УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 757/25602/22

провадження № 51-3995ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року про зобов`язання уповноважених осіб Державного бюро розслідувань повернути тимчасово вилучене майно.

Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ухвалою від 28 вересня 2022 року задовольнив скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна під час проведення обшуку від 14 вересня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000189 та зобов`язав уповноважених осіб Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань повернути тимчасово вилучене майно.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2022 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою на підставі ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки її подано на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню.

Вимоги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 рокута призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд ухвалив рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження всупереч приписам КПК, якими гарантовано право апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, яка не передбачена КПК, а також не враховано висновки Верховного Суду з цього питання. При цьому, в обґрунтування своєї позиції посилається на ряд судових рішень ухвалених Касаційним кримінальним судом у складі Верховного Суду, Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом України.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та додані до неї матеріали, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Проте, як неодноразово наголошував Верховний Суд, ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, відповідно до чого КПК визначає, у яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку (див., наприклад, постанову від 04 квітня 2019 року у справі № 494/6/18). У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосувалися права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження)».

Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Цей Суд, зокрема, в рішенні від 28 березня 2006 року щодо прийнятності заяви № 23436/03 у справі «Мельник проти України», зазначив, що спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується апеляційними та касаційними судами, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015 сформулював юридичну позицію, за якою обмеження права на апеляційне оскарження рішення суду не може бути свавільним та несправедливим; таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною потребою досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим; у разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке нормативне регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права (абз. 3 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом; гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Разом з тим забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбачене п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, стосується гарантованого права на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті. Зазначений конституційний припис надає законодавцю певну свободу розсуду: або передбачити можливість апеляційного оскарження будь-якого рішення, що його ухвалює суд у процесі розгляду справи, але не вирішує її по суті, або встановити обмеження чи заборону на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті (Рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2020 року № 5-р/2020).

За таких обставин наявність визначених у кримінальному процесуальному законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені приписами статей 307, 309, 392 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307 та частинами 1, 2 ст. 309 КПК. Це ухвали, які стосуються відмови у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, відмови слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК, скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, обмеження свободи та особистої недоторканності, арешту майна, тимчасового доступу до деяких речей і документів, відсторонення від посади, а також ухвали про відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування, про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження у ній. З огляду на імперативний спосіб регулювання кримінальних процесуальних відносин перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Постановлена в цьому провадженні ухвала слідчого судді, якою зобов`язано уповноважених осіб Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань повернути тимчасово вилучене майно, в розумінні положень статей 307, 309 КПК, до вказаного переліку не входить.

За правилами ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Отже, суд апеляційної інстанції, установивши, що ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає, і відмовивши у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо необхідності врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (№ 237/1459/17, № 13-19кс18) та (№ 243/6674/17-к, № 13-16cво18), а також постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі № 757/49263/15-к (провадження № 5-142кс(15)17), є необґрунтованими, оскільки в цьому кримінальному провадженні слідчий суддя ухвалив рішення в межах повноважень, наданих йому КПК.

Також, посилання у касаційній скарзі прокурора на інші рішення Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду є нерелевантними.

Таким чином, твердження прокурора про те, що апеляційний суд незаконно відмовив у відкритті апеляційного провадження, суперечать наведеним положенням кримінального процесуального закону, правовим висновкам, викладеним у рішеннях Конституційного Суду України та усталеній судовій практиці Верховного Суду.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі не наведено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3