В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарапатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , представника потерпілого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003217 від 09.10.2016 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Ужгород, громадянки України, незаміжньої проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 162 та ч.1 ст. 382 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
31.03.2015 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області винесено рішення у цивільній справі №308/14250/14-ц за позовом ОСОБА_6 від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_8 , яким вказаний позов ОСОБА_6 задоволено частково, визнано недійсною реєстрацію місця проживання (відмітку про реєстрацію) згідно паспорту громадянина України ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 , заборонено ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам знаходитись у квартирі АДРЕСА_2 без згоди співвласників даної квартири, заборонено ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам проникати (заходити) у квартиру АДРЕСА_2 без згоди співвласників даної квартири. Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 набуло законної сили 07.07.2015. З метою його примусового виконання Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 21.07.2015 видано виконавчий лист №308/14250/14-ц, на виконання якого, 26.08.2015 головним державним виконавцем MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 відкрито виконавче провадження ВП №48552515.

Крім того, заочним рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , за участю третіх осіб: Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловою квартирою та зняття з реєстраційного обліку. Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_3 . Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 . Знято з реєстраційного обліку ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 . Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 набуло законної сили 03.12.201-5. З метою його примусового виконання Ужгородським мїськрайонним судом Закарпатської області 14.12.2015 видано виконавчий лист №308/11715/15-ц, на виконання якого 14.01.2015 головним державним виконавцем MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 відкрито виконавче провадження ВП №49813917. 19.05.2016 державним виконавцем акту ОСОБА_4 примусово виселено з приміщення квартири АДРЕСА_2 .

Незважаючи на це, 19.05.2016, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи те, що своїми діями порушує рішення Ужгородського міськрайонним судом Закарпатської області від 31.03.2015 у цивільній справі №308/14250/14-ц, без згоди співвласників даної квартири ОСОБА_6 та членів його сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , шляхом пошкодження двох гербових печаток Ужгородського MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконно проникла до приміщення квартири АДРЕСА_2 та продовжує проживати у вказаній квартирі і на даний час.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, а саме: умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

Також, органом досудового розслідуванням встановлено, що заочним рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , за участю третіх осіб: Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловою квартирою та зняття з реєстраційного обліку.. Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_10 . ОСОБА_11 та ОСОБА_13 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_3 . Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 . Знято з реєстраційного обліку ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 . Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 набуло законної сили 03.12.2015. З метою його примусового виконання Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 14.12.2015 видано виконавчий лист №308/11715/15-ц, на виконання якого 14.01.2015 головним державним виконавцем MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 відкрито виконавче провадження ВП №49813917. 19.05.2016 державним виконавцем акту ОСОБА_4 примусово виселено з приміщення квартири АДРЕСА_2 .

Однак, 19.05.2016 ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, знаючи те, що вона втратила право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_3 , без отримання згоди співвласників даної квартири ОСОБА_6 та членів його сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи те, що своїми умисними діями порушує недоторканність їхнього житла, шляхом пошкодження двох гербових печаток Ужгородського MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконно проникла до квартири АДРЕСА_2 .

Своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України - незаконне проникнення до житла особи.

Діючи відповідно до статті 22 КПК України, суд створив всі необхідні умови для здійснення кримінального провадження на засадах змагальності, обстоювання сторонами своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів передбаченими цим Кодексом засобами, забезпечив стороні обвинувачення і стороні захисту можливість надання суду всіх потрібних, на їх думку, доказів.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину не визнала, відмовилися від давання показань на підставі ст.. 63 Конституції України. В судових дебатах зазначила, що вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнає, вказує що не доведено право власності на квартиру АДРЕСА_4 потерпілої та сімї ОСОБА_14 , вважає що було проведено приватизацію квартири АДРЕСА_4 з порушеннями, а вона проживає у квартирі АДРЕСА_4 підставно.

Прокурор у судовому засіданні обвинувальний акт підтримав, просив визнати ОСОБА_4 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, призначити покарання, та у звязку з закінченням строків давності притягнення до відповідальності звільнити ОСОБА_4 від покарання, відповідно до ст.ст. 74 ч.5, 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Потерпіла в судове засідання не з`явилася, разом із тим матеріали справи містять заяву ОСОБА_8 , про розгляд кримінальної справи за її відсутності.

Представник потерпілого в судовому засіданні підтримав позицію прокурора.

Незважаючи на невизнання своєї вини, винуватість ОСОБА_4 повністю підтверджується дослідженими судом наступними доказами:

В судовому засідання була допитана потерпіла ОСОБА_8 , як показала, що у квартирі АДРЕСА_2 був прописаний її чоловік. У 2005 році приватизували вказану квартиру. Не надавали дозвіл на проживання обвинуваченої у вказаній квартирі. З обвинуваченою постійно виникали сварки, викликали працівників поліції. Зазначає що ОСОБА_4 вибила двері у їх квартирі і зайшла туди, продовжуючи проживати в квартирі до теперішнього часу. Вони як співвласники зверталась з цивільними позовами до суду, було ухвалено рішення суду. У 2016 році зверталась до виконавчої служби з примусовим виконанням рішення суду. Вказує що звертались з заявою про злочин, але не пам`ятає коли саме і точну дату написання.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 , показала, що у 2004 році отримали квартиру АДРЕСА_2 , яку у 2005 році приватизували. Ставили свої вхідні двері, обвинувачена ставила потім свої. Вони звертались до суду з позовом до ОСОБА_4 , було ухвалено рішення суду. Через виконавчу службу проводили виселення з квартири у 2016 році. Виконавець опечатав вхідні двері, печатки обвинувачена зняла.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 , показала , що вона перебувала у дружніх відносинах із сімєю Шквара. Їй відомо, що ОСОБА_4 самовільно зайняла квартиру. Показала, що ОСОБА_17 був власником квартири, але він не міг туди потрапити, оскільки були встановлені нові вхідні двері. У квартирі знаходились обвинувачена ОСОБА_4 , її донька і ще хтось. ОСОБА_4 казала, що це її квартира та перебуває у її власності, і ОСОБА_14 хоче туди незаконно зайти. У зв`язку з чим викликали поліцію, так стала свідком тих подій, які мали місце можливо 2015 року літом, точно не пам`ятає. Після виклику поліції, це зафіксували і все. Знає, що ОСОБА_18 робив вікна у квартирі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що є батьком власника квартири ОСОБА_18 та одним із співвласників квартири. Показав, що у 2012 році ОСОБА_19 самовільно виламала стіну в квартирі. Потім у 2014 році вона виламала вхідні двері. Вони всюди звертались з заявами про злочин. Згідно рішення суду її вигнали з квартири, але ОСОБА_4 потім через тиждень виламала двері і знову вселилась. Але він не бачив хто двері різав. Два рази вони встановлювали вхідні двері. Вказує, що на даний час ОСОБА_19 проживає у його квартирі.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 , показала , що вона проживає у квартирі АДРЕСА_5 . В квартирі №9 проживав колись громадянин ОСОБА_21 . Потерпілі по справі вивозили сміття, поставили вхідні двері. Потім прийшла ОСОБА_19 казала, що це її квартира. Виламали двері і поставили свої, потім Шквари прийшли - поставили свої двері. Коли саме точно це було, вона не пам`ятає. Особисто вона не бачила як виламували двері, чула шум, а коли виходила то бачила поруч ОСОБА_4 з молотком. ОСОБА_19 та ОСОБА_15 викликали поліцію постійно. Обвинувачена та потерпілі судяться років 12. Пам`ятає, що було виселення ОСОБА_22 , але свідок не заходила в квартиру. Виконавча служба була. Потім, вона так зрозуміла (але не бачила), вселилася ОСОБА_4 . На даний час в квартирі проживає тітка ОСОБА_19 , а ОСОБА_4 проживає в квартирі АДРЕСА_6 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_23 , показала , що вона проживає у квартирі АДРЕСА_7 з 2014 року. Її сусідкою в квартирі АДРЕСА_6 проживає ОСОБА_4 .. Заочно знає сім`ю ОСОБА_14 , але не особисто. У квартирі АДРЕСА_4 бачила ОСОБА_19 , хто раніше проживав там не знає. Періодично виламувались двері в квартирі АДРЕСА_4 , виселення якісь відбувались, однак саме виселення вона не бачила.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що раніше працював державним виконавцем в ДВС та був державним виконавцем по рішенню суду про примусове виселення ОСОБА_19 , здійснював примусове виконання виконавчого листа виданого на підставі вказаного вище рішення суду. Пам`ятає що було 4 чи 5 боржників. При виконанні рішення суду пам`ятає, що були свідки та поліція. В судовому засіданні впізнав обвинувачену ОСОБА_4 , яку виселяв з квартири. Вона була присутня в квартирі, інших боржників не було. Вона відмовлялась підписувати акти, не допускала виконавця до виконання рішення суду та втікала. Зазначив, що після виконання рішення суду опечатував вхідні двері, змінено було замок на вхідних дверях. Зазначив, що ОСОБА_4 надсилались рекомендованими листами постанови виконавчої служби, не один раз ОСОБА_4 приходила до нього на роботу. У нього в провадженні було кілька виконавчих листів стосовно ОСОБА_4 , які було об`єднано в одне виконавче провадження.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_24 в судовому засіданні показав, що раніше працював в поліції. Ходив кожного тижня на виконання рішення судів про виселення як дільничний у вказаному районі міста для забезпечення охорони порядку. Пам`ятає, що в місті Ужгород, в районі «Шахта» у 2016 році, точної дати не пам`ятає, був залучений для забезпечення охорони порядку при виконанні рішення суду державним виконавцем. Хто саме проживав в квартирі він не знає, але бачив в квартирі обвинувачену ОСОБА_4 .. Виконавцем був ОСОБА_25 , коли він постукав у двері, їх відкрила ОСОБА_19 , а коли зачитали з приводу якого питання, вона одразу закрила двері. ОСОБА_4 перешкоджала виконанню рішення суду, закривала двері, не впускала державного виконавця, штовхала його. Обвинувачена викликала патрульну поліцію, оскільки конфлікт був між нею і державним виконавцем, потім викликала поліцію на поліцію, викликала потім швидку. В подальшому рішення було виконано, виселено осіб з квартири. Понятих було залучено з вулиці пересічних громадян.

Зважаючи на послідовність показань свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_9 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , їх узгодження з показаннями потерпілої ОСОБА_8 , суд вважає ці показання достовірними. Також зазначені показання оцінюються судом як достовірні, оскільки підстав сумніватися у їх правдивості судом не встановлено. Зокрема, хоча й потерпіла ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , перебувають у неприязних відносинах із обвинуваченою, проте їх показання підтвердили інші свідки.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27.12.2005 потерпілій ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Цей факт підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9786124 від 08.02.2006 р., виданим Комунальним підприємством Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29292471 від 11.11.2014 р. та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 65452235 від 09.08.2016.

Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 року, у цивільній справі №308/14250/14-ц за позовом ОСОБА_6 від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_8 , яким вказаний позов ОСОБА_6 задоволено частково, визнано недійсною реєстрацію місця проживання (відмітку про реєстрацію) згідно паспорту громадянина України ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 , заборонено ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам знаходитись у квартирі АДРЕСА_2 без згоди співвласників даної квартири, заборонено ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам проникати (заходити) у квартиру АДРЕСА_2 без згоди співвласників даної квартири. Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 набуло законної сили 07.07.2015.

На виконання рішенням суду, 21.07.15 було видано виконавчий лист про заборону ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам знаходитись у квартирі АДРЕСА_2 без згоди співвласників даної квартири, заборонити ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам проникати (заходити) у квартиру АДРЕСА_2 без згоди співвласників даної квартири.

Постановою головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 26.08.2015 було відкрито виконавче провадження ВП № 48552515 з виконання виконавчого листа № 308/14250/14-ц та надано боржнику ОСОБА_4 строк до 02.09.2015 для самостійного виконання рішення.

Реєстром рекомендованих листів МВ ДВС Ужгородського МРУЮ переданих в Головпоштамт м. Ужгород 27.08.2015 та списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів № 5904 від 27.08.2015, підтверджується, що постанова державного виконавця від 26.08.2015 була надіслана обвинуваченій ОСОБА_4 за адресою місця реєстрації проживання АДРЕСА_1 .

З постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 08.09.2015 вбачається, що ОСОБА_4 у встановлений строк до 02.09.2015 самостійно не виконала рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 у справі № 308/14250/14-ц, внаслідок чого на неї накладено штраф у розмірі 170 грн та повторно зобов`язано виконати рішення суду у строк до 15.09.2015.

З реєстру рекомендованих листів МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, переданих в Головпоштамт м. Ужгород 09.09.2015 та списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів № 6263 від 09.09.2015 вбачається, що постанова державного виконавця від 08.09.2015 була надіслана обвинуваченій ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця від 08.09.2015 у межах вказаного виконавчого провадження накладено на ОСОБА_4 стягнення у вигляді штрафу, за невиконання виконавчого листа №308/14250/14 від 21.07.2015 року, повторно зобов`язано її виконати рішення суду у строк до 15.09.2015 року.

11.09.2015 ОСОБА_4 надала письмове пояснення працівнику міліції, в якому зазначила, що проживає за адресою АДРЕСА_3 . Цей факт зазначено і у висновку по рапорту о/ч Ужгородського МВ майора міліції ОСОБА_26 від 12.09.2015 р.

16.09.2015 ОСОБА_6 як стягувач виконавчому провадженні № 48552515 з виконання виконавчого листа № 308/14250/14-ц подав до МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції, заяву про те, що ОСОБА_4 у строк до 15.09.2015 не виконала самостійно рішення суду, у зв`язку з чим заявник просив вжити заходів щодо примусового його виконання.

18.09.2015 державним виконавцем направлено повідомлення сторонам виконавчого провадження про те, що при примусовому виконанні виконавчого провадження №11-1114/15 по виконанню виконавчого листа №308/14250/14 від 21.07.2015 року виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 25.09.2015 року о 10.00 годині відбудеться примусове виконання вказаного виконавчого документа тобто заборона ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам знаходитися в квартирі АДРЕСА_2 , без згоди співвласників даної квартири та заборона ОСОБА_4 та іншим особам проникати (заходити)у квартиру АДРЕСА_2 . Без згоди співвласників даної квартири.

18.09.2015 головний державний виконавець МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 з метою примусового виконання виконавчого листа № 308/14250/14 від 21.07.2015 для забезпечення охорони порядку при проведенні виконавчих дій виніс постанову, якою залучив працівників міліції на 25.09.2015 на 10.00 за адресою: АДРЕСА_3 .

25.09.2015 було складено акт державного виконавця, з якого вбачається, що 25.09.2015 о 10 год. державний виконавець прибув за адресою АДРЕСА_3 для примусового виконання виконавчого листа № 308/14250/14 від 21.07.2015. При цьому ОСОБА_4 відмовилася впустити державного виконавця для вчинення виконавчих дій. Державним виконавцем констатовано, що для забезпечення належного виконання виконавчого документа необхідна ухвала суду про примусове проникнення до житла особи.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.01.2016 для забезпечення належного виконання виконавчого листа № 308/14250/14 від 21.07.2015 надано дозвіл на примусове входження у квартиру АДРЕСА_2 .

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України відповідно до ст. 477 КПК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення. Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

За нормами чинного Кримінального процесуального кодексу України особливістю такого кримінального провадження є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного.

Згідно з ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

З витягу з кримінального провадження №0003217 вбачається, що 09.10.2015 було внесено відомості до ЄРДР із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 162 КК України на підставі заяви ОСОБА_27 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , яка діючи з прямим умислом, знаючи те, що вона втратила право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_3 , без отримання згоди співвласників даної квартири - ОСОБА_6 та членів його сімї ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи те, що своїми умисними діями порушує недоторканість їхнього житла, шляхом пошкодження двох гербових печаток Ужгородського МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконно проникла до квартири АДРЕСА_2 . Крім цього, 31.05.2016 року внесено відомості до ЄРДР із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 382 КК України на підставі заяви ОСОБА_27 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , яка діючи з прямим умислом, усвідомлюючи те, що вона порушує своїми діями рішення Ужгородського міськарйонного суду від 31.03.2015 року у цивільній справі №308/14250/14 без згоди співвласників даної квартири ОСОБА_6 та членів його сімї ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , шляхом пошкодження двох гербових печаток Ужгородського МВ ДВС Ужгородського МУЮ незаконно проникла до приміщення квартири АДРЕСА_2 та продовжує проживати у вказаній квартирі і на даний час.

Протоколами про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.10.2015 року та 30.05.2016 року, в якій зафіксовано час та місце вчиненого кримінального правопорушення. Згідно якого заявник попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК Країни. Згідно з відмітками про прийняття вказаної заяви, такі зареєстровані за №13839 та за №11612 відповідно.

Згідно матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 року №308/11715/15-ц задоволено позов ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_28 визнано такими, що втратили право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_3 . Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_28 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 . Знято з реєстраційного обліку ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_28 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 . Рішення набуло законної сили 03.12.2015.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист 14.12.15 про виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_28 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 .

Постановою від 14.01.2016 головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міського управління юстиції ОСОБА_9 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №308/11715/15-ц виданого 14.12.2015. ВП №49813917 Стягувач ОСОБА_6 , Боржник ОСОБА_4 .

З постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 14.01.2016 вбачається, що з метою примусового виконання виконавчого листа від 14.12.2015, виданого на примусове виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 у справі № 308/11715/15-ц, було відкрито виконавче провадження ВП № 49813917 щодо боржників ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_29 та надано строк до 29.01.2016 для самостійного виконання рішення та надання документального підтвердження такого виконання.

З реєстру рекомендованих листів МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, переданих в Головпоштамт м. Ужгород 15.01.2016 та списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів № 283 від 15.01.2016 вбачається, що постанова державного виконавця від 14.01.2016 була надіслана обвинуваченій ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 .

З постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 18.02.2016 вбачається, що ОСОБА_4 у встановлений строк до 29.01.2016 самостійно не виконала виконавчий лист № 308/11715/15-ц від 14.12.2015, у зв`язку з чим на неї накладено штраф у розмірі 170 грн та повторно зобов`язано виконати рішення суду у строк до 25.02.2016.

З реєстру рекомендованих листів МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, переданих в Головпоштамт м. Ужгород 19.02.2016 та списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів № 1058 від 19.02.2016 вбачається, що постанова державного виконавця від 18.02.2016 була надіслана обвинуваченій ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 .

В апеляційній скарзі на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 у цивільній справі № 308/14250/14-ц ОСОБА_4 зазначила адресу свого проживання квартиру по АДРЕСА_3 , та що отримала копію цього рішення лише 02.03.2016 р.

15.03.2016 р. ухвалою апеляційного суду Закарпатської області вказану апеляційну скаргу було повернуто апелянту ОСОБА_4 .

З постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 05.05.2016 вбачається, що з метою примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 11-463/16 з виконання виконавчого листа № 308/14250/14 від 21.07.2015 та, зокрема, виконавчого листа № 308/11715/15-ц від 14.12.2015 для забезпечення охорони порядку при проведенні виконавчих дій було залучено працівників поліції на 19.05.2016 на 10.00 за адресою АДРЕСА_3 .

З акту державного виконавця від 19.05.2016 вбачається, що 19.05.2016 о 10.00 державний виконавець прибув до квартири за адресою АДРЕСА_3 для примусового виконання виконавчих листів № 308/14250/14 від 21.07.2015 та № 308/11715/15-ц від 14.12.2015. У квартирі знаходилися ОСОБА_4 та ОСОБА_10 . На законну вимогу державного виконавця впустити його у приміщення для проведення виконавчих дій вказані особи категорично відмовилися, у звязку з чим державний виконавець увійшов у квартиру у примусовому порядку шляхом взлому вхідних дверей. Представником стягувача замінено вхідні двері у квартиру та встановлено новий замок у двері, а ключі передано ОСОБА_30 . Вхідні двері опечатано двома гербовими печатками МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, після чого попереджено боржницю про кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до приміщення.

Згідно матеріалів справи, 05.05.2016 року, державним виконавцем MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 11-463/16 по виконанню виконавчого листа № 308/14250/14 від 21.07.2015 року, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про: заборонити ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам знаходитися у квартирі АДРЕСА_2 , без згоди співвласників даної квартири. Заборонити ОСОБА_4 та іншим особам проникати (заходити) у квартиру АДРЕСА_2 , без згоди співвласників даної квартири. 4-ох виконавчих листів за № 308/11715/15-ц від 14.12.2015 року, виданих Ужгородським міськрайонниим судом Закарпатської області про: виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_29 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 , вимоги № Ф1345у від 18.07.2012 року, виданої УПФ м.Ужгорода про: стягнути з ОСОБА_4 на користь УПФ м.Ужгорода суму боргу в розмірі 4 976,38 грн, виконавчого листа № 308/12448/14 від 28.10.2015 року, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про: стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ "Дельта Банк" суму боргу в розмірі 24 143,35 грн. та ухвали № 308/14250/14-ц від 14.01.2016 року, виданої Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про надання дозволу на примусове входження у кв. АДРЕСА_2 , сторін вказаного виконавчого провадження повідомлено про те, що 19.05.2016 року о 10.00 годині відбудеться примусове виконання вищевказаних виконавчих документів, тобто заборона ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам знаходитися у квартирі АДРЕСА_2 , без згоди співвласників даної квартири та заборона ОСОБА_4 та іншим особам проникати (заходити) у квартиру АДРЕСА_2 , без згоди співвласників даної квартири,виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_29 з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 та проведення опису й арешту майна боржника з метою подальшої реєстрації з метою погашення боргових зобов`язань.

З постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 26.05.2016 вбачається, що у звязку з фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим листом № 308/14250/14-ц від 21.07.2015 виконавче провадження закінчено.

З постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 26.05.2016 вбачається, що в зв`язку з фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим листом № 308/11715/15-ц від 14.12.2015 виконавче провадження закінчено.

31.08.2016 р. ОСОБА_4 надала оперуповноваженому ВП ГУ НП в Закарпатській області пояснення, в яких повідомила, що проживає у квартирі по АДРЕСА_3 разом зі своїми дітьми.

В протоколі огляду та вилучення від 31.08.2016 р., підписаному обвинуваченою ОСОБА_4 , зазначено, що остання вважає себе власником квартири по АДРЕСА_3 .

Обвинувачена ОСОБА_4 подала 29.11.2017 та 30.11.2017 Апеляційному суду Закарпатської області заяви у цьому кримінальному провадженні, в яких вказала адресу свого проживання квартиру по АДРЕСА_3 .

З обвинувачення вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується в умисному невиконанні рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 р. у цивільній справі № 308/14250/14-ц, яким ОСОБА_4 без згоди співвласника заборонено проникати (заходити) у квартиру по АДРЕСА_3 та перебувати у цій квартирі, тобто заборонено вчиняти певні активні дії.

Крім того, ОСОБА_4 обвинувачується в умисному невиконанні заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 р. у цивільній справі № 308/11715/15-ц, яким її виселено з квартири, що розташована в АДРЕСА_3 . Це рішення суду передбачає обовязок боржника покинути квартиру, тобто вчинити активні дії.

Судом встановлено, що судові рішення у цивільних справах № 308/14250/14-ц та № 308/11715/15-ц набули законної сили відповідно 07.07.2015 р. та 03.12.2015, стосуються незаконного проживання ОСОБА_4 у квартирі по АДРЕСА_3 , боржником у цих справах є обвинувачена ОСОБА_4 .

Судом встановлено з матеріалів виконавчого провадження, з матеріалів дослідчої перевірки за заявами самої обвинуваченої ОСОБА_4 , з апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення суду від 31.03.2015 р., свідчень допитаних в судовому засіданні свідків, що остання не припиняла проживати у квартирі за адресою АДРЕСА_3 протягом 2015-2017 років. Обвинувачена ОСОБА_4 підтвердила, що постійно проживала протягом 2015-2017 років у квартирі за адресою АДРЕСА_3 .

Суд встановив, що після виконання рішень судів, які унеможлювали проживання обвинуваченої ОСОБА_4 у квартирі за адресою АДРЕСА_3 , тобто після 19.05.2016 р. остання проникла у вказану квартиру, без згоди власників такої, в якій і проживає до цього часу.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2015 року у справі № 308/14250/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , треті сторони на стороні позивача ОСОБА_8 яка дії від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7 про усунення перешкод, зобов"язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - повернуто апелянту.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2017 року заяву ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_11 , ОСОБА_28 , про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року у справі № 308/11715/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_28 , третіх осіб: Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловою квартирою та зняття з реєстраційного обліку залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_11 , ОСОБА_28 відхилено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року залишено без змін.

Зі змісту вказаної ухвали апеляційного суд бвачається, що судом вірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_28 дійсно зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується адресно-довідкової ГУ ДМС України в Закарпатській області від 01.10.2015 року.

Як вбачається з листа Архівного відділу Ужгородської РДА від 06.06.2017 № 01-12/110 наказом ДП радгосп-завод «Ужгородський» від 10.11.2005. № 37 кімнату АДРЕСА_2 виділено ОСОБА_6 . Відповідно наказу ДП радгосп-завод «Ужгородський» від 27.12.2005. № 40 квартиру АДРЕСА_2 передано безоплатно у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_6 та його сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Належний орган приватизації - Державне підприємство радгосп-завод «Ужгородський» передав безоплатно у власність позивачу та членам його сім`ї квартиру АДРЕСА_2 , що стало підставою для видачі йому Свідоцтва про право власності на житло виданого на підставі розпорядження Державного підприємства радгосп-заводу «Ужгородський», від 27 грудня 2005 року за № 40.

Окрім того, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2016 року, задоволено повністю позов ОСОБА_6 , визнано ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловою квартирою АДРЕСА_3 . Виселено ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з житлової квартири АДРЕСА_3 . Знято з реєстраційного обліку ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_3 . Рішення набуло законної сили 19.07.2016.
Матеріали справи містять протоколи про прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення зокрема від 06.10.2015 року від ОСОБА_27 , щодо перешкоджання в доступі до житла, від 30.05.2016 від ОСОБА_27 , щодо невиконання рішення суду.
З наявного в матеріалах справи витягу з ЄРДР №0003217 вбачається, що підставою для внесення відомостей стала заява ОСОБА_27 , правова кваліфікація ст. 162 ч.1. Разом із тим, згідно фабули 19.05.2016 року ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, знаючи те, що вона втратила право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_3 , без отримання згоди співвласників даної квартири ОСОБА_6 та членів його сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи те, що своїми умисними діями порушує недоторканність їхнього житла, шляхом пошкодження двох гербових печаток Ужгородського MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконно проникла до квартири АДРЕСА_2 , правова кваліфікація ст. 382 ч.1, дата внесення 31.05.2016 року.

Згідно матеріалів справи, а саме висновку по рапорту о/ч Ужгородського МВ майора міліції ОСОБА_26 , встановлено, що 11.09.2015 року в Ужгородський МВ УМВС України в Закарпатській області надійшов рапорт о/ч Ужгородського МВ майора міліції ОСОБА_26 , що 11.09.2015 року о 12.25 год. по спецлінії «102» надійшло повідомлення від громадянки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 прож. в АДРЕСА_3 про те, що до квартири за місцем її проживання прибули працівники міліції які на її думку зловживають своїм службовим становищем.
З даного приводу, в ході проведення перевірки, по даному факту було допитано ОСОБА_4 , яка повідомила, що 11.09.15 року ОСОБА_32 на вул. Благоєва ображав її нецензурними словами, погрожував. В подальшому вона звернулася до працівників міліції. При цьому вона повідомила, що ніякої внучки ОСОБА_14 у неї немає, сім`я ОСОБА_14 ніколи не проживала в кв. АДРЕСА_4 і в даному будинку.
Згідно висновку від 29.02.2016 року встановлено, що 25.02.2016 року в Ужгородський ВП ГУНП в Закарпатській області надійшло звернення від громадянки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прож. АДРЕСА_1 про те що в період часу з 09.50 год.- 10.30 год. гр.. ОСОБА_27 погрожував їй та розмахував сокирою по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_3 , мотивуючи це тим , що це його квартира, висловлювався на її думку нецензурною лайкою та погрожував.
Матеріали справи містять заяву ОСОБА_8 про залучення її як потерпілої у кримінальному провадженні «№0003217».
Потерпіла під час судового розгляду підтвердила факт написання заяв про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, від обвинувачення щодо останньої не відмовлялася. Зазначене волевиявлення потерпілої варто розцінювати проявом її волі до притягнення винного до кримінальної відповідальності та як відсутність процесуальних перешкод для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року ( справа № 288/1158/16) викладена правова позиція, відповідно до якої кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у частині першій статті 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, дає підставу для кримінального переслідування особи за злочин приватного обвинувачення.

Згода потерпілого в судовому засіданні з викладеною в обвинувальному акті кваліфікацією кримінального правопорушення як злочину публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від обвинувачення і зумовлювати закриття кримінального провадження відповідно до пункту сьомого частини першої статті 284 КПК. Навпаки, зазначене волевиявлення, виражене в належний процесуальний спосіб (у формі письмової або усної заяви, зафіксованої у відповідному документі та/або журналі судового засідання і на технічному записі процесу), варто розцінювати як спрямоване на застосування до обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу.

Твердження протилежного, з огляду на наведену вище обов`язкову для врахування позицію Верховного Суду, призведе до наслідків, які не виправдають легітимних очікувань особи, котра зазнала шкоди, щодо застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресії і не узгоджуватимуться з визначеними у статті 2 КПКзавданнями захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини. Відмова держави від кримінального переслідування обвинуваченого лише з огляду на недобросовісність та некомпетентність органів досудового розслідування суперечитиме засадам як верховенства права і законності, так і диспозитивності, призведе до безкарності винного, а особу, котрій завдано шкоди, поставить у становище правової незахищеності і створить умови для її повторної віктимізації.

Під час судового розгляду встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 під час досудового розслідування і судового розгляду послідовно наполягала на притягненні ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, повністю погоджуючись із висунутим прокурором обвинуваченням щодо юридичної оцінки його дій за ч.1 ст.162 КК України.

Згідно постанови слідчого від 16 вересня 2016 року, про приєднання до кримінального провадження речових доказів, визнано та приєднано в якості речового доказу в кримінальному провадження №0001879 від 31.05.2016 року, виконавче провадження №49813917 та 48552515.

Згідно постанови слідчого від 26 вересня 2016 року, про приєднання до кримінального провадження речових доказів, визнано та приєднано в якості речового доказу в кримінальному провадження №0003217 від 09.10.2015 року належним чином завірені копії матеріалів на 18 арк. з матеріалів судової справи №308/14250/14 від 31.03.2015 року.

Згідно витягу з ЄРДР №0003075 від 01.06.2016, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення стала заява ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 31.08.2016 про те, що 31.08.2016 року невідома особа чоловічої статі пошкоджувала вхідні двері на квартирі АДРЕСА_2 , на що вона зробила зауваження, але невідомий громадянин не відреагував та після чого наніс гр. ОСОБА_34 тілесні ушкодження. Потребує направлення на СМЕ.

Згідно протоколу огляду від 31.08.2016, вбачається було проведено огляд квартири АДРЕСА_2 . Так, згідно протоколу огляду встановлено, що ОСОБА_4 , повідомила, що саме вона є власницею квартири, та у письмових поясненнях ОСОБА_4 , вказує на те, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Матеріали справи містять копію апеляційної скарги ОСОБА_4 , на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 р. Так, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що на початку 2005 року нею було ініційовано зустріч міністра аграрної політики Баранівського із мешканцями та вручила йому заяву мешканців на приватизацію квартир, їм були надані кв.кв. АДРЕСА_8 . Як на підтвердження доводів апеляційної скарги вона зазначає, що ОСОБА_31 , 2000 р.н., нещодавно отримала паспорт громадянина України з відміткою місця проживання за адресою АДРЕСА_3 . Разом із тим, вказана апеляційна скарга згідно ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 15.30.2016 року, було повернуто апелянту.

Згідно рішення суду Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2019 №308/3455/19, частково задоволено позовні вимоги, та зобов`язано дільничну виборчу комісію № 210717 територіального виборчого округу № 68 внести до державного реєстру виборців з чергових виборів Президента України громадянку України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий на імя ОСОБА_11 , 11 квітня 1954 року, Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, включивши її до уточненого списку виборців для голосування на дільничній виборчій комісії № 210717 територіального виборчого округу № 68 з чергових виборів Президента України за адресою проживання: АДРЕСА_3 , для прийняття участі у виборах Президента України 31.03.2019 року.
Згідно рішення суду Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2019 №308/3456/19, позов ОСОБА_4 , задоволено, зобов`язано дільничну виборчу комісію №210717 територіального виборчого округу №68 уточнити списки виборців та внести ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до списку виборців на виборчій дільниці №210717 територіального виборчого округу №68 з виборів Президента України, за адресою проживання: АДРЕСА_3 .
Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 382 КК України є закінченим з моменту відмови виконати судове рішення (з початку ухилення від виконання судового рішення), або з моменту перешкоджання його виконанню. Для визначення моменту закінчення цього злочину важливим є встановлення моменту надходження судового рішення до особи, яка повинна його виконувати, і строку виконання судового рішення, який встановлено законом або судом.
Відповідно до ст. 382 КК України кримінальна відповідальність наступає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, що заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам. Доказування суб`єктивної сторони злочину можливе лише на підставі аналізу її зовнішніх проявів.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом. Винний, якому необхідно виконувати судове рішення, усвідомлює характер своїх обов`язків , але не виконує цього рішення за наявності можливості виконати його або перешкоджає такому виконанню.
Безпосереднім об`єктом злочину передбаченого ст. 382 КК України є суспільні відносини, що забезпечують виконання судових рішень. Предметом злочину є судові рішення, які набрали законної сили.
Крім того, об`єктивною стороною злочину передбаченого ст. 382 КК України є невиконання будь-якого судового рішення, яке безпосередньо запропоновано виконати даній особі, або перешкоджання особою його виконання.
Перешкоджання громадянином виконанню судового рішення, що набрало законної сили, - це активна протидія його виконанню.
ОСОБА_4 надалі проживає в зазначеній квартирі, тобто не виконує рішення суду, що набрало законної сили, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу.
Невиконання ОСОБА_4 рішення суду мало місце протягом тривалого періоду часу. При цьому, відомостей про звернення з заявами про відстрочку чи розстрочку виконання рішення суду, оскарження в касаційному порядку рішення суду в судовому засіданні сторонами надано не було.

Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_4 мала реальну можливість виконати рішення суду, однак, ухилилася від його виконання, що свідчить про прямий умисел обвинуваченої на невиконання рішення суду та утворює об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Доводи обвинуваченої про відсутність її винуватості мотивуючи тим, що оскільки вона проживає у вказаному житловому приміщенні квартирі протягом досить тривалого часу, зберігала там свої особисті речі, майно, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту. При чому сама обвинувачена в справі пояснювала, що їй було відомо про прийняте Ужгородським міськрайонним судом рішення суду про її виселення із квартири. Було проведено примусове виконання вказаного рішення суду та виселено ОСОБА_4 із квартири, яка належить потерпілій на праві власності, після чого обвинувачена без дозволу власника незаконно проникла до вказаної квартири, якою вона продовжує незаконно користуватись без дозволу та без згоди на те власника.
В зв`язку із чим доводи обвинуваченої про відсутність винуватість в її діях складу кримінального правопорушення, є такими, що суперечать встановленим обставинам кримінального провадження та наведеним доказам.
Таким чином, на підставі досліджених письмових доказів по справі, які є належними та допустимими, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого діяння і її умисні дії, які виразились у незаконному проникненні до житла, обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України.
Недоторканність житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою.
Згідно зі ст.12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.48, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».
Таке саме положення міститься у ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.66, який набув чинності для України 23.03.76.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.11.50) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».
Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканності й іншого володіння особи.
Відповідно до ст.30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі як засади кримінального судочинства (ст. ст.7, 13 КПК України), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Крім того, ч.1 ст. 233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Також, ст. 162 КК України встановлено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.
Отже, в Конституції України та інших законах не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у ч.2 ст.30 Конституції України.
Слід зазначити, що недоторканність житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканність приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи і у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві.
При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (ст.ст. 317, 395 ЦК України).
Виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч.2 ст.233 КПК України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).
Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема, поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року).
Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст. 162 КК України.
Для визначення предмету цього злочину має значення лише встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у ст. 233 КПК України, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, незважаючи на спірність реалізації цих повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними.
Як убачається із матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27.12.2005 потерпілій ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 була виселена з вказаної квартири працівниками державної виконавчої служби.
Проникнення обвинуваченої ОСОБА_4 на територію вказаного житла без дозволу власника та володільця і без законних підстав, є порушенням недоторканності житла особи, яке тягне настання відповідальності за частиною першою ст.162 КК України.
Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.
При цьому умисел винної особи спрямований на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкту («іншого володіння»), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак не потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння).
Стосовно тверджень сторони захисту про наявність іншого кримінального правопорушення відомості про яке були внесенні до ЄРДР за заявою обвинуваченого, суд вважає необґрунтованими, оскільки жодного рішення суду в межах такого провадження надано не було, а судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченої у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання її винною. Покази потерпілої та свідків узгоджуються між собою та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.
Таким чином, дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 162 КК України, які виразились в незаконному проникненні до житла особи, та мало місце. Зазначене діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України. Обвинувачена ОСОБА_4 винувата у вчиненні цього кримінального правопорушення і підлягає покаранню за його вчинення.
У відповідності до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 62 Конституції України, статті 17 КПК України кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного є неприпустимим, коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок. У справі «Барбера, Мессегу і Хабардо» проти Іспанії» від 06.12.1998 Європейський Суд з прав людини, рішення якого застосовуються судами як джерело права на виконання статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006, підкреслив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати вимогам достатності та переконливості, а в справах «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Так, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суд має керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ст. 17 ч. 2, 4 КПК України.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

У пункт. 54 справи «Лопатін і Медведський проти України» (заяви №№ 2278/03 та 6222/03) зазначено, що при оцінці доказів Суд застосовує стандарт оцінки доказів «поза розумним сумнівом». Такі докази можуть випливати з співіснування достатньо сильних, чітких і послідовних умовиводів або схожих неспростовних припущень стосовно фактів.

Водночас, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Допитані на судовому розгляді свідки, покази яких суд оцінює безпосередньо, а також досліджені письмові докази дають достатні підстав вважати про те, що подія мала місце, інкриміновані кримінальні правопорушення було вчинено і обвинувачена є винною у вчиненні цих кримінальних правопорушень, що відповідає стандарту доведення поза розумним сумнівом.

У відповідності до ст. 2 ч. 1 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 24 ч. 2 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Заслухавши учасників судового провадження, оцінивши кожен доказ, досліджений в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд поза розумним сумнівом доходить висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 162, ч.1 ст. 382 Кримінального кодексу України.

Дії ОСОБА_4 , вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за першим епізодом за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, а за другим епізодом за ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла особи.

Обставини, що пом`якшують відповідальність обвинуваченої ОСОБА_4 судом - не встановлено.

Обставини, що обтяжують відповідальність обвинуваченої ОСОБА_4 судом - не встановлено.

Згідно довідки від 25.08.2016 р. №1107/01-7 Ужгородської міської поліклініки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 яка проживає за адресою: АДРЕСА_9 , на психіатричному обліку у відділенні психоневрологічного диспансеру УМП не перебуває.

Згідно довідки від 18.08.2016 №438 ЗОНД ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканка АДРЕСА_9 , під диспансерним наглядом в ЗОНД не перебуває.

Згідно довідки-характеристики ст. інспектора Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 , прож. АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується добре, підтримує стосунки із сусідами на побутовому рівні, в поле зору правоохоронних органів не потрапляла. На протязі року до адміністративної відповідальності не притягалася.

З врахуванням обставин справи і даних про особу ОСОБА_4 , суд враховуючи вимоги ст. 65, ст. 66 КК України вважає можливим призначити обвинуваченій ОСОБА_4 , покарання в межах санкції ч.1 ст. 162 КК України та ч. ст. 382 КК України у виді штрафу, оскільки саме таке покарання гарантуватиме безпеку для суспільства, буде відповідати цілям покарання, необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, наведені вище дані про особу обвинуваченої і вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння нею нових злочинів, покарання

за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, 1700 грн.

за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України у виді штрафу у розмірі, у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Судом було роз`яснено положення ст.49 КК України, якою передбачено звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення 19.05.2016 року та на дату розгляду справи в суді минуло більш ніж п`ять років.

ОСОБА_4 відмовилася від звільнення її від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, так як не вважає себе винуватою.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.

Санкція частини 1 статті 162 КК України, передбачає штраф від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років.

Санкція частини 1 статті 382 КК України, передбачає штраф від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років

Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від призначеного покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, який згідно ст.12 КК України відноситься до проступків на час розгляду провадження в суді, а за частиною 1 статті 382 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули строки, визначені цією статтею, зокрема, три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно п.3 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.05.2020 року оголошено розшук обвинуваченої ОСОБА_4 , провадження у справі зупинено до розшуку останньої.

На адресу суду з Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області надійшов лист, згідно якого 08.07.2020 було встановлено місце знаходження гр.. ОСОБА_4 та доставлено в Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області, ОРС «Розшук» закрито.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.04.2021 відновлено кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003217 від 09.10.2016 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст.382 КК України.

ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона не отримувала судові повістки, написала заяву 23.06.2020 року про виклик її шляхом надсилання смс повідломлень на номер мобільного телефону.

Згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Для застосування зазначеної норми обов`язково має бути підтверджено факт ухилення особи від досудового слідства або суду, що є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч. 1 ст. 49 КК України. При цьому час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Тобто, у цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду оскільки факт свідомого ухилення особи від відповідальності свідчить про те, що вона все ще є суспільно небезпечною, тож це зумовлює необхідність більш суворого підходу до неї при вирішенні питання про давність притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходи, спрямовані на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Разом з цим, положення ч. 2 ст. 49 КК можуть розумітися неоднозначно. Недостатньо конкретний нормативний зміст цих положень обумовлений перш за все тим, що на початку другого речення вказаної норми вжите словосполучення «У цих випадках», а на початку третього - «У цьому разі».

Не викликає сумніву, що вживання словосполучення «У цих випадках» у другому реченні поєднує між собою ситуації, передбачені першим і другим реченнями (положеннями) ч. 2 ст. 49 КК . Таке поєднання означає: ухилення особи від досудового розслідування або суду має своїм наслідком зупинення перебігу давності; перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

Водночас нормативний зміст другого речення (положення) зазначеної норми не містить конкретної вказівки щодо строків давності, на які необхідно орієнтуватись після відновлення її перебігу.

Вживання словосполучення «У цьому разі» у третьому реченні (положенні) ч. 2 ст. 49 КК в свою чергу поєднує між собою ситуації, передбачені усіма трьома її реченнями (положеннями). При цьому таке поєднання не несе в собі елементу невизначеності оскільки встановлені у третьому реченні строки давності не можуть розглядатись як диференційовані.

Проаналізувавши вказані норми закону України про кримінальну відповідальність, Суд в цій справі виходить з такого кримінально-правового змісту ч. 2 ст. 49 КК: ухилення особи від досудового розслідування або суду має своїм наслідком зупинення перебігу давності; перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання; у разі ухилення особи від досудового розслідування або суду і наступного її з`явлення із зізнанням чи затримання - встановлені ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності до уваги не беруться; щодо такої особи застосовуються визначені ч. 2 ст. 49 КК загальні строки давності - п`ять років у разі вчинення нею кримінального проступку і п`ятнадцять років - у раз вчинення нею злочину будь-якого ступеня тяжкості.

Поряд з цим, згідно з постановами Верховного Суду у справі № 659/2364/16-к та у справі № 346/883/15-к відповідно до яких, ст. 49 КК України пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства за умови наявності підтвердження вказаного факту.

Виконуючи приписи ст. 442 КПК, об`єднана палата ККС ВС у справі № 328/1109/19 сформувала висновок в постанові від 5 квітня 2021 року щодо застосування норми права - положень ст. 49 КК: особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК.

В цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, п`ять років - з часу вчинення кримінального проступку. За таких обставин час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Крім того, до загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з`явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.

Таким чином, оскільки, судом встановлено, що кримінальне провадження стосується подій, які мали місце 19.05.2016 року та кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України та ч.1 ст. 382 КК України, які відносяться до категорії проступку та нетяжкого злочину, пройшло більше шести років та шести місяців, в межах розгляду справи оголошувався розшук обвинуваченої ухвалою суду від 20.05.2020 року, ОСОБА_4 написала заяву від 23.06.2020 року про виклик її шляхом надсилання смс повідломлень на номер мобільного телефону, тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 підлягає безумовному звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ч.2 ст.49 КК України.

Суд звертає увагу на те, що в даному випадку вчинений ОСОБА_4 злочин передбачений ч.1 ст. 382 КК України є триваючим, оскільки вказана особа, будучи зобов`язаною рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинити певні дії, умисно утрималася від їх вчинення, тобто об`єктивна сторона злочину полягала у формі протиправної бездіяльності, яка тривала протягом певного періоду часу.

При цьому ст.49 КК України не містить окремої вказівки щодо особливостей обчислення строку давності щодо триваючих злочинів. Тим не менше, особливість триваючих злочинів полягає в тому, що вони продовжують вчинятися (тривати) на стадії закінченого злочину.

У випадку вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, у формі умисного невиконання рішення суду в цивільній справі, яким особу зобов`язано вчинити певну дію, питання про визначення дня, з якого відраховується строк давності для притягнення до кримінальної відповідальності, має особливості, обумовлені специфікою об`єктивної сторони злочину та існуванням передбаченого законодавством механізму примусового виконання судових рішень.

Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що «строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними» (рішення від 9 січня 2013 р. у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), заява № 21722/11, § 137; див. також: рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ТОВ «Нафтова компанія ЮКОС» проти Росії ("OAO Neftyanaya Kompaniya "YUKOS" v. Russia), заява № 14902/04, § 570; рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. United Kingdom), заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).

У зв`язку з цим такий підхід, на переконання суду, по суті призвів би до того, що особу можна було б притягнути до кримінальної відповідальності протягом невизначеного періоду часу після завершення передбаченої законом процедури примусового виконання судового рішення, тим більше, що в даному випадку виконавче провадження було закінчено саме у зв`язку з виконанням судового рішення з участю боржника. Такий підхід явно не відповідає цілям, які переслідував законодавець при визначенні строків давності для притягнення до кримінальної відповідальності за ті чи інші злочини. Відповідно до міжнародних стандартів та національного законодавства строк давності не застосовується лише до окремих злочинів проти основ національної безпеки України та проти миру й безпеки людства.

З огляду на це суд вважає, що в даному кримінальному провадженні строк давності необхідність обчислювати з моменту закінчення виконавчого провадження, коли в установленому законом порядку було офіційно констатовано виконання судового рішення з участю боржника. Це обумовило необхідність вирішення питання про притягнення винного до відповідальності протягом установленого ст. 49 КК України строку давності за відповідний злочин.

Цей підхід повністю узгоджується із принципом правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права і на якому ґрунтуються інші законодавчі положення. Так, законодавством з урахуванням цього принципу передбачені строки позовної давності (строки звернення до суду), строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, строки накладення адміністративних стягнень (які стосовно триваючих правопорушень відраховуються з дня їх виявлення) тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України та ч.1 ст. 382 КК України 19.05.2016 року, то суд вважає за необхідне, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_4 від призначеного вироком суду покарання за вчинення кримінального проступку та нетяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та ч.1 ст. 382 КК України, та у зв`язку із закінченням строків давності.

Верховний Суд у Постанові від 12.11.2019 №566/554/16-к вказав, що якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст.49 КК може звільнити від нього засудженого.

З врахуванням того, що ОСОБА_4 заперечила у судовому засіданні щодо закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності та наполягала на відсутності вини у її діях, однак судом встановлено, що обвинувачена є винною у вчиненні кримінального правопорушення, то ОСОБА_4 необхідно звільнити від призначеного судом покарання на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК України.

Долю речових доказів по даному провадженню слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід обвинуваченій не обирався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 394, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 162 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу, у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 382 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200,00 грн. (десять тисяч двісті 00 коп.) гривень.

Відповідно ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Речові докази: виконавче провадження №11-1114/15 та №11-463 16, які знаходяться при матеріалах кримінального провадження; належним чином завірені копії матеріалів судової справи №308/14250/14 від 31.03.2015, які знаходяться при матеріалах кримінального провадження - залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених ст.394 КПК України, безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня його оголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1