УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 444/1830/22

провадження № 51-2044ск23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 15 серпня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 березня 2023 року,

встановив

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 15 серпня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та за ч. 4 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, остаточно визначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 1 місяць.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік, з покладенням на засудженого обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 - без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та просить призначити йому покарання у виді штрафу до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Як видно з матеріалів провадження за касаційною скаргою, судовий розгляд обвинувального акта щодо ОСОБА_4 здійснено в порядку спрощеного провадження за правилами статей 381, 382 КПК, тому висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК, і правильність кваліфікації його дій судом не переглядається.

Твердження засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості відповідно до

ст. 12 КК є проступками. Також місцевим судом враховані дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий.

Суд першої інстанції відповідно до ст. 66 КК визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального проступку, та згідно зі ст. 67 цього Кодексу обставини, які обтяжують покарання відсутні.

На підставі наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано обрав ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 358 і ч. 4 ст. 358 КК у виді обмеження волі та застосував інститут звільнення від його відбування.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який належним чином перевірив доводи апеляційної скарги засудженого і обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про відсутність підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_4 виду покарання за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК.

Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного ОСОБА_4 місцевим судом покарання вимогам статей 50, 65-67 КК та враховав ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних проступків, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі цього апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не були порушені загальні засади призначення покарання, передбачені Кримінальним кодексом України, та дотримано принципу індивідуалізації покарання, враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення і дані про особу ОСОБА_4 , а тому призначене покарання за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а застосування в даному випадку інституту звільнення від відбування призначеного покарання сприятиме вказаній меті.

Із урахуванням конкретних обставин справи, вчинення ОСОБА_4 двох кримінальних правопорушень, пов`язаних із підробленням документів та їх використання, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про призначення ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, доводи засудженого про те, що захід примусу у виді штрафу в дохід держави буде більш доцільним, оскільки на території України до цього часу діє воєнний стан, є некоректними, адже він вчинив дії, направлені на ухилення від обов`язку мобілізації на службу до Збройних Сил України та виїзд за межі України.

Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які би давали Суду підстави для пом`якшення покарання у виді штрафу.

За наведених обставин Верховний Суд не вбачає підстав для пом`якшення

покарання ОСОБА_4 .

Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

постановив

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 15 серпня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 березня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3