Дата документу 28.02.2023 Справа№ 334/6347/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/480/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/6347/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 23.08.2019 року о 15 годині 20 хвилин, знаходячись в приміщенні магазину ТОВ Фуззі - Фуд «Сільпо 147», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, 8Б, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно повторно з корисливих мотивів, впевнившись що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав з полиці торгівельної зали супермаркету пляшку віскі вартістю 237 грн. 50 коп. (без ПДВ), сховавши її за резинку своїх штанів прикривши футболкою, в яку був одягнений. Далі, продовжуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 , не розрахувавшись за товар, пройшов повз касову зону попрямувавши до виходу з магазину, де одразу був зупинений охороною супермаркету, тим самим не довів свій злочинний умисел до кінця, з причин що не залежали від його волі.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати. Виключити з числа обставин, які пом`якшують покарання, щире каяття. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у виді 5 місяців арешту. На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом часткового складання покарань остаточно призначити покарання у виді 6 місяців арешту. У строк покарання врахувати покарання відбуті за вироками Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2019 року та від 04.02.2022 року. Свої вимоги прокурор мотивувала тим, що суд, установивши дату вчинення злочину (23.08.2019 року), дані про особу обвинуваченого, остаточне покарання за сукупністю злочинів, тобто з урахуванням вироків Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2019 року та від 04.02.2022 року на підставі ч.4 ст.70 КК помилково не призначив. Крім того, суд дійшов до помилкового висновку про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття. Також, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд не в повній мірі врахував конкретні обставини вчиненого злочину, а саме вчинення корисливого злочину повторно, не взяв до уваги особу обвинуваченого, який продовжував скоювати аналогічні корисливі злочини, не дивлячись на те, що на розгляді місцевого суду вже перебували кримінальні провадження щодо нього за аналогічними злочинами, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення. Крім того, поза увагою суду залишилися відомості про особу обвинуваченого, який будь-яким суспільно корисним трудом не займався і не займається, як наслідок завдана його діями шкода залишилася не відшкодована, а викрадене майно повернуто діями працівників магазину. Наведене свідчить про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого та ігнорування законів. Таким чином у суду не було достатніх підстав для застосування ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги поданої скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги прокурора та просили залишити вирок без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то вони є слушними з огляду на таке.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2019 року за ч.2 ст.145, ч.2 ст.185 КК остаточно до 3 місяців арешту та вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.02.2022 року за ч.1 ст.309 КК до 2 місяців арешту.

Кримінальне правопорушення у даній справі обвинуваченим вчинено 23.08.2019 року, тобто до постановлення вироків Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2019 року та від 04.02.2022 року.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Між тим, суд першої інстанції наведених вимог кримінального закону не врахував та не призначив обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК.

Крім того, згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Проте зі змісту оскарженого вироку вбачається, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням постановлено судом першої інстанції без його належного обґрунтування.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи обвинуваченого від його відбування, у вироку зазначив, що ним враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого та визнання вини. Обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

На переконання колегії суддів, районний суд, хоча і зазначив у вироку, проте повною мірою не врахував, що обвинувачений має ряд непогашених та не знятих судимостей різного ступеня тяжкості, в тому числі і за вчинення аналогічних корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Проте незважаючи на ці обставини обвинувачений до нормального життя не повернувся, ніде не працевлаштований, будь-якою суспільно корисною працею не займається і знову продовжив свою злочинну діяльність.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить про його очевидне небажання ставати на шлях виправлення та перевиховання та про відсутність у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Таким чином, поза увагою суду залишилися обставини, які мають значення при обранні порядку відбування призначеного покарання, а тому висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК є необґрунтованим, оскільки його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Між тим, колегія суддів, з огляду на незначну вартість майна, яке намагався викрасти обвинувачений, вчинення ним одного епізоду кримінального правопорушення та повне визнання ним своєї вини, вважає за можливе призначити обвинуваченому за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК покаранні у виді арешту з призначенням остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК.

Що стосується вимог прокурора про виключення з числа обставин, які пом`якшують покарання, щирого каяття, то вони не підлягають задоволенню з огляду на те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, висловив щирий жаль з приводу вчиненого ним злочину, судовий розгляд проведено із застосуванням ч.3 ст. 349 КПК. Крім того, при складенні обвинувального акту в даному провадженні слідчим і затвердженні його прокурором в якості обставини, що пом`якшує покарання, зазначено саме «щире каяття». Прокурор в апеляційній скарзі не зазначив внаслідок яких дій чи бездіяльності обвинуваченого дана обставина припинилась.

У зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України у виді 5 місяців арешту.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарання за цим вироком з покараннями, призначеними вироками Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2019 року та від 04.02.2022 року остаточно призначити покарання у виді 6 місяців арешту.

Зарахувати у строк покарання ОСОБА_8 покарання відбуте ним за вироками Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2019 року та від 04.02.2022 року.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_8 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4