Провадження № 1-кп/643/59/23
Справа № 643/437/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002802 від 02.09.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, раніше судимого, інваліда ІІІ групи, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

31.08.2022 року о 13 годині 31 хвилин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, строк дії якого було продовжено Указом Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 12.08.2022 № 573/2022 з 23 серпня 2022 строком на 90 діб, перебуваючи у приміщенні ломбарду «ДАРС», що розташований на території ринку «Новосалтівський» за адресою: м. Харків, пр-т. Ювілейний, 64, де свою діяльність здійснює ФОП « ОСОБА_5 », побачив біля вхідних дверей у приміщенні ломбарду велосипед ТМ «Spark Ride» срібного кольору діаметром коліс 26 дюймів, та саме у цей час у ОСОБА_4 виник злочинний прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Так, ОСОБА_4 реалізуючи свій раптово виниклий злочинний прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, та, бажаючи їх настання, впевнившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу взяв зазначений велосипед вартістю згідно висновку експерта 2600 гривень, який належить потерпілому ФОП « ОСОБА_5 » та викотив останній на вулицю з приміщення ломбарду, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник разом із викраденим велосипедом, розпорядившись ним у подальшому на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 , спричинив матеріальну шкоду потерпілому ФОП « ОСОБА_5 » на вищезазначену суму.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

У ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, щиро розкаявся. Не заперечував фактичні обставини справи, викладені вище, вартість та розмір викраденого майна. Зазначив, що в обвинувальному акті правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Також обвинувачений вказав, що по закінченню досудового розслідування у повному обсязі ознайомлений з матеріалами кримінального провадження і не заперечує докази, зібрані в ході досудового розслідування. Крім того обвинувачений пояснив, що показання надає добровільно.

Враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, неоспорення ним фактичних обставин справи, суд за згодою обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив кримінального правопорушення, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого; інші обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України обмежившись допитом обвинувачуваного та вивченням даних, які характеризують його особу. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Пояснення обвинуваченого про те, що він розкаявся у вчиненні злочину суд не може вважати щирим каяттям, оскільки щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Натомість станом на час ухвалення вироку обвинувачений навіть частково не відшкодував завдану потерпілому шкоду, що свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного, осуду своїх протиправних дій та бажання виправити ситуацію, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, є рецидив злочинів.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обтяжуючої обставини (рецидив злочину).

Надаючи оцінку особі обвинуваченого суд також зазначає, що він не працює, суспільно-корисною працею не займається, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, є інвалідом ІІІ групи, раніше судимий.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції, визначеної ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому, враховуючи положення ст. 71 КК України суд остаточно призначає обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутного покарання за попереднім вироком Київського районного суду м. Харкова від 13.01.2021 у справі № 953/21710/20.

На переконання суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені ним протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою. Саме таке покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Під час розгляду кримінального провадження обвинувачений просив суд призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, оскільки він йде на війну.

Проте суд не вбачає підстав для застосування у даному випадку приписів ст. 69 КК України, як про це просив обвинувачений, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, суди зобов`язані встановити не лише їх наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох обставин, що пом`якшують покарання, не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК України.

Проте, у даній справі відсутні декілька обставин, які пом`якшують покарання, та які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, що виключає можливість застосування при призначенні обвинуваченому покарання приписів ст. 69 КК України.

Також суд враховує і те, що суспільна небезпека злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визначається насамперед тим, що винна особа з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення використовує найбільш несприятливий для суспільства час, тяжкі обставини та умови, в яких опинилося суспільство.

У ході судового розгляду обвинувачений зазначив, що має намір вступити до лав Збройних Сил України та захищати Батьківщину від збройної агресії російської федерації, про що надав повістку на відправку.

Проте, вказану обставину суд не враховує як таку, що пом`якшує покарання обвинуваченого, оскільки війна в Україні на момент ухвалення вироку триває майже рік, і весь цей час замість того щоб піти боронити країну або займатися іншою суспільно-корисною працею, яка б пришвидшила перемогу України над агресором, обвинувачений ніде не працював, вчинив умисний корисливий злочин проти власності, а вступити до лав ЗСУ вирішив виключно перед ухваленням вироку.

Так само суд не приймає до уваги як обставину, що пом`якшує покарання лист ОСОБА_6 , яка за твердженням обвинуваченого є його матір`ю.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину, який посягає на одне із найцінніших соціальних благ людини - право власності, особу обвинуваченого, який ніде не працює, суспільно корисною працею не займається, завдану потерпілому шкоду не відшкодував, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та в період іспитового строку вчинив новий злочин, суд вважає, що призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призведе до призначення обвинуваченому невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та даним про особу обвинуваченого.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

Вирішуючи питання щодо заявленого потерпілим цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у розмірі 2 600, 00 грн., суд зазначає наступне.

Обвинувачений заявлений цивільний позов визнав у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право відповідача, передбачене нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною 2 ст. 206 ЦПК України унормовано, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

При цьому, суд зазначає, що визнання обвинуваченим цивільного позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання цивільного позову обвинуваченому в ході судового розгляду були роз`яснені.

За таких обставин, оскільки заява обвинуваченого не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає заяву обвинуваченого про визнання цивільного позову.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

За таких обставин, суд задовольняє заявлені позовні вимоги за цивільним позовом.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 71 КК України приєднати частково до призначеного покарання частину невідбутого покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 13.01.2021, та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 5 (п`ять) років 3 (три) місяці позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його фактичного затримання у порядку виконання вироку.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирається.

Речові докази: диск, на якому мається відеозапис за 31.08.2022 з приміщення ломбарду, що розташований за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 64, на одному DVD-R диску; два диска DVD-R для лазерних систем зчитування, на яких маються відеозаписи з ринку «Соллі плюс», що розташований за адресою м. Харків, вул. Героїв Праці, за 31.08.2022 у період часу з 15-30 по 15-40 та за 02.09.2022 у період часу з 09-30 по 09-50 з ринку «Соллі плюс», на якому зафіксовано момент реалізації викраденого майна, - після набрання вироком законної сили залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов потерпілого Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) грн. 00 коп.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1