Справа №173/283/23
Провадження №1-кс/173/205/2023
У Х В А Л А

іменем України

28 березня 2023 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

Слідчий суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області - ОСОБА_1 , при секретареві - ОСОБА_2

За участю прокурора - ОСОБА_3

слідчого СВ ВП №3 Камянського РУП - ОСОБА_4

підозрюваного - ОСОБА_5

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську клопотання слідчого СВ ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Жовтоводської окружної прокуратури, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Верхньодніпровська Дніпропетровської області, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 04.10.2022 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185 КК України, до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75, КК України від відбування покарання звільнений з випробуванням 1 рік; вирок вступив в законну силу 04.11.2022

за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000059 від 01.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшло клопотання слідчого СВ ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Жовтоводської окружної прокуратури, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні до підозрюваного ОСОБА_5 за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000059 від 01.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України.

В обґрунтування поданого клопотання слідчий посилається на наступне: Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , маючи не зняту і не погашену в установленому законом порядку судимість за вчинення злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та знов вчинив умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.

15.01.2023 близько 20.00 години (більш точний час не встановлено) ОСОБА_5 знаходився у будинку по АДРЕСА_3 , за місцем мешкання потерпілої ОСОБА_6 , де сумісно разом з потерпілою та її чоловіком ОСОБА_7 розпивали спиртні напої, після чого близько 21.30 години 15.01.2023 ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_7 , знаходячись у себе в будинку, пішли відпочивати, а ОСОБА_5 залишився на кухні вказаного домоволодіння, де самостійно продовжив вжиття спиртних напоїв.

16.01.2023 приблизно о 04.00 годині, більш точний час не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні кухні в будинку ОСОБА_6 , на холодильнику виявив пластикову картку «Універсальна» за номером банківського рахунку НОМЕР_1 АТ КБ «ПриватБанк». В цей час у ОСОБА_5 виник прямий умисел, спрямований на викрадення офіційного документу - вищевказаної пластикової банківської картки. Після цього, реалізуючи вказаний раптово виниклий умисел, діючи з корисливих мотивів, з метою отримати в наступному доступ до банківського рахунку та наявних на ньому грошових коштів, взяв з верхньої поверхні холодильника вищезазначену банківську картку за номером банківського рахунку НОМЕР_1 , випущену на ім`я ОСОБА_6 , яка згідно Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657- ХП, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-Ш, п.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-1У, «Положення про міжбанківські розрахунки», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08 жовтня 1998 року є електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку, після чого ОСОБА_5 поклав вище вказану пластикову картку до кишені свого одягу, тим самим викрав її, та покинув місце скоєння злочину.

Окрім того, з 24.02.2022 на підставі Указу президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами), введено воєнний стан на усій території України. Указом Президента України від 7 листопада 2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» передбачено, що у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022» - продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

ОСОБА_5 , близько 05.00 години 16.01.2023 року, будучи обізнаним про введення на підставі Указу президента України №64/2022 на всій території України воєнного стану, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення грошових коштів, що належать ОСОБА_6 , підійшов до банкомату, розташованого за адресою: пр. Шевченка 11, м. Верхньодніпровськ, Кам`янського району Дніпропетровської області. Після чого ОСОБА_5 , використовуючи раніше викрадену картку АТ КБ «ПриватБанк» за номером НОМЕР_1 , випущену на ім`я ОСОБА_6 , діючи умисно, протиправно, із корисливим умислом та мотивом незаконного збагачення, знаючи ПІН-код від банківського карткового рахунку НОМЕР_1 , належного ОСОБА_6 , о 05.28 годині цього дня, шляхом введення електронних даних на табло банкомату, отримав із вищезазначеного карткового рахунку із банкомату АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у сумі 8000 грн., тим самим заподіяв потерпілій ОСОБА_6 матеріального збитку на вказану суму.

Таким чином, ОСОБА_5 , своїми незаконними умисними діями вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357, за ознаками привласнення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів, та ч. 4 ст. 185 КК України за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, вчиненого в умовах воєнного стану.

16.03.2023 року ОСОБА_5 , було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 ч.1 ст. 357 КК України.

У вчиненні зазначеного кримінального правопорушення підозрюється ОСОБА_5 .

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема:

- даними протоколу допиту потерпілої ОСОБА_6 ;

- даними протоколу допиту свідка ОСОБА_7 ;

- протокол тимчасового доступу до речей і документів ;

- повідомлення про підозру ОСОБА_5 ;

- даними допиту підозрюваного ОСОБА_5 , який надав покази згідно пред`явленої йому підозри;

- протокол слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_5 ;

Проаналізувавши матеріали даного кримінального провадження, слідство приходить до висновку про доцільність обрання підозрюваному ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з наступних підстав. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: перебуваючи на волі, підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від слідства та суду, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення у період випробування, та усвідомлюючи факт невідворотності покарання за вчинений злочин у вигляді позбавлення волі, може переховуватись від органу слідства та суду. Крім того, вчинення підозрюваним ОСОБА_5 правопорушення у період випробувального терміну, вказує на його небажання ставати на шлях виправлення, а також те, що останній не дотримується суспільних норм поведінки і моралі, не має постійного місця роботи, вказує і на відсутність у нього сталих соціальних зв`язків, та на можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

В судовому засіданні прокурор та слідчий підтримали вимоги за клопотанням та просили застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_5 щодо застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував та просив застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання, заслухавши учасників розгляду справи, дослідивши додані до клопотання матеріали, приходить до наступних висновків.

01.02.2023 року внесені відомості до ЄРДР за №0000059 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, що підтверджується копією витягу із ЄРДР .

16.03.2023 року ОСОБА_5 , було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 ч.1 ст. 357 КК України.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Пункт перший ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

У відповідності до ст. 178 цього Кодексу при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити, серед іншого, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, репутацію.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 176 цього Кодексу слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Слід зазначити, що, відповідно до рішення у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 ЄСПЛ в частині правозастосування ст. 5 Конвенції зазначив, що: «… існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справах «Бойченко проти Молдови» від 11.07.2006, «Худоєров проти Російської Федерації» від 08.11.2005, «Биков проти Російської Федерації»10.03.2009).

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (позиція ЄСПЛ у рішеннях по справах «Белевитський проти Росії» від 01.03.2007, «Харченко проти України» від 10.01.2011).

Так, вирішуючи питання про існування ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, слідчий суддя відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

У той же час, слідчий суддя у повній мірі не може погодитися з існуванням ризиків, які б давали підстави для застосування виняткового запобіжного заходу та про які зазначив слідчий у даному клопотанні, що було підтримано прокурором у судовому засіданні з огляду на наступне.

На переконання сторони обвинувачення, підозрюваний ОСОБА_5 усвідомлюючи міру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності може навмисно переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» від 23.02.2012 року наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для застосування до особи запобіжного заходу, пов`язаного з позбавленням волі (рішення у справах «Строган проти України» від 06.10.2016, «Єлоєв проти України» від 06.11.2008, «Свершов проти України» від 27.11.2008, «Тодоров проти України» від 12.01.2012, «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993, «Панченко проти Російської Федерації» від 08.02.2005, «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991).

Крім того, дане твердження кореспондується з рішенням Конституційного Суду України від 08.07.2003 у справі №14-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається як обов`язкова підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту.

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Смірнови проти Російської Федерації» від 24.07.2003). Крім того, на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (рішення у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000).

Оцінюючи заявлені стороною обвинувачення ризики переховування від органу досудового розслідування та/або суду, та можливості перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, слідчий суддя, з огляду на положення КПК України та прецедентну практику ЄСПЛ, враховуючи повідомлені дані про особу підозрюваного, в світлі запровадженого в Україні воєнного стану відмічає, що стороною обвинувачення не надано переконливих доказів на підтвердження існування таких ризиків, вказані твердження є формальними та сумнівними, з урахуванням встановлених обставин, ґрунтуються на припущеннях та не можуть свідчити про настільки високу ймовірність їх настання, що для їх запобігання неможливо застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Частиною 4 ст. 194 КПК України передбачено, що у разі, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 ч. 1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами 5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

За викладених обставин, вбачається, що клопотання не містить переконливого обґрунтування доводів сторони обвинувачення про наявність у підозрюваного наміру перешкоджати ходу досудового розслідування у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а відтак застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непропорційним легітимній меті, яка ставиться до його застосування.

Враховуючи викладене, беручи до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , суворість можливого покарання, дані про особу підозрюваного, зважаючи на цілі та принципи кримінального провадження, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, з огляду на те, що за результатами судового розгляду стороною обвинувачення доведено наявність обґрунтованої підозри та частково доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зважаючи на позицію ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії» від 02.08.2001, відповідно до якої за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей ст. 5 § 1 (с) Конвенції, слідчий суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки вважає, що встановлені в ході судового розгляду обставини у своїй сукупності свідчать про те, що такий вид запобіжного заходу буде достатнім для виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Керуючись статтями 132, 176-178, 181, 193, 194, 196, 309, 395, 532, 534 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Жовтоводської окружної прокуратури, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні до підозрюваного ОСОБА_5 за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000059 від 01.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України - відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 26 травня 2023 року включно.

Строк домашнього арешту обчислювати з моменту винесення ухвали, тобто з 28 березня 2023 року.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 такі обов`язки:

1) Не відлучатися з місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 в період часу з 21.00 годин до 06.00 годин наступного дня без дозволу слідчого, прокурора та суду.

2) Прибувати до слідчого, прокурора та/або суду за першою вимогою;

3) Повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання.

4) Здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали два місяці.

Виконання ухвали доручити відділенню поліції № 3 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її дії.

Слідчий суддя ОСОБА_1