ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 613/1247/15-к Номер провадження 11-кп/814/742/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченоїОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000179за апеляційною скаргою прокурора відділу Сумської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Саратов Російської Федерації, мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, з вищою освітою, вдова, голова Ковпаківського районного суду м. Суми, несудима,

визнана невинуватою та виправдана за ч.3 ст.371 та ч.2 ст.375 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченої складу кримінальних правопорушень.

Як зазначено у вироку суду, органом досудового розслідування слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_8 обвинувачується у постановленні завідомо незаконного рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, вчиненого в інших особистих інтересах, а також у постановленні завідомо неправосудної ухвали з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах за таких обставин.

Так, слідчий суддя ОСОБА_8 , у порушення вимог ч.6 ст.9, ч.4 ст.223 КПК України щодо недопустимості проведення судового розгляду у нічний час, із 21 години 45 хвилин 27 січня до 2 години 8 хвилин 28 січня 2014 року у приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, розташованого по вул. Першотравневій, 12, у м. Суми, розглянула клопотання у кримінальному провадженні №0000409 за ч.1 ст.341 КК України про застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке підтримав і просив задовольнити прокурор ОСОБА_11 .

Дослідивши матеріали провадження, у яких відсутні будь-які відомості про причетність підозрюваного до захоплення адміністративних будівель, заслухавши пояснення ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які заперечували причетність затриманого до участі в захопленні адміністративних будівель, вийшла до нарадчої кімнати.

Діючи умисно, з особистої зацікавленості, обумовленої кар`єризмом, слідчий суддя ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.341 КК України, а також усвідомлюючи, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотанні про застосування ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є недостовірними та не доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення, всупереч вимогам ч.3 ст.176, ч.2 ст.177, ч.1 ст.178, ч.1 ст.194 КПК України, 28 січня 2014 року постановила у судовому засіданні завідомо неправосудне рішення про обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 28 лютого 2014 року.

20 лютого 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Сумської області ухвалу слідчого судді ОСОБА_8 від 28 січня 2014 року скасувала та постановила нову ухвалу, якою відмовила задоволенні клопотання прокурора про обрання стосовно ОСОБА_10 запобіжного заходу.

У своєму рішенні суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали, надані стороною обвинувачення, не містять доказів наявності в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК України.

Крім того, слідчий суддя ОСОБА_8 28 січня 2014 року у приміщенні цього ж районного суду, розглянула клопотання у цьому ж кримінальному провадженні про застосування до підозрюваного ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке підтримав і просив задовольнити прокурор ОСОБА_16 .

Дослідивши надані матеріали кримінального провадження, у яких відсутні будь- які відомості про причетність підозрюваного до захоплення адміністративних будівель, заслухавши пояснення ОСОБА_15 та його захисника ОСОБА_17 , які заперечували причетність до участі в захопленні адміністративних будівель, вийшла до нарадчої кімнати.

Діючи умисно, з кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів, достовірно знаючи, що ОСОБА_15 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину, всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК України, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.341 КК України, а також усвідомлюючи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, враховуючи, шо відомості, викладені у клопотанні, є недостовірними та не доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення, всупереч вимогам ч.3 ст.176, ч.2 ст.177, ч.1 ст.178, ч.1 ст.194 КПК України, 28 січня 2014 року, перебуваючи у нарадчій кімнаті, склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудну ухвалу про застосування щодо ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання строком на два місяці.

Крім того, 29 січня 2014 року діючи таким же способом, з таких же мотивів, за таких же обставин, в приміщенні того ж суду, слідча суддя ОСОБА_8 постановила та оголосила у судовому засіданні завідомо неправосудну ухвалу про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_18 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

На підставі цих ухвал ОСОБА_10 з 28 січня по 20 лютого 2014 року був незаконно обмежений у праві вільного пересування у будь-який час, а ОСОБА_15 з 27 січня по 24 лютого 2014 року та ОСОБА_18 з 29 січня по 24 лютого 2014 року незаконно обмежені у правах та свободах людини, зокрема вільного пересування у межах країни, свободи спілкування та інших.

За результатами досудового розслідування, 24 лютого 2014 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Такі дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.3 ст.371 КК України (прийняття завідомо незаконного рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, вчинене в інших особистих інтересах) та за ч.2 ст.375 КК України (постановлення суддею завідомо неправосудної ухвали, вчинене з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах).

Виправдовуючи ОСОБА_8 , суд у вироку зазначив про відсутність в її діянні складу інкримінованих злочинів.

Також суд прийшов до висновку, що слідча суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_8 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 371 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 :

- за ч.3 ст.371 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк 3 роки;

- за ч.2 ст.375 КК України на 5 років позбавлення волі та на підставі ст.284 КПК України кримінальне провадження в цій частині закрити у зв`язку з визнанням вказаної статті неконституційною згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року №7-р/2020.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження №0000409 за фактом захоплення приміщення Сумської обласної ради, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.341 КК України, які вказують на незаконне та безпідставне притягнення ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 до кримінальної відповідальності та обрання слідчим суддею ОСОБА_8 стосовно них запобіжних заходів.

Наголошує, що кримінальне провадження №0000409 за ч.1 ст.341 КК України закрите за відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 .

Зауважує про наявність підстав,передбачених ст.55 КПК України, для залучення ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 в якості потерпілих у даному кримінальному провадженні та водночас звертає увагу, що кримінальні правопорушення, передбачені статтями 371 та 375 КК України, не є справами приватного обвинувачення, а отже не передбачають обов`язкової наявності потерпілих.

Стверджує про необхідність та обов`язковість закриття провадження за ч.2 ст.375 КК України на підставі ст.284 КПК України.

Вважає, що слідчий суддя є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК України, оскільки з об`єктивної сторони це правопорушення передбачає завідомо незаконний домашній арешт, застосування якого можливе на підставі ухвали слідчого судді або суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачена ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченої та її захисника, які вважали вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч.1 ст.284 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, всупереч твердженням прокурора, місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_8 за ч.3 ст.371 та ч.2 ст.375 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченої складу кримінальних правопорушень, дотримався зазначених вимог закону.

За змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз усіх доказів, що були надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, та дійшов правомірного висновку відсутність в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованих злочинів.

Відповідно до змісту ст. 375 КК України (в редакції від 05.04.2001), кримінальна відповідальність могла настати у разі постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення, характеризувалася тільки прямим умислом з обов`язковістю наявності мотиву.

При цьому поняття «неправосудне судове рішення» у поєднанні з вказівкою на «завідомість» його постановлення підкреслює цілеспрямований характер злочинних дій судді, його свідоме прагнення та бажання всупереч матеріальному чи процесуальному закону і (або) фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 375 КК України, полягає лише в активній поведінці особи - дії.

Водночас, на законодавчому рівні не визначено поняття «неправосудне» судове рішення, не розтлумачено його і Конституційним Судом України, відсутні підстави ототожнювати його із такими поняттями як «незаконне» та «необґрунтоване», а також не має підстав стверджувати, що неправосудне судове рішення - це у будь-якому випадку таке рішення, яке було скасовано вищою судовою інстанцією.

Також, сам по собі факт закриття в подальшому кримінального провадження №0000409 за відсутністю в діях підозрюваних ОСОБА_10 , ОСОБА_15 і ОСОБА_18 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.341 КК України, не може бути передумовою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 375 КК України, чи за відсутності належних і допустимих доказів свідчити про умисне порушення слідчим суддею приписів закону, про що стверджує прокурор в апеляційній скарзі.

Адже, як обґрунтовано зазначив суд у мотивувальній частині вироку, стороною обвинувачення не доведено, яку завідомо неправильну норму матеріального права застосовано слідчою суддею ОСОБА_8 під час ухвалення рішень, чи які грубі порушення норм процесуального права допущено нею під час розгляду клопотань про обрання потерпілим запобіжних заходів, чи яка завідома невідповідність міститься у висновках, викладених нею в ухвалах суду, що не відповідала фактичним обставинам справи.

При цьому, всупереч доводам прокурора, місцевий суд у відповідності до вимог ст.94 КПК України всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини кримінального провадження, оцінив кожний наданий стороною обвинувачення доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Також місцевий суд обґрунтовано звернув увагу, що навіть допитані в судовому засіданні ОСОБА_10 , ОСОБА_15 і ОСОБА_18 не вважали себе потерпілими від дій слідчої судді ОСОБА_8 і наголосили, що ухвалені нею рішення щодо обрання запобіжних заходів були виважені та не є неправосудними.

Крім того, суд належним чином дослідив матеріали відповідних кримінальних проваджень та інші, надані прокурором докази, які вочевидь не доводять кар`єристських мотивів та особистих інтересів слідчої судді ОСОБА_8 при розгляді клопотань про обрання запобіжного заходу підозрюваним ОСОБА_10 , ОСОБА_15 і ОСОБА_18 та під час ухвалення судових рішень.

При цьому, як правильно встановив суд, слідчий суддя ОСОБА_8 усі клопотання про обрання ОСОБА_10 , ОСОБА_15 і ОСОБА_18 запобіжних заходів розглянула у строки, визначені кримінально процесуальним законодавством, за правилами територіальної підсудності та своїх юрисдикційних повноважень, а також у відповідності до вимог та без порушень кримінального процесуального законодавства.

Що стосується нічного часу розгляду клопотань, то суд обґрунтовано врахував рішення зборів суддів Ковпаківського районного суду м. Суми № 15 від 01 жовтня 2013 року, згідно з яким у випадку надходження звернень правоохоронних органів щодо негайних розглядів клопотань стосовно обрання запобіжних заходів та інших клопотань, які відповідно до КПК України розглядаються негайно слідчими суддями, у святкові та вихідні дні, а також які надійшли в кінці робочого дня і мають бути розглянуті негайно після закінчення робочого часу, повинні розглядатись слідчими суддями на підставі наказу голови суду.

Доводи прокурора про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.375 КК України на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України суперечать приписам закону.

Дійсно, відповідно до п.4 ч.1 ст.284 КПК України було передбачено закриття кримінального провадження у разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Проте, пункт 4 частини першої статті 284 виключено на підставі Закону № 2810-IX від 01.12.2022.

Водночас, цим Законом частину першу статті 284 доповнено пунктом 4-1, яким передбаченозакриття кримінального провадження у разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

В свою чергу, згідно з приписами ч.3 ст.479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Враховуючи висновки місцевого суду про відсутність в діянні обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.375 КК України, відсутні підстави для закриття кримінального провадження в цій частині на підставі пункту 4-1 частини першої статті 284 цього КПК України, про що прохає прокурор в апеляційній скарзі.

Всупереч доводам прокурора, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що слідчий суддя ОСОБА_8 не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст.371КК України.

Диспозицією ч.3 ст.371 КК України встановлена кримінальна відповідальність, зокрема, за завідомо незаконний домашній арешт, якщо це спричинило тяжкі наслідки або вчинений з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах.

Суб`єкт злочину спеціальний уповноважена службова особа органів досудового розслідування, слідчий, прокурор, а у випадку незаконного тримання під вартою і керівник установи, де утримується під вартою потерпілий.

Дії судді, який постановляє завідомо неправосудну ухвалу про привід, затримання чи арешт, а також приймає незаконне рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження його, підлягали кваліфікації за ст.375 КК України.

Якщо зазначені дії судді вчинені за наявності кваліфікуючих ознак, передбачених ч.3 ст.371 КК України, вчинене утворювало сукупність злочинів, передбачених ч.2 ст.375 та ч.3 ст.371 цього Кодексу.

Проте, Конституційний Суд України11 червня 2020 року ухвалив рішення № 7-р/2020, яким визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 375 Кримінального кодексу України.

При цьому Конституційний Суд України виходив із того, що в статті 375 КК України не встановлено критеріїв, за якими можна визначити, який вирок, рішення, ухвала або постанова судді (суддів) є "неправосудними", а також не розкрито змісту сполучення слів "завідомо неправосудний", що уможливлює неоднозначне розуміння складу злочину, кваліфікацію якого здійснено за цією нормою.

Формулювання диспозиції статті 375 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, допускає можливість зловживання нею при вчиненні органами досудового розслідування дій, що мають наслідком притягнення до кримінальної відповідальності судді лише за факт постановлення ним судового рішення, яке, за суб`єктивним розумінням слідчого, прокурора або будь-якої іншої особи, є "неправосудним" (зокрема, у разі незгоди з цим рішенням).

Кримінальний закон (стаття 375 Кодексу) має відповідати вимогам юридичної визначеності, ясності, недвозначності та передбачності. Це є гарантією здійснення суддею правосуддя на засадах верховенства права та ефективної реалізації кожним конституційного права на судовий захист.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 375 Кодексу суперечить частині першій статті 8 Конституції України.

Також Конституційний Суд України звернув увагу, що за частиною четвертою статті 126 Основного Закону України суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) у Доповіді стосовно незалежності судової влади, схваленій на 82-му пленарному засіданні, яке відбулось 12-13 березня 2010 року, встановлюючи межі "функційного імунітету суддів", визначила його як імунітет від кримінального переслідування за діяння, вчинені під час виконання своїх функційних обов`язків судді, за винятком умисних злочинів, зокрема отримання хабаря (пункт 61).

Як вбачається з обвинувального акта та не заперечується ніким із учасників провадження та обставина, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.371 КК України, виключно шляхом ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

У цьому аспекті слід зауважити, що приписами п.51, п.56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За таких обставин, враховуючи наведені приписи закону та висновки Конституційного Суду України, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що слідча суддя ОСОБА_8 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст.371 КК України.

Склад кримінального правопорушення це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин. Кожний склад злочину обов`язково складається з наступних елементів: об`єкт, об`єктивна сторона злочину, суб`єкт, суб`єктивна сторона злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу злочину, що виключає кримінальну відповідальність особи.

Отже, за наслідками судового розгляду стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами поза розумним сумнівом наявність в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованих злочинів, у зв`язку із чим на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 368, 370, 374 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу Сумської обласної прокуратури ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4