Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1111/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого : ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого: ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України,

встановила:

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2021 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калинівка Коростенського району Житомирської області, з вищою освітою, одруженого, має утриманні двох малолітніх дітей, не працюючого, не інваліда, раніше не судимого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , а фактично проживаючого в АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 (один) рік, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 82278,43 гривень у відшкодування матеріальної шкоди та 10000 гривень моральної шкоди.

Речові докази: автомобіль марки «ІVЕСО» р/н НОМЕР_1 , який передано під зберігальну розписку ОСОБА_7 - залишено останньому, як власнику даного майна; автомобіль марки ВАЗ-2106 р/н НОМЕР_2 , який передано на зберігання потерпілому ОСОБА_9 - залишено останньому, як власнику даного майна.

Арешт накладений на автомобіль марки «ІVЕСО» р/н НОМЕР_1 та автомобіль марки ВАЗ-2106 р/н НОМЕР_2 згідно ухвали Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09.07.2018 року - скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 6721 гривень 00 копійок за проведення експертиз.

Згідно вироку суду, 26.06.2018 року близько 18 години 30 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ІVЕСO» білого кольору реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався на в`їзді в м. Коростень зі сторони с. Купчари Коростенського району.

Рухаючись на вказаному транспортному засобі у вказаному напрямку, на лівосторонньому закругленні дороги, з допустимою швидкістю, ОСОБА_7 , в порушення пунктів 1.5;2.3б;10.1;11.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, в яких вказано:

- дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ поліції, власника дороги або уповноважений ним орган;

- для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу,

виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався в безпеці своїх дій, при проїзді вказаного відрізку дороги не врахував дорожньої обстановки, виїхавши на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки ВАЗ 2106 реєстраційний номер з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної події ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: перелому четвертого ребра справа, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_7 пунктів 10.1;11.3 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.08.2021 року, скасувати як незаконний, а справу направити для нового розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що посилання суду у вироку на порушення водієм ОСОБА_7 пунктів 10.1; 11.3 ПДР України знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками зроблено на підставі неперевірених доказів, та на підставі доказів які не знайшли свого підтвердження в суді першої інстанції.

Посилається на те, що в матеріалах даного кримінального провадження є висновок експерта №3/812 від 26.10.2018 року, який зроблено на підставі показів водія ОСОБА_9 та матеріалів слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 . Покази водія ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 взагалі проігноровано, та будь-які слідчі дії з ними не проводилися. Крім того в матеріалах провадження є висновок додаткової авто технічної експертизи №2345/18-25 від 28.11.2018 року, який є протилежним висновку експерта №3/812 від 26.10.2018 року.

Звертає увагу на той факт, що призначаючи дані експертизи, слідчим не було повідомлено учасників даного кримінального провадження, що позбавило можливості заявляти клопотання, просити поставити додаткові питання та інше.

Вважає, що з матеріалів кримінального провадження, не можна дійти висновку про наявність у діях ОСОБА_7 причинного зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Посилається на те, що вирок суду першої інстанції суперечить виробленим підходам до оцінки дій обох водіїв. Так в разі коли ДТП сталося за участю кількох транспортних засобів, слід з`ясовувати, хто з водіїв створив небезпечну дорожню обстановку і аварійну ситуацію і чи не було причиною порушення ПДР одним з водіїв попереднє недодержання цих правил з боку іншого водія.

Вказує, що в даному випадку небезпеку для учасників дорожнього руху було створено діями невідомої особи, яка перебігала проїзджу частину дороги справа наліво, а саму аварійну обстановку створено діями водія ОСОБА_9 , який здійснив зіткнення з автомобілем «ІВЕКО», який на час зіткнення був зупинений водієм ОСОБА_7 . Таким чином саме потерпілий ОСОБА_9 порушив п.12.3 ПДР України, так як вчасно не зреагував на дорожню ситуацію, та не вжив заходів для уникнення зіткнення.

Зазначає, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями ПДР та відповідними наслідками. Кримінальна відповідальність особи, яка порушила ПДР вимушено, виключається через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 представником потерпілого ОСОБА_9 - адвокатом ОСОБА_10 подані письмові заперечення, в яких просить вирок Коростенського міськрайонного суду від 26.06.2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити. При цьому обвинувачений, вважаючи себе не винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення, заперечив проти звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з спливом строків давності.

Прокурор та представник потерпілого - адвокат ОСОБА_10 заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та просили оскаржуваний вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку та доводи учасників апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну правову оцінку.

Вирок суду відповідає вимогам ст.370 КПК України, є законним та вмотивованим.

Судом зроблений обґрунтований висновок на підставі показань потерпілого, свідків, а також на підставі висновків проведених експертиз, протоколу слідчого експерименту та інших доказів. Зібрані докази судом першої інстанції були досліджені і перевірені під час розгляду провадження з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їм дана належна оцінка.

Так, зокрема, з показань потерпілого вбачається, що 26.06.2018 року близько 18 години 30 хвилин він їхав автомобілем марки ВАЗ 2106 із м. Коростеня у с. Купчари Коростенського району зі швидкістю 50-60 км/г по правій стороні. По дорозі, де сталася дорожньо-транспортна пригода він їздить вже майже 28 років, та знає її дуже добре. Її ширина метрів 5-6. На повороті, по зустрічній полосі рухався мікроавтобус, під керуванням водія ОСОБА_12 , він прийняв праворуч де кущі, каміння і поруч кар`єр, знизив швидкість, застосував екстрене гальмування, однак сталося зіткнення і він з`їхав в кювет. Зіткнення відбулося у ліву сторону автомобілів. Погодні умови були нормальні, було світло та сухо, покриття щебеневе, в автомобілі знаходився один. Будь-яких перешкод ні для нього, ні для водія мікроавтобуса для руху не було. Зіткнення відбулося на його полосі для руху, двадцять сантиметрів від обочини. Інших автомобіль ніяких не було, людей також. Після зіткнення транспортних засобів ОСОБА_12 вийшов з автомобіля, комусь зателефонував та змістив свій автомобіль на інше місце, від`їхав назад та переставив його на свою смугу для руху. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження у виді забою грудної клітини, проходив лікування в лікарні.

У вироку суд обґрунтовано виходив з того, що дані під час судового розгляду кримінального провадження покази потерпілого повністю узгоджуються з іншими доказами, які були предметом дослідження судом першої інстанції та наведені у вироку, а саме з:

- витягом з ЄРДР зі змісту якого слідує, що відомості про вчинення злочину внесено 27.06.2018 року на підставі заяви потерпілого з правовою кваліфікацією дій за ч.1 ст.286 КК України; особу, яку повідомлено про підозру зазначено ОСОБА_7 ;

- рапортом уповноваженої особи Коростенського ВП зареєстрований в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №6740 від 26.06.2018 року зі змісту якого слідує, що від лікаря травмпункту Коростенського ТМО надійшло повідомлення про надання медичної допомоги гр. ОСОБА_9 ;

- протоколом огляду місця події з план-схемою та фото таблицями до нього від 26.06.2018 року, яким зафіксовано місце даної дорожньо-транспортної пригоди, виявлено та зафіксовані пошкодження обох автомобілів, їх вилучення; відповідно до схеми ДТП гальмівний шлях водія автобуса ІВЕКО розпочинається від лівого краю відносно напрямку руху автобуса - лівих коліс на відстані 1,6м., 3,3м. - правих коліс, а напрямок руху автобуса, згідно слідів гальмування, з лівої смуги на праву, тобто з зустрічної для автобуса смуги, по якій в цей час рухався автомобіль ВАЗ; ширина проїзної частини 4,7м, тобто починаючи гальмування автобус ІВЕКО перебував на зустрічній смузі; автобус ІВЕКО з місця події був переміщений;

- висновоком щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння, згідно якого ОСОБА_7 тверезий;

- висновками експертів за результатами проведених у справі експертиз технічного стану транспортного засобу та механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди, якими встановлено, що транспортний засіб, яким керував обвинувачений ОСОБА_7 на момент дорожньо-транспортної пригоди був у технічно справному стані, не було встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних непрацездатностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної пригоди. Первинний контакт досліджуваних транспортних засобів відбувся між передньою лівою частиною автомобіля ВАЗ-2106 (передній бампер, панель передка, переднє ліве крило, кришка капоту) з передньою лівою частиною автомобіля «ІVЕСО» (передній бампер, панель передка, переднє ліве крило).

- висновком експерта додаткової судово-автотехнічної експертизи №2345/18-25 від 28.11.2018 року в якому зазначено, що з технічної точки зору, якщо автомобіль «ІVЕСО» р/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 виїхав на смугу руху автомобіля ВАЗ-2106 р/н НОМЕР_2 (зустрічну смугу для водія ОСОБА_7 ) водій ОСОБА_9 не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути зіткнення з автомобілем «ІVЕСО», з моменту виникнення небезпеки для його руху. При умові виїзду автомобіля «ІVЕСО» на зустрічну смугу руху (смугу руху автомобіля ВАЗ-2106) дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 11.3 Правил дорожнього руху України і знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

- висновком судово-медичної експертизи №299 від 24.09.2018 року згідно якого у ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження у вигляді перелому четвертого ребра справа. Дані ушкодження утворились внаслідок дії тупого твердого предмету, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я;

- протоколом слідчого експерименту від 24.07.2018 року проведеного за участю потерпілого ОСОБА_9 в ході якого останній розповів про обставини за яких сталася дорожньо-транспортна пригода, з схемою та фото таблицею до нього.

Обставини, встановлені у вказаних письмових доказах, учасниками кримінального провадження оскаржені не були, що також обґрунтовано було враховано судом першої інстанції під час ухвалення вироку.

Разом з тим судом першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги покази обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки його версія про те, що на місці дорожньо-транспортної пригоди був грузовий автомобіль та стороння особа (невідома людина з мішком), що стало причиною створення аварійної ситуації, в момент зіткнення його автомобіль стояв, оскільки вона не підтверджена жодним належним та допустимим доказом, яка спростовується показаннями, як самого потерпілого ОСОБА_9 , так і письмовими доказами, дослідженими судом. В ході огляду місця ДТП, про наявність сторонньої особи з мішком як перешкоди для його руху, обвинувачений не зазначав, в судовому засіданні не зміг вказати прикмети особи, яка знаходилась на дорозі, звідки саме з`явилась, якої була статі та куди в подальшому ділась, як і не вказував під час проведення досудового розслідування на наявність на місці ДТП інших транспортних засобів, їх марки, анкетних даних водія грузового автомобіля, письмових клопотань про допит в якості свідка водія грузового автомобіля не заявляв, будь-яких даних про нього слідчому не повідомляв, не повідомляли про ці обставини й інші особи, та розцінив їх, як обраний останнім спосіб захисту та спробу уникнути відповідальності за вчинений злочин. З таким висновком погоджується й колегія суддів.

Крім того суд першої інстанції також обґрунтовано критично віднісся до показань неповнолітнього свідка ОСОБА_11 про те, що раптово, з правої сторони, з кущів, вибіг та перебіг дорогу якісь чоловік з мішком в руках, оскільки покази свідка не узгоджуються з показами інших учасників, які були допитані в судовому засіданні та дослідженими письмовими доказами, який до того ж не зміг вказати прикмети цієї особи та куди вона ділась не знає, та розцінив їх, як намагається виправдати дії свого знайомого та покращити його становище, підтримуючи його версію захисту. З вказаним висновком погоджується й колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд безпідставно прийняв до уваги у якості доказів винуватості ОСОБА_7 покази потерпіло ОСОБА_9 та матеріали слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 , а покази водія ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 взагалі проігнорував, та будь-які слідчі дії з ними не проводилися, є неспроможними та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Із них вбачається, що аналогічні твердження захисник висловлював і у суді першої інстанції. Зазначені доводи, викладені в апеляційній скарзі, були перевірені у судовому засіданні апеляційного суду, який визнає їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам.

Так, згідно ч.1,2 ст.223 КПК України слідчі(розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Правила та порядок проведення такої слідчої дії, як слідчий експеримент, встановлені статтею 240 КПК України, відповідно до ч.1 якої слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отже, складовою слідчого експерименту є проведення його в умовах, що максимально наближені до тих, в яких подія мала місце в минулому. Тому до проведення дослідних дій і випробовувань під час проведення слідчого експерименту треба отримати найбільш повні відомості щодо обставин події, яку перевіряють, та здійснити відтворення обстановки, в якій буде проведено експеримент.

Посилання апелянтів на те, що слідчий експеримент було проведено без участі усіх учасників дорожньо-транспортної пригоди, тобто без обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 , та в умовах, які відрізнялись від умов, при яких було скоєно ДТП, є безпідставними та на правильність висновків суду не впливають, оскільки відповідно до приписів ч.3 ст.240 КПК України не передбачено обов`язкової участі усіх учасників кримінального провадження.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчий експеримент було проведено з участю потерпілого ОСОБА_9 , його законного представника, у присутності понятих, які своїми підписами засвідчили відсутність будь-яких зауважень при проведенні вказаної слідчої дії.

Крім того той факт, що з обвинуваченим в ході досудового розслідування не було проведено слідчого експерименту, не може свідчити про неповноту досудового розслідування, оскільки з обставин дорожньо-транспортної пригоди вбачається, та не оспорюється і стороною захисту, що зіткнення автомобілів сталося на смузі руху транспортного засобу потерпілого, всі вихідні дані, які необхідні для проведення відповідних експертних досліджень, встановлено з інших доказів, в тому числі і з показань учасників ДТП та огляду місця ДТП. При цьому необхідність проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ним фактично пояснюється необхідністю перевірки його версії щодо наявності для його руху перешкоди у виді невстановленого чоловіка, який перебігав дорогу перед його автомобілем. Однак враховуючи те, що жодним чином вказаний факт належними та допустимими доказами стороною захисту об`єктивно не доводиться, необхідності перевірки його експериментальним шляхом в ході досудового розслідування не було.

З огляду на наведене доводи апелянта про те, що в матеріалах провадження є висновок додаткової автотехнічної експертизи №2345/18-25 від 28.11.2018 року, який є протилежним висновку експерта №3/812 від 26.10.2018 року, є недопустимим доказом, оскільки слідчим не брались до уваги показання ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_11 , та не було поставлено додаткових питань на вирішення експертизи, колегія суддів також визнає безпідставними.

Як вбачається з матеріалів провадження ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду від 19.11.2018 року задоволено клопотання слідчого про призначення додаткової судової експертизи обставин та механізму дорожньо - транспортної пригоди по даному кримінальному провадженні. Звертаючись з даним клопотанням слідчий послався на те, що висновок експерта №3/812 від 26.10.2018 року не містить відповіді на поставлені питання, а саме, що з технічної точки зору стало причиною створення аварійної ситуації та виникнення даної ДТП.

З додаткової автотехнічної експертизи №2345/18-25 від 28.11.2018 року вбачається, що експертом використовувались ті ж самі вихідні дані, що й при проведенні первинної експертизи №3/812 від 26.10.2018 року.

Згідно висновку додаткової автотехнічної експертизи №2345/18-25 від 28.11.2018 року вбачається, що з технічної точки зору, якщо автомобіль «ІVЕСО» р/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 виїхав на смугу руху автомобіля ВАЗ-2106 р/н НОМЕР_2 (зустрічну смугу для водія ОСОБА_7 ) водій ОСОБА_9 не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути зіткнення з автомобілем «ІVЕСО», з моменту виникнення небезпеки для його руху.

При умові виїзду автомобіля «ІVЕСО» на зустрічну смугу руху (смугу руху автомобіля ВАЗ-2106) дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 11.3 Правил дорожнього руху України і знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Суд обгрунтовано послався на вказаний експертний висновок як на доказ винуватості ОСОБА_7 , оскільки саме в ньому надані відповіді на питання, що з технічної точки зору стало причиною створення аварійної ситуації та виникнення даної ДТП та чиї дії знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо - транспортної пригоди.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання захисника про визнання недопустимим доказом висновку експерта додаткової судово-автотехнічної експертизи за №2345/18-25 від 28.11.2018 року, з підстав зазначених в апеляційній скарзі, з урахуванням показів обвинуваченого та неповнолітнього свідка, які не підтверджуються матеріалами провадження оскільки доказів, які б свідчили про його неправдивість або недопустимість суду не подано. Клопотань про виклик в судове засідання експертів стороною захисту не заявлялось. З вказаним висновком погоджується й колегія суддів.

Апеляційний суд звертає увагу також на те, що стороною обвинувачення суду було надано лише висновок додаткової судово-автотехнічної експертизи, а висновку первинної експертизи надано не було. При цьому з копії клопотання слідчого та ухвали слідчого судді про призначення додаткової експертизи, наданих суду прокурором, вбачається, що експертом при проведення первинної експертизи було встановлено радіус заокруглення в частині скоєння ДТП, граничну допустиму швидкість, швидкість руху автомобілів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , місце зіткнення автомобілів, якими пунктами ПДР необхідно було керуватися обом водіям в наведеній дорожній обстановці. Однак відповіді на питання, що з технічної точки зору стало причиною створення аварійної ситуації та виникнення даної ДТП експертом надано не було, у зв`язку з чим виникла необхідність в проведення додаткової експертизи. І саме вказаним висновком було встановлено, що водій ОСОБА_9 за умови виїзду автомобіля ОСОБА_7 на його смугу руху не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути зіткнення, і за умови виїзду автомобіля ОСОБА_7 на зустрічну смугу руху його дії не відповідали вимогам пунктів 10.1 і 11.3 ПДР та знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Саме виходячи з вказаного висновку судом було встановлено відповідні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення в межах пред`явленого йому обвинувачення. При цьому вказаних висновків, які об`єктивно узгоджуються з іншими доказами та здійснені саме на їх підставі, цілком достатньо для постановлення рішення в кримінальному провадженні, та відмова в призначенні ще одної експертизи за клопотання сторони захисту не свідчить про неповноту судового слідства та наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, як про те стверджує автор апеляційної скарги.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд, оцінюючи зібрані у кримінальному провадженні докази у їх сукупності та взаємозв`язку, обґрунтовано виходив з того, що не визнання своєї вини обвинуваченим є способом ухилення від кримінальної відповідальності. Його покази є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються вищенаведеними доказами.

Таким чином, апеляційний суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно проаналізував докази у кримінальному провадженні та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Судом досліджено усі обставини, які могли мати значення для правильного прийняття рішення у кримінальному провадженні. Оцінка доказів проведена згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства та зроблені правильні висновки щодо їх допустимості, достовірності та достатності для постановлення обвинувального вироку.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 не наведено інші, не досліджені судом докази, якими б спростовувались висновки суду першої інстанції. Не було надано таких доказів і під час розгляду кримінального провадження в апеляційному суді.

Разом з тим вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2021 року ОСОБА_7 визнано винними та засуджено за вчинення злочину, передбаченого за ч.1 ст.286 КК України, який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до кримінального проступнку.

Також оскаржуваним вироком встановлено, що проступок, передбачений ч.1 ст.286 КК України, ОСОБА_7 вчинив 26.06.2018 року.

Згідно з ч.1 п. 3 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею такого кримінального проступку і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Отже, враховуючи те, що проступок, передбачений ч.1 ст.286 КК України, було вчинено ОСОБА_7 у 2018 році, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за нього, який відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України становить три роки, минув ще на час постановлення вироку судом першої інстанції, підстав для зупинення чи переривання перебігу давності не встановлено, при цьому обвинувачений відмовився від звільнення його від кримінальної відповідальності з вказаної підстави. Тому ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування призначеного судом основного та додаткового покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки та позбавлення права керування транспортним засобом на строк 1 рік у зв`язку із спливом строків давності.

При цьому суд першої інстанції не застосував відносно ОСОБА_7 кримінальний закон, який підлягав до застосування відповідно до встановлених обставин провадження, а саме: ч.5 ст.74 КК України, відтак вирок підлягає до зміни.

Крім того відповідно до ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Апеляційний суд вважає, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову явно не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, що враховуючи також вимоги апеляційної скарги щодо скасування вироку в цілому та призначення нового розгляду кримінального провадження, в тому числі і цивільного позову, в суді першої інстанції, вважає за необхідне в порядку ст. 404 КПК України вирок в цій частині скасувати з призначенням нового розгляду позову в порядку цивільного судочинства, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована урегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро. Розмір страхового відшкодування залежить також від того, визнає власник транспортний засіб фізично знищеним чи ні. У разі визнання його таким власнику відшкодовується шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції задовольнив цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 82278,43 гривень матеріальної шкоди та 10000 гривень моральної шкоди.

Разом з тим задовольняючи цивільний позов ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди в сумі 82278,43 гривень, суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення, пославшись лише на висновок експерта №10 від 17.01.2019 року щодо понесених збитків на суму 77032 гривень 53 копійки. При цьому суд не звернув належної уваги на те, що відповідно до вказаного висновку відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля значно перевищує вартість автомобіля на час ДТП.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди ухвалено з без додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 412 КПК України, вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ч.2 ст.376 ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України змінити.

На підставі ст.ст.49,74 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного основного та додаткового покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки та позбавлення права керування транспортним засобом на строк 1 рік у зв`язку із спливом строків давності.

В порядку ст.404 КПК України вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 скасувати, призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, в частині скасування цивільного позову та призначення нового розгляду оскарженню не підлягає, в решті може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її ухвалення.

Судді: