Справа № 459/2141/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/586/22 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 2022 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соболівка Теплицького району Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Вирішено питання з арештом майна та витратами на проведення експертизи.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 64000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено стягувати з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 втрачений заробіток внаслідок 100% втрати працездатності ОСОБА_12 , у розмірі 7178, 00 грн. щомісячно, починаючи з 13 вересня 2019 року до закінчення такого права.

Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В решті вимог ОСОБА_13 відмовлено.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 23 травня 2019 року, близько 16:20 год., керуючи автомобілем марки «MERSEDES-BENZ 300D», р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись через смт. Гірник, Львівської області автодорогою від ВП «Шахта» Відродження» ДП «Львіввугілля» у напрямку до автодороги R-15, сполученням «Львів-Ковель», при здійсненні повороту ліворуч, порушив вимоги Р.1 п.п. 1.2, 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «безпечна швидкість», «дорожні умови» та «дорожня обстановка»); Р.2 п.2.3 б), в), д); Р.12 п.п. 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, оскільки він рухався зі швидкістю понад 100...103 км/год., що є значним перевищенням допустимої швидкості в межах населеного пункту, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, здійснюючи поворот ліворуч, не впорався із керуванням та втратив контроль над його рухом, без причин технічного характеру у стані бокового заносу виїхав за праву межу проїзної частини дороги та в подальшому здійснив наїзд на перешкоду у вигляді дерева.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, останній вчинив дорожньо-транспортну пригоду, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження пасажиру керованого ним автомобіля ОСОБА_12 та загибель пасажирів керованого ним автомобіля ОСОБА_14 і ОСОБА_15 : ОСОБА_12 спричинені тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент утворення; ОСОБА_14 спричинені тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті. Також були виявлені тілесні ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я та легкі тілесні ушкодження, які в причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться; ОСОБА_15 спричинені тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент утворення, і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті. Також були виявлені тілесні ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я та легкі тілесні ушкодження, які в причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться.

Не погоджуючись з вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 2022 року, прокурор ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 2022 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та призначити йому покарання у виді 9 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд безпідставно не визнав обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий стан підтверджується записами у висновку експерта №066/2019 від 16 липня 2019 року.

Зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 безпідставно застосував ст. 69 КК України, оскільки він вчинив особливо тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до смерті двох осіб та спричинення ще одній особі тяжких тілесних ушкоджень, повністю шкоду потерпілим не відшкодував, потерпілі не просили призначити обвинуваченому м`яке покарання.

На переконання прокурора, призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

Обвинувачений у своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 2022 року, призначивши йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, надавши іспитовий строк 2 роки.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення злочинця.

Зазначає, що він повністю визнав вину у вчиненому, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину (цього не відображено судом у вироку), частково добровільно відшкодував завданий збиток, потерпілі просили не позбавляти його волі, суспільний інтерес, який полягає у повному відшкодуванні ним шкоди, відсутність обтяжуючих обставин, те, що він раніше несудимий та є інвалідом ІІ групи.

Вважає, що суд не взяв до уваги його посткримінальну поведінку, яка полягає у позитивній характеристиці, всіляких можливостях відшкодування завданої шкоди, його вибачення перед потерпілими.

Як зазначає апелянт, призначене йому покарання є занадто суворим, а ст. 75 КК України судом щодо нього не застосована.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали подану апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , їхній представник ОСОБА_11 у вирішенні апеляційних скарг поклались на розсуд суду. При цьому потерпілі зазначили, що ОСОБА_7 добровільно відшкодовував заподіяну шкоду, однак така на даний час у повному обсязі їм не компенсована. Окрім цього, потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що її син, ОСОБА_12 , внаслідок ДТП прикутий до ліжка, не розмовляє та потребує постійного стороннього догляду.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як слідує з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, однак зазначив, що у стані алкогольного сп`яніння не перебував.

На даний час ніхто з учасників судового процесу не оскаржує обставини вчинення кримінального правопорушення, як вони викладені в обвинувальному акті і вироку суду першої інстанції, та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України, апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 стосуються лише питання призначення покарання. При цьому колегія суддів враховує, що стан сп`яніння не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 286 КК України, а тому перевірка цього факту здійснюється лише в контексті призначення ОСОБА_7 покарання, виключно як обставини, що може його обтяжити.

За наведеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, тобто у порушенні вимог Правил дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, яка призвела до загибелі потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .

Втім, на переконання колегії суддів, доводи прокурора про призначення ОСОБА_7 покарання, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, є слушними.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, як зазначено у вироку, врахував відповідно до ст. 65 КК України ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким злочином; особу винного, який є людиною середнього віку, раніше не судимий, за місцем проживання скарг з боку сусідів не надходило, за останнім місцем праці має позитивну характеристику, під час досудового розслідування та суду належно виконував процесуальні обов`язки, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та часткове відшкодування заподіяної шкоди; відсутність обставин, що обтяжують покарання. Врахувавши наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Приймаючи рішення про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням дії ст. 69 КК України, суд покликався на те, що вчинений ним злочин характеризується необережною формою вини; дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, одружений, має постійне місце проживання, за останнім місцем праці та місцем проживання має позитивну характеристику, є особою з інвалідністю ІІ групи; ставлення обвинуваченого до вчиненого, те, що він частково відшкодував шкоду потерпілим, які в суді просили не позбавляти його волі, але при цьому наполягали на подальшому відшкодуванні шкоди; те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 минуло три роки і за цей час нових злочинів він не вчиняв; щире каяття та добровільне часткове відшкодування шкоди як обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання. З урахуванням наведеного, місцевий суд дійшов висновку, що зазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 правопорушення.

Втім, на думку суду апеляційної інстанції, ці висновки суду першої інстанції є хибними і покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та особи обвинуваченого.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд не врахував, що він вчинив, хоча й з необережності, але тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років; конкретні обставини справи, обсяг та характер допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху й незворотні наслідки цього смерть двох людей, а також тяжкі тілесні ушкодження потерпілого ОСОБА_12 , який потребує стороннього догляду, те, що потерпілі зазнали непоправної втрати, а життя, зокрема, батьків ОСОБА_12 , які вимушені здійснювати догляд сина, назавжди змінилося.

Хоча, з урахуванням посткримінальної поведінки ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про наявність двох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, однак зазначені обставини істотно не впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення та не знижують його, а отже, місцевий суд неправильно застосував ст. 69 КК України.

Інші відображені у вироку обставини, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема: його вік, стан здоров`я, спосіб життя, сімейний стан та позитивна характеристика, також не є підставою для застосування до ОСОБА_7 ст. 69 КК України.

Беручи до уваги наведене, з урахуванням того, що обвинувачений повністю не відшкодував заподіяної потерпілим шкоди, такі були змушені звертатися до суду з цивільними позовами, а тому призначення йому покарання із застосуванням дії ст. 69 КК України суперечить приписам ст. 65 КК України та є безпідставним, через що колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання не відповідає вимогам закону внаслідок його м`якості.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, а також сукупність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , позицію потерпілих, які у вирішенні питання призначення покарання поклались на розсуд суду, колегія суддів дійшла висновку, що покарання, яке передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, без застосування ст. 69 КК України, в мінімальних межах санкції зазначеної статті кримінального закону, а саме: шість років позбавлення волі, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому не ґрунтуються на матеріалах справи доводи апеляційної скарги обвинуваченого про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню у випадку, якщо особі призначено покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років. Водночас, колегія суддів дійшла висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді шести років позбавлення волі, що, без дослідження інших, визначених законом умов, унеможливлює звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, доводи сторони обвинувачення про наявність такої обтяжуючої покарання ОСОБА_7 обставини, як вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, в ході апеляційного перегляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно з вимогами п. 8 розділу І, п. 14 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 9 листопада 2015 року за № 1452/735 (далі Інструкція), у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я. Якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.

Як слідує з висновку №066/2019 від 9 липня 2019 року, на який покликається прокурор, ОСОБА_7 будь-яких обставин отримання травми не пам`ятає, отямився в лікувальному закладі, куди доставлений з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма, політравма; яких-небудь об`єктивних судово-медичних даних про те, чи знаходився ОСОБА_7 на час утворення тілесних ушкоджень в стані алкогольного сп`яніння немає (т. 2, а.с. 3-4). Жодних інших об`єктивних даних, в тому числі, і висновку за результатами проведення огляду на стан сп`яніння на підставі відібраних зразків крові ОСОБА_7 , як того вимагає Інструкція, матеріали справи не містять. Отже, відсутні докази перебування ОСОБА_7 на момент вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Наведене унеможливлює врахування зазначеної обставини як такої, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Крім цього, ч. 3 ст. 286 КК України передбачено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Оскільки дане додаткове покарання санкцією ч. 3 ст. 286 КК України визначено як безальтернативне, а колегія суддів не знайшла підстав для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а тому основне покарання ОСОБА_7 у вигляді позбавлення волі слід призначити з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Таким чином, аналізуючи наведені обставини в сукупності, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання - скасувати, з ухваленням у цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 відмовити, апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 31 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок у цій частині.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20