Справа № 463/2353/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/644/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року. у м.Львові
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду
під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України ОСОБА_6 на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року відносно ОСОБА_7 ,
з участю: прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
представника Міністерства юстиції України ОСОБА_10 ,

встановила:

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. відносно засудженого ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України.
Приведено вирок Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. відносно засудженого ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України та постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Строк відбування покарання для засудженого ОСОБА_7 постановлено обраховувати з часу його затримання з 24.07.2017р.
На вказану ухвалу представник Міністерства юстиції України ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, якою визначити за КК України правову кваліфікацію діяння, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винним вироком Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_7 на підставі вироку Тбіліського міського суду від 26.03.2018р.

Свої апеляційні вимоги представник МЮУ мотивує тим, що оскаржуваною ухвалою за клопотанням МЮУ приведено у відповідність до законодавства України вирок Тбіліського міського суду від 26.03.2018р., яким ОСОБА_7 засуджено до 10 років позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого підпунктом «а» ч. 6 ст. 260 КК Грузії, а саме за незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу в особливо великому розмірі.
Водночас, місцевий суд, ухваливши рішення про приведення у відповідність до законодавства України вироку вказаного грузинського суду щодо ОСОБА_7 постановив вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання у виді позбавленні волі строком на 3 роки за ч. 2 ст. 309 КК України, а саме за незаконне придбання, зберігання без мети збуту наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах, незважаючи на те, що санкція ст. 260 КК Грузії не передбачає покарання за незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту.
Таким чином, на думку апелянта, місцевий суд зробив хибний висновок про те, що дії ОСОБА_7 вчинені на території Грузії, слід кваліфікувати як незаконне придбання, зберігання без мети збуту наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах. Відповідно до вироку грузинського суду, об`єктивна сторона злочину проявлена у здійсненні незаконної купівлі та незаконному зберіганні наркотичної речовини ОСОБА_7 . Припускає, що ймовірно твердження засудженого ОСОБА_7 з приводу його мети придбати наркотичні речовини для особистого використання не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, довідка про стан здоров`я засудженого ОСОБА_7 , надана грузинською стороною, не містить інформації про наркозалежність засудженого чи інші проблеми зі здоров`ям, які можуть бути пов`язані із вживанням наркотичних речовин.
Вважає, що з урахуванням обставин вчинення цього злочину на території Грузії та розмірів наркотичної речовини, кримінальна відповідальність за вчинення аналогічного кримінального правопорушення на території України передбачена частиною 2 статті 307 (незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів у великих розмірах) КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна. При цьому, оскільки вироком грузинського суду засудженому ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді конфіскації майна не призначалось, а також з урахуванням пункту «сі» частини першої статті 11 Конвенції, відповідно до якої компетентний орган не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи, додаткове покарання у вигляді конфіскації майна у даному випадку не може бути застосовано.
Крім того, вважає, що при визначенні строку покарання, який підлягатиме відбуванню у разі передачі ОСОБА_7 в Україну, місцевий суд мав правові підстави врахувати вимоги ч.1 ст.10 та ч.1 ст.11 Конвенції щодо максимального врахування покарання, визначеного вироком грузинського суду, з метою створення належних підстав для реалізації засудженим ОСОБА_7 права бути переданим в Україну як державу свого громадянства для подальшого відбування покарання. Зазначає, що прийняте у справі рішення позбавляє можливості забезпечити логічне продовження процедури, пов`язаної з передачею засудженої особи, оскільки з урахуванням оскаржуваної ухвали ОСОБА_7 підлягав би звільненню 24.07.2020р. Таким чином, на думку апелянта є підстави вважати, що рішення місцевого суду від 04.05.2022р. може спричинити порушення права засудженої особи громадянина України ОСОБА_7 на завершення розгляду питання щодо можливості його переведення для відбування на Батьківщині покарання, призначеного за кордоном: права, яке він має відповідно до чинного міжнародного договору України Конвенції про передачу засуджених осіб від 1983р.
При апеляційному розгляді справи представник МЮУ підтримала подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, та просила таку задоволити.
Прокурор та захисник заперечили апеляційні вимоги як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала щодо ОСОБА_7 у повній мірі відповідає наведеній нормі закону.

Згідно матеріалів справи Міністерство юстиції України звернулось до місцевого суду з клопотанням про приведення вироку суду Грузії у відповідність із законодавством України, посилаючись на те, що 07 лютого 2022 року наказом № 396/5 Міністерством юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком суду Грузії громадянина України ОСОБА_7 , керуючись ст.606 КПК України, статтею 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та на підставі запиту Міністерства юстиції Грузії від 31.12.2020 року за № 16835.

Встановивши обставини необхідні для розгляду даного клопотання, врахувавши положення Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, вимоги ст.ст. 609, 610 КПК України, місцевим судом вказане клопотання задоволено та приведено вирок Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. щодо ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України та ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Строк відбування покарання для засудженого ОСОБА_7 необхідно обраховувати з часу його затримання з 24.07.2017р.
З таким рішенням місцевого суду погоджується і апеляційний суд.
Колегія суддів, вважає безпідставними апеляційні доводи представника МЮУ щодо невірного, на думку апелянта, визначення судом першої інстанції правової кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України.
Згідно ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом «b» ч.1 ст.9 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983р., до якої Україна приєднана у встановленому законом порядку, визначено, що компетентні органи держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.

Пунктами «а», «d» ст.11 вказаної Конвенції встановлено, що при заміні вироку повинні враховуватись зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку, а також не повинно бути посилено кримінальне покарання засудженої особи.

Згідно положень ч.3 ст.603 КПК України суд не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави та не вирішує питання щодо винуватості особи, отже, суд, розглядаючи клопотання Міністерства Юстиції України лише вирішує питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України.

Відповідно до ч.3 ст.610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

Як передбачено ч. 4 даної норми закону при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: 1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_7 засуджено вироком Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. до покарання у вигляді 10 років позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого підпунктом «а» ч.6 ст.260 КК Грузії, тобто за незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу в особливо великому розмірі.

На переконання колегії суддів, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що злочин, передбачений підпунктом «а» ч.6 ст.260 КК Грузії (незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу в особливо великому розмірі) відповідає ч. 2 ст. 309 КК України (незаконне придбання, зберігання без мети збуту наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах (наркотичний засіб бупренорфін масою 3,1478 грама відповідно до Таблиці 1 невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, що знаходяться у незаконному обігу, яка затверджена Наказом МОЗ України № 188 від 01.08.2000, є великим розміром наркотичного засобу), якою передбачено покарання у вигляді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що злочин, передбачений підпунктом «а» ч.6 ст.260 КК Грузії, за який ОСОБА_7 засуджено вироком грузинського суду, відповідає ч.2 ст.307 КК України, є неспроможними.

Так, згідно вироку Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. дії ОСОБА_7 кваліфіковано за підпунктом «а» ч. 6 ст.260 КК Грузії, тобто як незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу в особливо великому розмірі.

Водночас, відповідальність за ч.2 ст.307 КК України настає у випадку незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, якщо такі дії вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини,

Таким чином, у даному випадку для визначення кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України, з огляду на диспозицію даної норми закону, у межах кримінальної справи щодо ОСОБА_7 , яку було розглянуто Тбіліським міським судом, мало бути встановлено факт, що незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу у великому розмірі було вчинено ОСОБА_7 з метою збуту.

Однак, згідно вироку Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. таку обставину у ході розгляду кримінальної справи встановлено не було.
Тобто, із вказаного вироку вбачається, що ОСОБА_7 засуджено виключно за незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу у великому розмірі, а відтак без мети збуту наркотичного засобу, що відповідає складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд, вирішуючи клопотання МЮУ про приведення вироку Тбіліського міського суду від 26.03.2018р. щодо ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України, правильно встановив, що дії ОСОБА_7 , за які останній засуджений грузинським судом, відповідають ч.2 ст.309 КК України (незаконне придбання, зберігання без мети збуту наркотичних засобів, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах), та обґрунтовано постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.309 КК України, визначивши йому покарання з урахуванням положень ч.4 ст.610 КПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що подана у справі апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка є законною, обґрунтованою та вмотивованою.
За наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст.376 ч.2, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року відносно ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: