ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/1015/18 Номер провадження 11-кп/814/749/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0002207 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 липня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований в АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- за ч.4 ст.187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 :

- на користь потерпілого ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 33320 грн та 300000 грн моральної шкоди;

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в розмірі 1716 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

В ніч на 04 жовтня 2017 року ОСОБА_8 , перебуваючи біля шляхопроводу, що розташований над каналом «Дніпро-Донбас» поблизу с. Надеждівка Лозівського району Харківської області, за допомогою сокири відрубавши телефонний кабель, таємно, повторно, викрав його, внаслідок чого заподіяв Харківській філії ПАТ «Укртелеком» майнову шкоду на суму 496,80 грн.

25 грудня 2017 року близько 18 год. обвинувачений, взявши із собою металеву трубу, переліз через паркан та незаконно проник на територію домоволодіння потерпілого ОСОБА_10 , що по АДРЕСА_2 , де вчинив розбійний напад, поєднаний з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Так, ОСОБА_8 постукав у вікно та сховався поблизу вхідних дверей, а після того як потерпілий вийшов на вулицю, обвинувачений наніс йому металевою трубою по одному удару в ліву скроневу та в потиличну область голови, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження.

Після чого ОСОБА_8 , скориставшись безпорадним станом потерпілого, який знаходився у непритомному стані, проник до будинку та незаконно заволодів барсеткою ОСОБА_10 , в якій знаходились грошові кошти в сумі 23000 грн.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 04 год. потерпілий ОСОБА_10 помер у лікарні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок місцевого суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому заперечує факт вчинення ним кримінальних правопорушень, що передбачені ч.4 ст.187 та ч.2 ст.121 КК України.

Вказує, що під час досудового розслідування погодився з кваліфікацією інкримінованих йому кримінальних правопорушень з огляду на застосування співробітниками поліції фізичного та психологічного тиску, а в суді першої інстанції був введений в оману захисником щодо виду та розміру покарання.

Стверджує про відсутність доказів на підтвердження того, що кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.121 та ч.4 ст.187 КК України, вчиненні саме ним.

В апеляційній скарзі захисник просить помякшити призначене ОСОБА_8 покарання з огляду на його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Просить врахувати, що ОСОБА_8 визнав себе винним у повному обсязі, а також добровільно надав детальні показання щодо обставин вчинених злочинів.

Звертає увагу на особу ОСОБА_8 , який на обліку у лікаря-нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання та місце реєстрації, де характеризується задовільно.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, міркування захисника про необхідність помякшення призначеного підзахисному покарання, думку прокурора, який вважав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні крадіжки за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.185 КК України в апеляційних скаргах не спростовуються.

Доводи обвинуваченого в частині заперечення доведеності його вини у вчиненні розбійного нападу є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Як вбачається із даних технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, та власноручної розписки обвинуваченого від 14 липня 2021 року, під час розгляду кримінального провадження у місцевому суді, яке відбувалось за участі, в тому числі, обвинуваченого, його захисника ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_8 в повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів, не заперечував фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, правильно розумів та усвідомлював зміст обставин злочинів, в яких обвинувачується.

При цьому судом першої інстанції були роз`яснені наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, з`ясована думка учасників судового провадження, в тому числі і обвинуваченого, щодо розуміння таких наслідків та добровільності їх позиції.

Будь-яких заперечень щодо проведення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КК України ніхто із учасників не висловлював.

Більше того, допитаний судом ОСОБА_8 в деталях розповів про обставини вчинення ним інкримінованих злочинів, які повністю узгоджувалися із пред`явленим йому обвинуваченням.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, матеріали провадження не містять жодних даних про застосування щодо ОСОБА_8 незаконних методів досудового розслідування.

Ніяких тверджень з цього приводу обвинувачений та його захисник не заявляли ні під час досудового розслідування, ні в суді першої інстанції, ні в засіданні апеляційного суду.

Посилання обвинуваченого про введення його в оману захисником щодо строку покарання також є безпідставними.

Більше того, прийняття рішення щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити винній особі за вчинення кримінального правопорушення, належить до дискреційних повноважень суду, який здійснює розгляд кримінального провадження.

Доводи захисника про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання є непереконливими.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно з приписами п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно із ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Під особою обвинуваченого, у контексті цієї статті Кодексу, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд належним чином врахував визнання вини обвинуваченим і його щире каяття, думку потерпілого, а також обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів та обґрунтовано призначив покарання, наближене до мінімального, передбаченого в даному випадку законом, з урахуванням санкції ч.4 ст.187 КК України та з огляду на стастосування приписів ч.1 ст.70 цього Кодексу.

При цьому місцевий суд обгрунтовано звернув увагу, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти власності, проте на шлях виправлення не став і через кілька днів після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив крадіжку, а потім і розбійний напад, поєднаний з проникненням у житло, що характеризує його особистість наявністю стійкої внутрішньої орієнтації на злочинний спосіб задоволення потреб.

Правильно місцевий суд взяв до уваги і наслідки вчинених обвинуваченим дій, які призвели до смерті людини.

Матеріали провадження не містять об`єктивних даних про те, що стан здоров`я ОСОБА_8 унеможливлює утримувати його під вартою.

Враховуючи наведне, колегія суддів не вбачає переконливих доводів, які б спростовували висновок місцевого суду щодо призначеного покарання або невмотивованість такого рішення, а також свідчили б про суворість призначеного покарання.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду, оскільки вони є обґрунтованими та належним чином вмотивованими, а призначене ОСОБА_8 покарання є достатнім та співмірним із вчиненими кримінальними правопорушеннями та правильно вплине на його перевиховання і є справедливим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4