Справа № 734/2211/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/420/23
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

17 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Розглянула у письмовому провадженні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Чернігова, громадянину України, з середньою освітою, не працюючому, неодруженому, який має на утриманні неповнолітнього сина, зареєстрованому по АДРЕСА_1 , фактично проживаючому в цьому АДРЕСА_2 , раніше судимому, продовжений строк тримання під вартою на шістдесят днів, до 05 червня 2023 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що розгляд кримінального провадження не завершений з об`єктивних причин, свідки недопитані, докази сторін обвинувачення та захисту не досліджені, ризики, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою на даний час не зменшилися та продовжують існувати, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який суд не встановив.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити, з підстав невідповідності висновків суду фактично встановленим обставинам та через неповноту судового розгляду, адже суд належним чином не оцінив всіх обставин, визначених ст.178 КПК України.

Вказує на те, що відповідно до положень п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Підозрюваною особа стає лише у разі здійснення щодо неї усіх передбачених Кодексом процедур з дотриманням встановленого порядку їх вчинення, що обумовлено вимогами ч. 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 9 КПК України.

Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України не було вручено ОСОБА_5 , оскільки він фізично не міг перебувати в цей час в м. Чернігів, що свідчить про його фальсифікацію, а відтак є всі підстави вважати, що він не набув статусу підозрюваного за ч. 3 ст. 187 КК України. Санкція ч. 1 ст. 263 КК України за якою обвинувачується ОСОБА_5 починається з покарання у виді позбавлення волі від трьох років, що не може бути підставою для тримання особи під вартою без доведення обвинувачення понад три роки.

Клопотання про продовження строків тримання під вартою прокурор обґрунтовує одними і тими ж самими доказами, в тому числі і протоколом огляду місця події від 10 грудня 2019 року. При цьому, клопотання сторони захисту про зміну раніше обраного запобіжного заходу вже більше п`яти місяців залишається не розглянутим, в той час як суд без жодних на те причин продовжує строки тримання ОСОБА_5 .

Звертає увагу на те, що 27 березня 2023 року він звернувся з клопотанням про визнання недопустими доказами фактичні дані, що містяться в протоколі обшуку від 28 грудня 2019 року, який і став підставою для затримання ОСОБА_5 , однак, суд не розглянув це клопотання та відклав його вирішення до ухвалення вироку у кримінальному провадженні, що є порушенням параграфа 1 глави 4 розділу І КПК України.

Категорична і неодноразова відмова суду виконувати вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 89 КПК України, попри очевидну недопустимість наданих обвинуваченням доказів, вказує на його упередженість і нездатність ухвалити по справі об`єктивне рішення, а також на порушення вимог процесуального закону, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У судовому засіданні суд уникнув дослідження ухвали про обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обмежившись лише її резолютивною частиною, адже в описовій та мотивувальній частинах цієї ухвали зазначені обставини, які стали підставою для застосування цього запобіжного заходу, і які відрізняються від вказаних у клопотанні прокурора про його продовження.

Не дотримавшись вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання про можливість продовження строків тримання під вартою ОСОБА_5 , суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник заявили клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисник ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі не просив апеляційний розгляд проводити за його безпосередньої участі, обвинувачений ОСОБА_5 також не подав до суду клопотання про бажання приймати участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а тому на підставі ст. 406 КПК України, було вирішено провести розгляд у письмовому провадженні, без виклику сторін.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, законність її оголошення та правомірність дій слідчого під час її оголошення, коли складений обвинувальний акт і відбувається перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення в суді першої інстанції, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції. Також на цій стадії апеляційний суд позбавлений повноважень до ухвалення остаточного рішення по справі судити про допустимість доказів чи їх недопустимість.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у нападі з метою заволодіння майном потерпілого ОСОБА_7 , поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, який зазнав нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, а також у зберіганні вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу, за що передбачена кримінальна відповідальність за ч. 3 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Санкція ч. 1 ст. 263 КК України передбачає покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, кримінальне правопорушення віднесене до категорії тяжких, а тому захисник в апеляційній скарзі наводить тільки мінімальне покарання, передбачене санкцією статті, щоб зменшити його суспільну небезпечність.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного чи обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний, обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Ризик, це завжди ймовірність настання того чи іншого факту, тому твердження захисника про те, що прокурором не наведено конкретних ризиків, а лише ймовірні, є безпідставним. Адже, у разі настання будь-якого з вказаних у клопотанні ризиків, це вже буде неналежна процесуальна поведінка обвинуваченого.

Продовжуючи ОСОБА_5 строк тримання під вартою, суд вірно зазначив в ухвалі, що вказані прокурором ризики не зменшились та визнав їх такими, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 на більш м`який, як про це просила сторона захисту.

Вказуючи на те, що обвинувачений безпідставно тримається під вартою, захисник залишив поза увагою ту обставину, що наявність вказаних прокурором ризиків була підтверджена під час обрання міри запобіжного заходу під час досудового слідства.

На час судового розгляду, даних які б вказували, що встановлені ризики зникли або ж зменшилися, не встановлено. Крім того, таких обставин не наводить і захисник в своїй апеляційній скарзі.

Твердження апелянта про те, що суд не вирішив питання про визнання доказів, які стали підставою для затримання ОСОБА_5 та обрання йому міри запобіжного у виді тримання вартою, недопустими, чим порушив положення кримінального процесуального закону, не заслуговують на увагу.

Так, статтею 89 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що за загальним правилом питання допустимості доказів суд вирішує під час оцінки доказів у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Проте суд наділений повноваженнями визнати доказ недопустимим і під час судового розгляду з подальшими неможливістю або припиненням його дослідження в разі встановлення очевидної недопустимості такого доказу (ч. 2 ст. 89 КПК України).

Однак, захисником у клопотанні не було наведено очевидної недопустимості вказаних ним доказів, які він вважає недопустимим, що стало підставою для відмови у задоволенні клопотання та відкладення його вирішення до видалення суду до нарадчої кімнати, де суд матиме можливість надати оцінку вказаним стороною захисту фактам з огляду на інші докази та встановлені обставини.

Наразі, питання доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину «поза розумним сумнівом» не є предметом ні судового, ні апеляційного розглядів, оскільки вирішується питання виключно щодо доведеності обставин, які виправдовують тримання ОСОБА_5 під вартою.

Крім того, судом вірно зазначено про те, що судовий розгляд не завершений з об`єктивних причин, не допитані свідки та не досліджені в повному обсязі докази як сторони обвинувачення, такі сторони захисту, тривалість судового розгляду пояснюється кількістю обвинувачених та захисників, неможливістю стовідсотково забезпечити явку свідків, через необхідність призначення одному з обвинувачених іншого захисника, через заміну складу суду, та необхідність розпочати судовий розгляд у даному провадженні від самого початку.

Вказівка захисника на те, що суд відмовився допитати в судовому засіданні господаря квартири АДРЕСА_3 , де під час обшуку були вилучені заборонені предмети, не є підставою для зміни запобіжного заходу обвинуваченому, як помилково вражає апелянт.

Питання про продовження строку тримання під вартою, вирішення клопотання про зміну раніше обраного запобіжного заходу або його скасування є тими питаннями, які мають бути вирішені до закінчення строку дії попередньої ухвали.

Захисник знав, що в судовому засіданні можливий розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, тому мав можливість самостійно запросити свідка в судове засідання, користуючись своїм правом про рівні права сторін на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, як він на цьому наголошує в апеляційній скарзі.

За відсутності в приміщенні суду свідка, про допит якого клопотав захисник, суд вірно відмовив у його виклику на даному етапі судового розгляду. При цьому, суд дав оцінку доводам сторони захисту про необхідність змінити раніше обраний запобіжний захід на більш м`який, але знайшов їх необґрунтованими.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строків тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10