Дата документу 15.03.2023
Справа № 334/1864/23
Провадження № 1-кп/334/439/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000121 від 17.01.2023 року у відношенні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

В провадженні суду перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186КК України.

До суду електронною поштою 15.03.2023 року надійшло клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

У судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про продовження троку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Відносно кожного з обвинувачених продовжують існувати ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили тяжкий злочин за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, що може спонукати кожного з них з метою уникнення від відповідальності, переховуватися від суду або взагалі виїхати на тимчасово окуповані території. Обвинувачені раніше підтримували спілкування з родичами потерпілого, їм добре відоме їх місце проживання, тому кожен з них може незаконно впливати на останніх. Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були раніше неодноразово засудженні за вчинення корисливих злочинів, не працюють, не мають законного джерела доходів, тому можуть знову вчинити новий злочин.

Захисник ОСОБА_4 проти клопотання прокурора заперечувала, своє клопотання підтримала, просила змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Ризики, вказані прокурором, ґрунтуються на припущеннях, жодним чином не обґрунтовані. ОСОБА_7 має родину, місці соціальні зв`язки, має постійне місце проживання. Крім того, обвинувачений є особою з інвалідністю ІІІ Д групи, діагноз: А15.0 (туберкульоз), потребує реабілітаційних заходів, активного лікування, посиленого харчування, медичного спостереження сімейного лікаря та лікаря фтизіатра, що неможливо забезпечити в умовах СІЗО.

ОСОБА_7 підтримав свого захисника, просив змінити запобіжний захід.

ОСОБА_6 проти клопотання прокурора заперечував.

Захисник ОСОБА_5 проти клопотання прокурора заперечувала, вказувала що він має місце постійного проживання та йому можна обрати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього решту. Зазначені прокурором ризик жодним чином не обґрунтовані.

Заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні тяжкого корисливого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

ОСОБА_6 не одружений, немає на утриманні неповнолітніх дітей, не працює, відсутнє офіційне джерело доходу, був неодноразово засуджений за вчинення тяжких корисливих злочинів.

ОСОБА_7 не одружений, немає на утриманні неповнолітніх дітей, не працює, відсутнє офіційне джерело доходу, був неодноразово засуджений за вчинення тяжких корисливих злочинів.

Захисник вказує, що ОСОБА_7 хворіє, у зв`язку з чим отримав ІІІ групу інвалідності, потребує специфічного лікування.

Згідно копії довідки до акту МСЕК від 16.12.2020 року ОСОБА_7 було встановлено третю групу інвалідності. Проте суд звертає увагу, що інвалідність встановлена на строк до 01.01.2022 року, останнього разу лікування проходив 11.12.2020 року відбуваючи покарання у Софіївській виправній колонії.

Суд критично відноситься до заяви захисника щодо стану здоров`я обвинуваченого, який потребує лікування, оскільки суду не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. З поданих захисником документів вбачається, що з грудня 2020 року ОСОБА_7 за медичною допомогою не звертався, лікування не проходив.

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 умисного корисливого тяжкого злочину, свідчать про підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинувачених та введенням воєнного стану в Україні вказують на обґрунтованість заявленого прокурором клопотання.

Судом розглядалась можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам відносно кожного з обвинувачених, проте, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, буде недостатнім для запобігання існуючим ризикам.

На думку суду, з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, знаходження м. Запоріжжя у безпосередній близькості до зони ведення активних бойових дій, жоден із більш м`яких запобіжних заходів у даних фактичних обставинах не буде ефективним та не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника, та необхідність задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст. 314-315 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження терміну дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - по 13 травня 2023 року включно.

Клопотання прокурора про продовження терміну дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити, у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів - по 13 травня 2023 року включно.

Проголошення повного тексту ухвали 16.03.2023 року 14 год. 00 хв.

Ухала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня її проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Суддя: ОСОБА_1