА_4 підійшла до ОСОБА_6 та маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень останній, взявши останню за волосся, нанесла кулаком правої руки два удари в ділянку обличчя ОСОБА_6 . Потім ОСОБА_4 , продовжуючи свій протиправний умисел на спричинення тілесних ушкоджень, нанесла два удари кулаком правої руки та один удар правою ногою в ділянку живота ОСОБА_6 . Своїми діями ОСОБА_4 спричинила ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, забою нирок, синців в ділянках обличчя та живота, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 150 від 03.11.2021, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я до 21 дня.
Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст.125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Прокурор в судовому засіданні просила призначити покарання в межах санкції статті за цей вид кримінального правопорушенння у виді штрафу - 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Потерпіла в судовому засіданні просила призначити покарання згідно чинного законодавства. Щодо цивільного позову зазначила, що заявлена сума моральної шкоди не забезпечить навіть витрат на ліки.
Представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченої, вважає, що її вина підтверджується письмовими доказами та процесуальними діями ОСОБА_4 бажає уникнути покарання і виправдати свої дії, як необхідна оборона, однак жодного доказу в спростування інкримінованого правопорушення не надано. Цивільний позов підтримав повністю.
Обвинувачена в судовому засіданні не визнає себе винною, зазначила, що потерпіла зі своєю мамою бажають "здерти" з неї кошти, слідчий підкуплений, там де вона потерпіла закрив справу, зібрав документи тільки зі сторони потерпілої, з лікарні також ніяких доказів не витребував; судмедексперт є родичем чи знайомим ОСОБА_8 . Стверджує, що захищалася від ОСОБА_9 . Цивільний позов про відшкодування моральної шкоди повністю заперечила, вважаючи її недоведеною.
Захисник обвинуваченої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначає, що ОСОБА_4 також є потерпілою, кримінальне провадження в якому потерпілою є ОСОБА_4 , а обвинуваченою ОСОБА_6 закрито; слідчий відмовив у задоволенні клопотання попереднього захисника ОСОБА_4 щодо виклику і допиту свідків; ОСОБА_4 також отримала ушкодження, і першою спровокувала конфлікт потерпіла; в діях ОСОБА_4 немає складу кримінального правопорушення; не було прямого умислу, адже ОСОБА_4 захищалася, тому просив виправдати обвинувачену. З урахуванням того, що сторона захисту просить виправдати обвинувачену в задоволенні цивільного позову просить відмовити.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, які представлені стороною обвинувачення і докази, які зібрані в ході судового розгляду та надані стороною захисту та потерпілою, оцінивши їх в своїй сукупності, вислухавши пояснення потерпілої, свідків, обвинуваченої, суд дійшов таких висновків.
Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 у ході судового розгляду свою вину у скоєнні злочину, не визнала у повному обсязі. У судовому засіданні під час допиту її як обвинуваченої, заперечувала заподіяння нею потерпілій будь-яких тілесних ушкоджень про які йдеться у обвинувальному акті. Пояснила, що вона під час словесного конфлікту вдарила ОСОБА_10 в область живота у відповідь на словесні образи в адресу її дітей та після того, як ОСОБА_6 вдарила її. Усе не відповідає дійсності. Зазначила, що від події яка мала місце 31.10.2021 постраждалою є також вона, однак слідчі дії проводились виключно по заяві ОСОБА_6 , а провадження у справі де потерпілою є громадянка ОСОБА_4 закрито.
Незважаючи на невизнання обвинуваченою вини у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, її вина в повному обсязі доведена дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема показами потерпілої ОСОБА_6 , яка в судовому засіданні 21.04.2022 суду показала, що сім`я обвинуваченої виявляє агресію відносно її сім`ї. 31 жовтня 2021 року вона гуляла з собакою по АДРЕСА_2 , зайшла на свою земельну ділянку, собака відреагувала на курей, які знаходились на городі (де була посаджена озима пшениця) біля домогосподарства ОСОБА_6 . З домогосподарством ОСОБА_6 межує домогосподарство ОСОБА_11 , батьків ОСОБА_12 , чоловіка обвинуваченої ОСОБА_13 . Пізніше до неї приєдналася подруга ОСОБА_14 , яка гуляла з дитиною. Коли ОСОБА_6 з подругою поверталися назад по вулиці на дорозі були ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . ОСОБА_15 став ображати ОСОБА_18 , згодом на дорогу вибігли ОСОБА_13 та ОСОБА_19 . Потерпіла дістала телефон і почала знімати, телефон намагалися відхилити, щоб завадити ОСОБА_18 знімати подію, однак це не вдалося. Підбіг ОСОБА_16 і тримав ОСОБА_18 за руки, а ОСОБА_13 вдарила її правою рукою по лівій щоці, схопила потерпілу за волосся та за комір куртки і почала душити, потім ногою вдарила потерпілу по нирці та по іншим частинах тіла, спричиняючи 3-4 удари. Згодом підбігла мама потерпілої ОСОБА_20 і разом із ОСОБА_21 та намагаються допомогти потерпілій ОСОБА_6 . Однак ОСОБА_15 тримав і штовхав в груди ОСОБА_20 , а подругу ОСОБА_21 відштовхнули також. Допоміг розборонити бійку ОСОБА_17 . Також потерпіла в судовому засіданні надала ґрунтовні пояснення щодо отриманої моральної шкоди, підтримала цивільний позов.
Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні суду пояснила, що 31 жовтня 2022 року близько 15 години їй зателефонувала її дочка ОСОБА_6 яка йшла вулицею та побачила кури на пшениці, вони неодноразово казали, щоб ОСОБА_11 зачинили свої кури, а вони не слухають. 31 травня потерпіла подзвонила до ОСОБА_20 та сказала, що на вулиці стоять п`яні ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та її чоловік. ОСОБА_20 пішла до них. Її схопив за руки ОСОБА_15 , бив її в груди, вибігли сусіди і почали сваритися та розбороняти. Свідок стверджує, що бачила як ОСОБА_13 била її дочку ОСОБА_6 , удари наносила по низу, дочка від болі присіла, ОСОБА_13 била 3-4 рази лівою ногою, одною рукою тримала потерпілу за коси, а другою душила. Бійка припинилася через хвилин 10, після того як ОСОБА_17 почав відтягувати ОСОБА_13 , вийшли сусіди від почутих криків. В дочки після нанесених ударів були видимі тілесні ушкодження, туловище почало синіти і нирка була синя, приїхала швидка допомога, був високий тиск, тіло спухло, на обличчі була царапина, на шиї були синці. Потерпіла лікувалася 6 тижнів у стаціонарі, та після лікування знаходиться під наглядом лікарів.
Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні суду показала, що бачила, як ОСОБА_13 наносила удари потерпілій, вона брала ОСОБА_18 за волосся, тягала за комір і била ногами в живіт. Потерпіла знімала це на телефон, а ОСОБА_22 хотіла його забрати. Було нанесено 2 чи 3 удари, потерпіла не падала, згиналася від болю. Розборонив їх ОСОБА_17 . Події були хвилин 10, потім бійка припинилася, як прийшли сусіди. Потім всі розійшлись і викликали швидку.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_23 суду пояснив, що конфліктна ситуація сталася біля його будинку. Саме цього дня ОСОБА_13 та ОСОБА_15 попросили не обзивати їх мами, бо вона тяжко хвора і їй не можна хвилюватися, та зробили усне зауваження ОСОБА_18 , вона ж у відповідь почала ображати, говорити, що твої діти дауни, сталася штовханина. ОСОБА_13 схопила за волосся ОСОБА_18 , тримала її двома руками. Потерпіла нанесла перший удар ОСОБА_13 в живіт. Свідок вказує, що тримав за ліву руку ОСОБА_13 . Після нанесеного першого удару ОСОБА_13 нанесла удар у відповідь ОСОБА_18 . Відпустила потерпілу ОСОБА_13 вже тоді коли прибігла ОСОБА_24 і почала кричати, потім приїхала швидка, подивилася і назад поїхала, медичної допомоги ніхто не надавав. Видимих пошкоджень у ОСОБА_25 не було.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні суду показав, що того дня перебував у батьків і саме побачив по вулиці ішла ОСОБА_6 . Йому мама неодноразово розповідала, що її ображають. ОСОБА_26 вийшов на вулицю і зробив ОСОБА_6 зауваження, щоб не ображали його маму. На що ОСОБА_18 відповіла погано в його сторону. Потім підійшов батько ОСОБА_26 та ОСОБА_17 , вийшла також дружина свідка. ОСОБА_25 словесно образила їх дітей, слово за слово, ОСОБА_13 та ОСОБА_18 прочали штовхати одна одну, сутичка тривала не більше 40 секунд. ОСОБА_13 взяла за коси потерпілу, вдарили одна одну, потім прибігла ОСОБА_24 . Тілесних ушкоджень на них не бачив. Тримав за руки, щоб не билися, і тримав ОСОБА_24 . Конфлікт закінчився і всі самі розійшлися.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_27 суду пояснив, що того дня був день шофера, це було 31 жовтня. Він приїхав до друга, щоб пожарити шашлик і вони вийшли на вулицю поки розгорались дрова. ОСОБА_28 зробив зауваження потерпілій, на що вона відреагувала погано, говорила, що він дебіл, щоб ішов до своїх дітей даунів. Словесний конфлікт спровокувала потерпіла. Він щось відповів, потім прийшла ОСОБА_13 , схопила за руку ОСОБА_18 , відбулася сутичка. Вони штовхали одна одну, ударів як таких не було. ОСОБА_13 тримала ОСОБА_18 за волосся.
Свідок ОСОБА_29 у судовому засіданні суду показав, що того дня йшов по долині із собакою, почув крики, потерпіла з обвинуваченою сварилися. Тоді ОСОБА_18 вдарила ОСОБА_13 і почалася бійка, події відбувалися на подвір`ї. Вони побилися, крики були, поліція приїхала.
Допитаний в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку свідок ОСОБА_30 суду пояснив, що 31 жовтня вони вийшли на вулицю, ішла ОСОБА_18 і ОСОБА_15 зробив їй зауваження, щоб не обзивали їхню маму. ОСОБА_18 почала всіх обзивати, обзивала ОСОБА_13 та її дітей. Потім потерпіла ударила обвинувачену ногою. Після цього ОСОБА_13 у відповідь ударила ОСОБА_18 . Більше ударів не було. ОСОБА_13 тримала ОСОБА_18 одною рукою за руку, іншою за коси. ОСОБА_30 стояв між ними та розбороняв. Тілесних ушкоджень на потерпілій свідок не бачив, в обвинуваченої болів живіт. Дані події відбувалися 5 хвилин. Швидку допомогу викликала мати потерпілої. ОСОБА_13 возили в лікарню самі, бо в неї болів живіт.
Крім показань допитаних вищезазначених свідків, у судовому засіданні безпосередньо досліджені і усі письмові докази, на які сторона обвинувачення послалася як на доказ вини ОСОБА_4 у вчиненому кримінальному правопорушенні, та процесуальні документи, а саме досліджено і долучено до матеріалів провадження:
Витяг з ЄРДР від 01.11.2021 (сформований 01.11.2021), відповідно до якого за №0000187 до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.125 КК України за заявою ОСОБА_6 за обставинами того, що 31.10.2021 до відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області надійшла письмова заява ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що 31.10.2021 близько 15.00 год. на узбіччі ділянки дороги, що розташована по АДРЕСА_2 , ОСОБА_13 спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді синців та забоїв різних частин тіла (а.с. 165);
Заяву потерпілої ОСОБА_6 від 31.10.2021, згідно з якою ОСОБА_6 просить прийняти міри до ОСОБА_13 , жительки Тростянецького району, яка 31.10.2021 о 15 годині 11 хвилин перебувала на АДРЕСА_2 та нанесла ОСОБА_6 тілесні ушкодження, а саме смикала за волосся, душила та ударила ногою в область живота, тому викликали швидку (а.с. 166-167);
Рапортом інспектора-чергового ВП №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_31 від 31.10.2021, відповідно до якого 31.10.2021 о 15 год. 17 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 31.10.2021 о 15.14 год. за адресою: АДРЕСА_3 , заявниця ОСОБА_20 повідомила, що її доньці ОСОБА_18 нанесли тілесні ушкодження, а саме відома особа ОСОБА_13 (а.с 168);
Висновок експерта №150 від 03.11.2021 проведеної на підставі постанови дізнавача СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області лійтенанта поліції ОСОБА_32 , згідно з яким, при судово-медичній експертизі громадянки ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми струса головного мозку, забою нирок (клінічно), синців у ділянках обличчя і живота; тілесні ушкодження такого характеру, які мають місце у громадянки ОСОБА_6 утворились від дії твердих тупих предметів, можливо 31.10.2021, відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я до 21-го дня (а. с. 169-170);
Виписки із амбулаторної картки хворого на ім`я ОСОБА_6 на підставі яких була проведена судово-медична експертиза, з яких вбачається, що потерпіла 01.11.2021 зверталася за медичною допомогою до КНП «Тростянецька ЦРЛ» (а.с. 171-175);
Протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої від 03.12.2021 та відеозапис до нього (а.с. 182-183);
Протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_20 від 03.12.2021 та відеозапис до нього (а. с. 184-185);
Протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваної ОСОБА_4 від 15.12.2021 та відеозапис до нього (а. с. 186-187);
Витяг з ЄРДР від 01.11.2021 (сформований 14.11.2021), відповідно до якого за №0000187 до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.2 ст.125 КК України за заявою ОСОБА_6 за обставинами того, що 31.10.2021 до відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області надійшла письмова заява ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що 31.10.2021 близько 15.00 год. на узбіччі ділянки дороги, що розташована по АДРЕСА_2 , ОСОБА_13 спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді синців та забоїв різних частин тіла (а.с. 188);
Ухвала слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року у справі №147/1289/21, з урахуванням ухвали від 24.12.2021 про виправлення описки в ухвалі слідчого судді від 23.12.2021, якою задоволено скаргу адвоката ОСОБА_33 в інтересах ОСОБА_4 на постанову дізнавача СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області від 11.11.2021 про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено 01.11.2021 до ЄРДР за №0000188 та скасовано постанову дізнавача СД ВП №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області від 11.11.2021 про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено 01.11.2021 до ЄРДР за №0000188 (а.с. 184-192).
Підводячи підсумки судового розгляду справи, суд враховує основні засади кримінального судочинства.
Так, ст.2 КПК України встановлює, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, відповідно до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Стаття 323 КПК України встановлює, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Конституцією України встановлено права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції).
При оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою - п. 161,150,100 рішення Європейського суду з прав людини у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України, «Салман проти Туреччини».
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на засадах справедливості, виваженості, всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, аналізуючи вищенаведені докази в їх сукупності та взаємозв`язку вважає, що належні та допустимі докази, на які посилалась сторона обвинувачення, доводять у повному обсязі вину ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125 КК України, з огляду на наступне.
Так, з показів допитаних у судовому засіданні свідків та потерпілої судом встановлено, що між обвинуваченою та потерпілою існують конфлікті неприязні стосунки на побутову рівні.
Разом із тим, суд зважає на те, що поведінка ОСОБА_4 у стосунках із сусідами та оточуючими, не є предметом доказування у кримінальному провадженні за ст. 125 КК України.
Так, оцінюючи показання потерпілої, свідків, кожного окремо та в сукупності суд вважає, що показання потерпілої, свідків, покази яких приймаються судом до уваги, дані під присягою, за своїм змістом істинні, отримані в судовому засіданні відповідно до вимог КПК України, узгоджуються між собою та з письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні і відповідають фактичним обставинам справи, є допустимими доказами згідно з іншими правилами допустимості доказів. Підстав у потерпілої чи свідків, яких попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, обмовляти обвинувачену, судом не встановлено.
Отже, незважаючи на невизнання своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.125 КК України винуватість ОСОБА_4 у вчиненні їх знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів досліджених безпосередньо в судовому засіданні, а саме: показаннями свідків, показаннями потерпілої, іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження які відповідають вимогам належності та допустимості, передбаченим ст.87-89 КПК України.
Потерпіла в судовому засіданні дала суду послідовні показання, які відповідають фактичним обставинам справи, конкретизувала їх, наполягає на них. Показання потерпілої про характер, локалізацію та механізм утворення тілесних ушкоджень час і місце спричинення тілесних ушкоджень узгоджуються із висновком судово-медичної експертизи.
Зазначені докази по справі зібрані відповідно до вимог кримінально - процесуального закону, вони є допустимими, та такими, що в їх сукупності безпосередньо вказують на вчинення обвинуваченою ОСОБА_4 кримінального проступку, інкримінованого їй стороною обвинувачення, відповідають показанням потерпілої, свідків, письмовим доказам по справі і доводять вину обвинуваченої у вчиненні цього правопорушення, поза розумним сумнівом, за обставин встановлених судом.
Судом в ході судового розгляду забезпечено обвинуваченій ОСОБА_4 її право, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на захист від обвинувачення і його реалізація шляхом надання розумної можливості представляти свою правову позицію, свої докази, оскаржувати допустимість доказів, заперечувати проти них, їх використання.
Суд, в ході судового розгляду кримінального провадження, враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, розглянувши посилання обвинуваченої щодо її невинуватості у вчиненні кримінального проступку за ч. 2 ст. 125 КК України та посилання сторони захисту про те, що під час досудового розслідування грубо порушувалися права ОСОБА_4 , оскільки не було задоволе клопотання про допит свідків сторони захисту, викликав заявлених у клопотанні свідків захисту для допиту в суді. Оцінивши показання свідків захисту відповідно до ст. 94 КПК України у сукупності із іншими дослідженими доказами, суд дійшов висновку що вони не спростовують факт спричинення потерпілій тілесного ушкодження обвинуваченою ОСОБА_4 .
Стосовно доводів сторони захисту про те, що, завдаючи ОСОБА_6 удару, ОСОБА_4 перебувала у стані необхідної оборони, захищаючись від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілої, яка першою вдарила її з ноги в живіт, вони оцінюються судом критично з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Отже, виходячи із законодавчого визначення необхідної оборониїї сутність полягаєу правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Дії із зупинення суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. Суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Розглядом справи судом встановлено, що перебуваючи на вулиці навпроти житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виник словесний конфлікт між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , під час якого були присутні: ОСОБА_15 (чоловік обвинуваченої), ОСОБА_16 (зведений брат ОСОБА_12 ), ОСОБА_34 (батько ОСОБА_35 ), ОСОБА_36 (сусід ОСОБА_11 ) та ОСОБА_17 ( ОСОБА_37 ).
Наведене підтверджується дослідженими судом доказами: показаннями потерпілої ОСОБА_6 , показаннями обвинуваченої ОСОБА_4 , свідків сторони захисту та обвинувачення, висновком експерта, згідно з яким потерпілій було заподіяно ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми струса головного мозку, забою нирок (клінічно), синців у ділянках обличчя і живота, що відноситься до легких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження такого характеру, які мають місце у громадянки ОСОБА_6 утворились від дії твердих тупих предметів, можливо 31.10.2021, відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я до 21-го дня.

З показань ОСОБА_4 видно, що остання не заперечувала наявності суперечки між нею та потерпілою, а також те, що схопила потерпілу за волосся, після чого та зігнулася, а ОСОБА_4 завдала одного удару в живіт. Проте при цьому зазначила, що, відчувши удар у живіт нанесений ОСОБА_6 , ударила у відповідь.

Надавши належну оцінку доказам, суд дійшов висновку про те, що сукупність обставин, за яких потерпілій були заподіяні легкі тілесні ушкодження (поведінка ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , яка передувала події, наявність конфлікту між ними, для вирішення якого обидві були на вулиці, в присутності близьких і знайомих ОСОБА_4 , хапання останньою потерпілу за волосся, сила завданого удару потерпілій, що призвело до травм зафіксованих у висновку експерта), свідчить про спрямованість умислу ОСОБА_4 на спричинення легких тілесних ушкоджень.

Водночас наведені докази та обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 свідчать про те, що остання не зазнала з боку ОСОБА_6 такого суспільно небезпечного посягання, яке б викликало у неї невідкладну необхідність у заподіянні потерпілій шкоди, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, що виключає перебування ОСОБА_4 в стані необхідної оборони.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_4 інстинктивно, захищаючись завдала удару ОСОБА_6 , суд визнає безпідставними, оскільки показання потерпілої, свідків, обвинуваченої та дані письмових доказів, зокрема протоколів проведення слідчого експерименту за участю потерпілої, свідка ОСОБА_20 та підозрюваної ОСОБА_4 та відеозапису до них свідчать про те, що потерпіла ОСОБА_6 в оточенні п`яти дорослих чоловіків, знайомих і близьких ОСОБА_4 , не могла нести суспільно небезпечного посягання для ОСОБА_4 .

Невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_4 та її доводи про необхідний захист, суд розцінює як спосіб ухилитися від кримінальної відповідальності і уникнути справедливого покарання. Її твердження надані під час судових засідань, про те, що вона, також є потерпілою від бійки, і вдарила ногою в живіт потерпілу обороняючись, спростовуються дослідженими та оціненими судом доказами. Кримінальне провадження де є потерпілою ОСОБА_4 , а обвинуваченою ОСОБА_6 не є предметом доказування у цьому кримінальному провадженні. Інших доказів, які б вказували на непричетність обвинуваченої до інкримінованого їй кримінального правопорушення матеріали справи не містять.
Дії обвинуваченої суд розцінює саме як умисні та направлені на спричинення тілесного ушкодження потерпілій та наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень потерпілої свідчать про те, що обвинувачена діяла з прямим умислом.
Будь-яких об`єктивних, належних та допустимих доказів того, що обвинувачена заподіяла потерпілій тілесне ушкодження з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілої, стороною захисту не надано, не встановлено зазначеної обставини й судом.
Однак такі пояснення та твердження ОСОБА_4 та її захисника адвоката ОСОБА_5 суд розцінює, як обраний стороною захисту спосіб свого захисту.
Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 мотивування у вироку висновку, щодо кваліфікації злочину, полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.
Верховний Суд України у постанові від 15 листопада 2012 року у справі № 5-15кс12 зазначив: правильність застосування норми закону про кримінальну відповідальність (кваліфікація злочину) полягає у точності (адекватності) розуміння (визначення, тлумачення) змісту конкретної кримінально-правової норми, дійсності (об`єктивності) фактичних обставин певного суспільно небезпечного діяння та встановленні й визначенні співвідношення між фактичними ознаками суспільно небезпечного діяння та ознаками складу злочину, передбаченого кримінально-правовою нормою.
Суд, відповідно до ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий прокурором допустимий доказ з точки зору належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, встановив поза розумним сумнівом співіснування достатньо вагомих, переконливих, чітких і узгоджених між собою ознак та неспростовних презумпцій факту доведеності вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і вона повинна нести за це відповідальність.
Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.2 ст. 125 КК України як умисні легкі тілесні ушкодження, шо спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
При призначенні обвинуваченій покарання суд враховує вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч.2 ст.125 КК України, ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до проступку, обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки які настали, поведінку потерпілої, особу обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружена, на диспансерному обліку у психіатричному кабінеті не знаходиться, на диспансерному обліку у лікаря нарколога не перебуває.
З соціально-психологічної характеристики обвинуваченої, яка зафіксована у судовій доповіді випливає, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання за яким характеризується позитивно, зі слів односельчан не конфліктна, спокійна, врівноважена, доброзичлива, громадський порядок не порушує, має вищу освіту, спеціальність фармацевт-провізор, не працює, оскільки з її слів, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку, має стійкі соціальні зв`язки, одружена, проживає разом із батьками, чоловіком та двома неповнолітніми дітьми, проживає за рахунок чоловіка.
Також, з досудової доповіді вбачається, що на думку органу пробації виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення волі та вона не становитиме небезпеки для суспільства. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на ОСОБА_4 обов`язків, відповідно до п.п.2 ч.3 ст.76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (а.с. 67-69).
Обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_4 відповідно до статей 66 та 67 КК України, судом не встановлено.
З урахуванням всіх вказаних обставин в їх сукупності, враховуючи тяжкість скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченої ОСОБА_13 , відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин та ставлення обвинуваченої до вчиненого, думки потерпілої щодо суворого та по закону покарання, з врахуванням висновків уповноваженого органу з питань пробації, суд вважає можливим виправлення та перевиховання обвинуваченої без ізоляції від суспільства та дійшов висновку про призначення обвинуваченій покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу.
На думку суду дане покарання є необхідним і достатнім для можливого перевиховання обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і що цілком відповідає тяжкості вчиненого проступку та особі обвинуваченої.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
З положень ст. 129 КПК, України випливає, що вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. У такому випадку суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
З огляду на те, що судом ухвалюється обвинувальний вирок за ч.2 ст.125 КК України, то відповідно до вимог ст. 129 КПК України суд вирішує по суті заявлені позовні вимоги потерпілої.
Так, вирішуючи відповідно до ст. 129 КПК України цивільний позов ОСОБА_6 щодо стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного:
ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до ОСОБА_4 , в якому потерпіла обґрунтовуючи позов вказала, що вчинивши кримінальне правопорушення ОСОБА_4 завдала ОСОБА_6 надзвичайної моральної шкоди, пов`язаної із безпосередніми стражданнями від отриманих тілесних ушкоджень та лікуванням. Від отриманих 31.10.2021 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 відчувала надзвичайний фізичний біль, а також страх за сласне життя. Лікування, період реабілітації та інші заходи невідкладної допомоги позначили негативні зміни у житті ОСОБА_6 : щоденні думки та спогади про наслідки тієї психотравмуючої події продовжують її турбувати. У ОСОБА_6 виник страх можливого повторення ситуації, насторога, стривоженість, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, переживання психологічного дискомфорту, знижений та нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, реакції замикання. Наслідки перенесених травм призвели до появи у ОСОБА_6 стійкого безсоння та сильної депресії. З огляду на всю глибину душевних страждань внаслідок шкоди здоров`ю, усвідомлення того, що ОСОБА_6 не може більше відчувати себе повноцінним членом суспільсьва, розмір моральної шкоди, який був би співмірний викладеним обставинам оцінюється потерпілою у 50000 грн., які вона просить стягнути з обвинуваченої.
Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Вирішуючи по суті поданий потерпілою ОСОБА_6 цивільний позов до обвинуваченої про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частиною 3 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінюючи в сукупності обставини справи, суд вбачає очевидним й таким, що не підлягає доказуванню, те, що будь-якій людині в силу її природи властиво переживати душевні страждання через порушення особистої недоторканості, відчуття фізичного болю, усвідомлення наявності тілесних ушкоджень та їх наслідків. Не є виключенням з цього правила й потерпіла, яка вочевидь зазнала душевних страждань у зв`язку із заподіянням їй тілесних ушкоджень.
Суд також приймає доводи потерпілої про те, що вона змушена вживати відповідні заходи для відновлення свого фізичного та психоемоційного стану, а тому сам факт завдання потерпілій моральної шкоди суд вважає доведеним.
Потерпіла оцінила завдану моральну шкоду в суму 50000 грн. Разом із тим, суд дійшов висновку, що сума компенсації моральної шкоди у такому розмірі потерпілою обґрунтована не повною мірою.
Глибина фізичних страждань потерпілої, на думку суду, є відчутною, але не критичною, оскільки завдання їй легких тілесних ушкоджень хоч і вплинуло на її стан здоров`я та самопочуття, проте не спричинило тривалого розладу здоров`я та втрати працездатності.
Визначаючи ступінь вини заподіювача, суд визначив, що порушення є умисним, оскільки обвинувачена усвідомлювала суспільно-небезпечних характер свого діяння.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує матеріальний стан відповідача, яка, з її слів, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку і не має постійного джерела доходів.
Таким чином, виходячи із зазначеного вище, беручи до уваги характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнала потерпіла, характер та локалізацію заподіяних тілесних ушкоджень, керуючись вимогами розумності і справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій, повинен бути встановлений судом на рівні 5000 грн. З огляду на вказане цивільний позов суд задовольняє частково.
Кримінальним правопорушенням майнової шкоди не завдано.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Запобіжний захід на час ухвалення вироку не застосований, клопотання про його застосування не заявлялося і підстав для його застосування немає.
Відомостей про накладення арешту на майно немає.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
ОСОБА_13 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Призначити ОСОБА_13 покарання у виді штрафу у розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.
Цивільний позов ОСОБА_18 до ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_18 у відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.
В задоволенні решти позову відмовити.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, мають право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.
Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Сторонам кримінального провадження копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1