ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/345/23 Справа № 236/2450/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Колегії суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000454 від 08 липня 2020 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000454 від 08 липня 2020 року, та виправдано.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000454 від 08 липня 2020 року, та виправдано. Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

За цим вироком, відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_9 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, вчиненому за наступних обставинах.

Так, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уклали шлюб 28 грудня 2006 року та спільно мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , мають сімох неповнолітніх та малолітніх дітей, тобто останні перебувають у сімейних стосунках, між собою пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Під час сумісного проживання ОСОБА_7 вчиняє стосовно дружини - ОСОБА_8 домашнє насильство, яке виражається у висловленні на її адресу образ грубою нецензурною лайкою, залякувань, застосовує психологічне насильство, погрожує застосуванням фізичного насильства та своєю поведінкою завдає ОСОБА_8 психологічну травму, що мало місце 20 серпня 2019 року, 13 травня 2020 року та 06 липня 2020 року, за вчинення яких ОСОБА_7 Краснолиманським міським судом Донецької області притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Однак, незважаючи на те, що ОСОБА_7 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення відносно ОСОБА_8 , він продовжує свої умисні систематичні дії, направлені на вчинення домашнього насильства відносно дружини ОСОБА_8 .

Так, 13 липня 2020 року приблизно о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись за місцем спільного мешкання з дружиною за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний намір на вчинення домашнього насильства, умисно продовжив вчиняти психологічне насильство відносно своєї дружини ОСОБА_8 , а саме грубо висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, ображав, погрожував застосуванням фізичної сили та фізичною розправою, що є психологічним насильством, чим принижував її гідність, спричинив емоційну невпевненість та побоювання потерпілої за свою безпеку, що спричинило психологічні страждання останньої.

Внаслідок вчинення ОСОБА_7 вказаних систематичних дій, спрямованих на вчинення психологічного насильства, відповідно до висновку судово-психологічної експертизи для ОСОБА_8 з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей ситуація є психотравмуючою (стрсогенною), що безпосередньо викликає психічний дискомфорт, зумовивши тривалі та інтенсивні фізичні й психічні страждання, які існують до даного часу.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 126-1 КК України, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо подружжя, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань потерпілої особи.

В наслідок розгляду провадження суд 1-ї інстанції прийшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, тобто домашнє насильство, базується на неналежних доказах, які були зібрані до події кримінального правопорушення, яка мала місце 13 липня 2020 року, і в межах якої висунуто обвинувачення, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000454 від 08 липня 2020 року. В зв`язку із чим визнав ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ст. 126-1 КК України та призначити йому покарання у виді 200 годин громадських робіт. Зазначає, що суд безпідставно вказав що вину обвинуваченого не доведено в законому порядку. Просить врахувати, що злочин, передбачений ст. 126-1 КК України є триваючим. Його складовою об`єктивної сторони є систематичний характер протиправних дій, що вчиняються кривдником. Зазначає, що досудове розслідування за заявою потерпілої ОСОБА_8 від 14 липня 2020 року, в якій вона повідомила про домашнє насильство 13 липня 2020 року, здійснювалось у рамках кримінального провадження № 0000454, зареєстрованого за заявою ОСОБА_8 від 08 липня 2020 року. Звертає увагу, що така заява потерпілої не є повідомленням про окремий злочин, а лише підтверджує тривалість та систематичність злочинних дій ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні та просив її задовольнити, потерпілої, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, заперечення обвинуваченого ОСОБА_7 щодо апеляційних скарг, який просив суворо його не карати, провівши часткове судове слідство та судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з огляду на наступні обставини.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття остаточного рішення у справі.

Ухвалюючи виправдувальний вирок суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчинені ним злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, базується виключно на неналежних доказах, які були зібрані до події кримінального правопорушення, яка мала місце 13 липня 2020 року, і в межах якої висунуто обвинувачення, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000454 від 08 липня 2020 року. Також, суд 1-ї інстанції вказав, що відомості про кримінальне правопорушення за ст.126-1 КК України (за заявою ОСОБА_8 від 14 липя 2020 року), вчинене ОСОБА_7 13 липня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились.

Втім, колегія суддів звертає увагу на таке:

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

За приписами ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Визнаючи всі надані стороною обвинувачення докази недопустимим суд 1-ї інстанції фактично обґрунтував таке рішення порушенням, на його думку, органом досудового розслідування порядку їх отримання, встановленого КПК. Але в такому разі можна було би вести мову про недопустимість доказів (в розумінні ст.86 КПК України), а не належності цих доказів. Тим більш, що суд 1-ї інстанції не навів з огляду на приписи ст.85 КПК України будь-яких доводів в обґрунтування такого рішення.

Таким чином, колегія суддів висновок суду 1-ї інстанції про неналежність всіх наданих стороною обвинувачення доказів таким, що не ґрунтується на матеріалах провадження та суперечить вимогам ст.ст.85 КПК України. Відповідно є необґрунтованим та незаконним висновок суду про недоведеність вини ОСОБА_7 за висунутим йому

Відповідно до диспозиції статті 126-1 КК України, домашнім насильством є систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства. Таким чином, обов`язковою ознакою цього складу злочину є систематичність вчинення насильства, тобто повторюваність його епізодів протягом певного часу.

Отже, сторона обвинувачення має довести цю складову злочину, для чого вона може надати відповідні докази систематичності домашнього насильства, у тому числі, але не виключно, підтвердження притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, на чому наголосив і Касаційний кримінальний суд в складі Верховного Суду у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 583/3295/19 (провадження № 51-6189км20).

Таким чином, будь-які попередні епізоди домашнього насильства входять до предмету доказування обвинувачення за статтею 126-1 КК, і докази, що стосуються цих епізодів, є належними та допустимими, оскільки стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, на чому наголосив і Касаційний кримінальний суд в складі Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2021 року при перегляді рішень першої та апеляційної інстанції в даній справі.

Так, на підтвердження систематичності домашнього насильства сторона обвинувачення надала, окірм іншого, судові рішення, які підтверджували, що ОСОБА_7 притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КупАП за вчинення домашнього насильства 20 серпня 2019 року, 13 травня 2020 року та 06 липня 2020 року (том 1 а.с. 26-27, 28-29, 112-113, 114-115), а також докази того, що 07 липня 2020 року стосовно нього було видано терміновий заборонний припис, яким йому заборонено в будь-який спосіб контактувати з потерпілою (том 1 а.с. 111).

Не погоджується колегія суддів і з висновком суду 1-ї інстанції, що повідомлення ОСОБА_8 про новий епізод домашнього насильства, який стався 13 липня 2020 року після того, як 8 липня 2020 року вже розпочалося розслідування за статтею 126-1 КК, вимагало внесення в ЄРДР нового запису про кримінальне правопорушення. Враховуючи характер злочину, передбаченого статтею 126-1 КК, який за визначенням включає ознаку систематичності і повторюваності, окремі епізоди такого насильства можуть не утворювати окремого злочину, а становлять продовження домашнього насильства у значенні статті 126-1 КК. В такому випадку нові епізоди такого насильства під час триваючого розслідування цього злочину не обов`язково вимагають внесення нового запису до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора є слушними і з підстав того, що діяння ОСОБА_7 8 та 13 липня 2020 року є тотожними та були об`єднані єдиним умислом, а отже не становлять двох окремих складів злочину, передбаченого 126-1 КК, а є епізодами одного триваючого кримінального правопорушення.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд 1-ї інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, лише процитував положення частини 1 статті 373 КПК, однак не вказав, яку саме обставину, з перелічених у цьому положенні, він вважає недоведеною під час судового розгляду, не обґрунтував, чому вважає вказані вище офіційні документи такими, що не стосуються обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції, дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази, дав їм невірну оцінку, що істотно вплинуло на правильність прийнятого судом рішення щодо невинуватості ОСОБА_7 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у скоєнні інкримінованого правопорушення визнав повністю, суду пояснив, що дійсно, вчинив злочин в період часу, місці та за обставин, зазначених в обвинувальному акті, а саме 13 липня 2020 року, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, почав нецензурною лайкою ображати свою дружину ОСОБА_8 , яка через зайнятість на роботі не доглядає за дітьми та порядком у будинку. У скоєному щиро кається, просить суд суворо його не карати. Звертає увагу, що на час він не перебуває у шлюбних відносинах з ОСОБА_8 .

Потерпіла ОСОБА_8 суду пояснила, що з 28 грудня 2006 року перебувала у шлюбі з обвинуваченим ОСОБА_7 , за час якого вони мають спільних сімох дітей, спільно мешкали за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час вони шлюб розірвали та мешкають окремо. Пояснила, що ОСОБА_7 13 липня 2020 року повторно вчинив відносно неї домашнє насильство, а саме ображав нецензурною лайкою, залякував, застосовував психологічне насильство, чим завдав їй психологічну травму. Раніше обвинувачений також застосовував до неї психічне насильство, за що притягувався до адміністративної відповідальності. На теперішній час ОСОБА_8 колишнього чоловіка пробачила та просить його суворо не карати.

Апеляційний суд враховує, що показання потерпілої обвинуваченого є послідовними, сумнівів у їх достовірності та допустимості у апеляційного суду не виникає.

Про причетність ОСОБА_7 до вчиненого домашнього насильства, також свідчать наступні докази:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000454 від 08 липня 2020 року, яким підтверджується внесення відповідних відомостей про кримінальне правопорушення вчинене 08 липня 2020 року і початок досудового розслідування (том 1 а.с. 66);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення 08 липня 2020 року від ОСОБА_8 про вжиття заходів відносно її чоловіка ОСОБА_7 , який з жовтня 2019 року вчиняє відносно неї психологічне насильство (том 1 а.с. 123);

- протокол огляду місця події від 08 липня 2020 року, в якому відображені результати виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення (злочину) відповідно до ст. 237 КПК України, а саме: проведено огляд місця події домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та проведено фотографування (том 1 а.с. 69-75);

- рапорт старшого слідчого Лиманського відділу поліції ОСОБА_10 про прийняття заяви ОСОБА_8 від 08 липня 2020 року відносно її чоловіка ОСОБА_7 та її реєстрацію в ЖЄО № 5487 від 14 липня 2020 року (том 1 а.с. 124);

- рапорт оперуповноваженого Лиманського відділу поліції ОСОБА_11 від 14 липня 2020 року про звернення ОСОБА_8 для вжиття заходів відносно її чоловіка ОСОБА_7 , який 13 липня 2020 року вчинив відносно неї психологічне насильство (том 1 а.с. 125);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення 14 липня 2020 року від ОСОБА_8 про вжиття заходів відносно її чоловіка ОСОБА_7 , який 13 липня 2020 року вчинив відносно неї психологічне насильство (том 1 а.с. 126);

- копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , зареєстрований виконавчим комітетом Яцьківської сільської ради м. Красний Лиман Донецької області серії НОМЕР_1 від 28 грудня 2006 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_13 (том 1 а.с. 82);

- копії свідоцтв про народження: 03 липня 2007 року ОСОБА_14 , 15 серпня 2008 року ОСОБА_14 , 14 червня 2010 року ОСОБА_15 , 07 травня 2012 року ОСОБА_16 , 19 липня 2013 року ОСОБА_17 , 07 червня 2017 року ОСОБА_18 , 11 липня 2018 року ОСОБА_19 (том 1 а.с. 83-89);

- висновок експерта Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз № 5545-5546 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 17.07.2020 року, згідно з висновками якого у ОСОБА_8 існують підстави для констатації надлишкових перешкод, які створилися у її життєдіяльності внаслідок дій ОСОБА_7 , які зумовили порушення звичного стереотипу її життєдіяльності, завдали утиску фундаментальним особистим цінностям та потребам підекспертної в особистому благополуччі, спокої та благополуччі дітей, в активній й продуктивній життєдіяльності, упевненості у собі та у майбутньому, у повноцінному спілкуванні зі значимим для неї оточенням. З урахуванням особистості ОСОБА_8 , ситуація, що досліджується за справою, є для неї суттєво психотравмуючою (стресогенною), що безпосередньо викликає психічний дискомфорт, зумовивши тривалі та інтенсивні фізичні й психічні страждання, які існують до даного часу. Внаслідок дій ОСОБА_7 , у ОСОБА_8 мають місце тривалі, інтенсивні й негативні за своїми проявами психічні (моральні) страждання, зміст яких локалізований у межах дослідженої ситуації (том 1 а.с. 92-97);

- витяг з реєстрації повідомлень зі служби 102 Лиманського відділення поліції Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області від 06 липня 2020 року , 13 травня 2020 року, 20 серпня 2019 року, яким підтверджується прийняття заяви ОСОБА_8 відносно вжиття заходів до її чоловіка - ОСОБА_7 (том 1 а.с. 106-108);

- постанова Краснолиманського міського суду Донецької області по справі №236/2184/20 від 08 липня 2019 року, якою ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст.173-2 КУпАП, а саме: 13.05.2020 року та 06.07.2020 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї дружни ОСОБА_8 насильство в сім`ї, за що накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. (том 1 а.с. 28-29, 114-115);

- постанова Краснолиманського міського суду Донецької області по справі №236/4332/19 від 25 жовтня 2019 року, якою ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме: 20.08.2019 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї дружни ОСОБА_8 насильство в сім`ї, за що накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 грн. (том 1 а.с. 26-27, 112-113);

- терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 07 липня 2020 року, яким ОСОБА_7 заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (том 1 а.с. 111).

Зазначені вище докази є, на думку судової колегії, належними та допустимими, а в своїй сукупності також достатніми для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України. Неодноразове притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства і вчинення ним 13 липня 2020 року нового епізоду домашнього насильства відносно потерпілої ОСОБА_8 вказує на систематичність його противоправних дій. І ці дії носили умисний характер.

Таким чином колегія судді вважає доведеним наступне:

ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уклали шлюб 28 грудня 2006 року та спільно мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , мають сімох неповнолітніх та малолітніх дітей, тобто останні перебувають у сімейних стосунках, між собою пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Під час сумісного проживання ОСОБА_7 умисно систематично вчиняв стосовно дружини, ОСОБА_8 , домашнє насильство, яке виявлялось у висловленні на її адресу образ грубою нецензурною лайкою, залякувань, застосованні психологічного насильства, погроз застосування фізичного насильства. Своєю поведінкою ОСОБА_8 завдав потерпілій психологічні травми, що мало місце 20 серпня 2019 року, 13 травня 2020 року та 06 липня 2020 року, за вчинення яких ОСОБА_7 Краснолиманським міським судом Донецької області притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Однак, незважаючи на те, що ОСОБА_7 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення відносно ОСОБА_8 домашнього насильства, він продовжив свої умисні систематичні дії, направлені на вчинення домашнього насильства відносно дружини ОСОБА_8 .

13 липня 2020 року приблизно о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись за місцем спільного мешкання з дружиною за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний намір на вчинення домашнього насильства, умисно продовжив вчиняти психологічне насильство відносно своєї дружини ОСОБА_8 , а саме грубо висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, ображав, погрожував застосуванням фізичної сили та фізичною розправою, що є психологічним насильством, чим принижував її гідність, спричинив емоційну невпевненість та побоювання потерпілої за свою безпеку, що спричинило психологічні страждання останньої.

Внаслідок вчинення ОСОБА_7 вказаних систематичних дій, спрямованих на вчинення психологічного насильства, відповідно до висновку судово-психологічної експертизи для ОСОБА_8 з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей ситуація є психотравмуючою (стрсогенною), що безпосередньо викликає психічний дискомфорт, зумовивши тривалі та інтенсивні фізичні й психічні страждання, які існують до даного часу.

За наведених обставин, вирок суду 1-ї інстанції щодо виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України слід скасувати як необґрунтований та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо подружжя, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань потерпілої особи.

Вирішуючи питання про призначення покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження даної позиції Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та саме застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При призначенні покарання за ст. 126-1 КК України апеляційний суд враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних кримінальним правопорушенням наслідків, спосіб вчинення кримінального правопорушення і його мотиви, а також те, що обвинувачений є особою молодого віку, негативно характеризується по місцю реєстрації (том 1 а.с. 103), визнав себе винним у вчиненні злочину, розкаюється у вчиненому, раніше не судимий (том 1 а.с. 102), за медичною допомогою в наркологічний та психіатричні кабінети не звертався (том 1 а.с. 10).

Обставиною, що пом`якшує покарання, відповідно до вимог ст. 66 КК України, на думку суду, є щире каяття,

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , передбачені ст. 67 КК України, колегія суддя вважає вчинення злочину особою, що перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Із досудової доповіді Лиманського міського відділу Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області від 09.09.2020 слідує, що орган пробації вважає можливим виправлення ОСОБА_7 , в разі доведеності його вини, без обмеження волі або без позбавлення волі на певний строк, оскільки він не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Беручи до уваги всі вказані обставини в сукупності, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт в межах санкції ст. 126-1 КК України, як просить в апеляційній скарзі прокурор. І таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2020 року, яким виправдано ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України, в зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, скасувати та ухвалити новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винним за 126-1 КК України та призначити йому покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

Стягнути із ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 2615 (дві тисячі шістсот п`ятнадцять) гривень 04 копійок на залучення експерта у кримінальному провадженні (том 1 а.с. 91).

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі трьох місяців.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4