Номер провадження: 11-кп/813/841/23
Справа № 520/4926/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в письмовому апеляційному провадженні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 25.01.2023, якою під час судового розгляду об`єднаних в одне провадження кримінальних проваджень №0000677 від 03.11.2016 та №0000946 від 04.12.2017 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Болград Одеської обл., громадянина України, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із залишенням без змін розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 25.01.2023 в процесі судового розгляду обвинувальних актів в кримінальному провадженні №0000677 від 03.11.2016 та №0000946 від 04.12.2017 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 23.03.2023, а також залишено без змін попередньо визначений розмір альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави - 210 020 грн. із покладенням на останнього у разі внесення застави певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, суд зазначив, що існують ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, не одружений, офіційно не працевлаштований, постійного джерела прибутку не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним збутом наркотичних засобів.

Орім того, врахувавши особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, економічно-соціальне становище останнього, суд визнав за необхідне визначити обвинуваченому ОСОБА_7 в якості альтернативного запобіжного заходу заставу у розмірі, який передбачений для осіб, що обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її постановленою з порушенням вимог КПК України з огляду на наступне:

- поза увагою суду залишилось те, що на даній стадії судового розгляду підстави для застосування стосовно його підзахисного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутні, натомість, в матеріалах провадження відсутні належні та достатні докази вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, що йому інкримінуються, останній має постійне місце проживання, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, а сама лише тяжкість покарання, що йому загрожує, не може бути підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу;

- суд не врахував того, що на даній стадії кримінального провадження ризик переховування обвинуваченого від суду фактично відсутній, а стороною обвинувачення не надано жодного доказу того, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_7 переховувався від органу досудового розслідування чи суду; так само відсутній ризик можливого незаконного впливу останнього на потерпілих чи свідків в кримінальному провадженні, натомість, під час досудового розслідування жодні відомості з цього приводу не надавались ні прокурором, ні свідками, ні потерпілими;

- судом залишено поза увагою тривалий час перебування ОСОБА_7 під вартою, зокрема, строк попереднього ув`язнення обвинуваченого триває з листопада 2016 року, що свідчить про те, що станом на теперішній час, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду щодо зарахування строку попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, ОСОБА_7 фактично відбув максимальне покарання за вчинення найтяжчого інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та застосувати стосовно нього менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі.

Захисник ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, не зважаючи на своєчасне та належне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, подали клопотання, в якому просили розгляд апеляційної скарги провести за їх відсутності.

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання апеляційного суду та подання ними клопотання про здійснення провадження за їх відсутності, колегія суддів, на підставі вимог ч. 1 ст. 406 та ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження в порядку письмового апеляційного провадження.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Київському райсуді м. Одеси знаходяться кримінальні провадження №0000677 від 03.11.2016 та №0000946 від 04.12.2017 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

З оляду на викладені вище положення кримінального процесуального закону, колегія суддів наголошує на тому, що твердження захисника щодо відсутності в матеріалах провадження належних та достатних доказів вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень є передчасними, оскільки наразі судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана відповідна оцінка діям обвинуваченого та обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про відсутність на даній стадії кримінального провадження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та, зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним придбанням та зберіганням, в тому числі з метою збуту, а також збутом психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетаміну, а також наркотичних засобів, особливо небезпечних наркотичних речовин, особливо небезпечних психотропних речовин - канабісу, кокаїну, ПМА - в особливо великих розмірах, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим у вчиненні найтяжкого особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України - у виді позбавлення волі на строк від 9-ти до 12-ти років з конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду задля уникнення кримінальної відповідальності.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Додатковим підтвердженням існування зазначеного ризику слугує також характеристика особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який не працевлаштований, тобто законних засобів до існування не має, неодружений, тобто в останнього відсутні міцні соціальні зв`язки.

Окрім того, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 не прийнято та на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває, свідки підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів погоджується, що в даному випадку існує ризик можливого незаконного впливу останнього на свідків у вказаному кримінальному провадженні.

Водночас, на існування ризику перешкоджання обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином вказує також характеристика особи обвинуваченого, зокрема, те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, не має законних джерел прибутку та інкриміновані останньому на теперішній час кримінальні правопорушення пов`язані із незаконним придбанням та зберіганням, в тому числі з метою збуту, а також збутом наркотичних засобів, особливо небезпечних наркотичних речовин, особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах.

Окрім того, апеляційний суд приймає до уваги посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_10 має постійне місце проживання, проте зауважує, що вказана обставина, враховуючи все встановлене колегією суддів вище, не може беззаперечно гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого, безумовно свідчити про міцність його соціальних зв`язків та запобігти встановленим вище ризикам у разі застосування більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Більш того, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , пов`язані із незаконним придбанням та зберіганням, в тому числі з метою збуту, а також зі збутом психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетаміну, а також наркотичних засобів, особливо небезпечних наркотичних речовин, особливо небезпечних психотропних речовин (канабіс, кокаїн, ПМА) в особливо великих розмірах, які в свою чергу мають негативний вплив на осіб, які вживають зазначені речовини, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки для осіб, які вживають такі речовини, їх родин та суспільства в цілому.

Водночас, апеляційний суд вважає такими, що заслуговують на увагу посилання сторони захисту на тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки строк його попереднього ув`язнення триває з листопада 2016 року, що свідчить про те, що станом на теперішній час, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду щодо зарахування строку попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, ОСОБА_7 фактично відбув максимальне покарання за вчинення найтяжчого інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Так, дійсно, відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України в межах провадження №0000677 у невстановлений час, в невстановленому місці та при невстановлених в ході проведення досудового розслідування обставинах, при цьому, обшук за місцем проживання останнього був проведений 23.10.2016 та відомості до ЄРДР про вищевказане кримінальне правопорушення були внесені 03.11.2016.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №663/537/17, про що обґрунтовано стверджує сторона захисту, якщо особа вчинила злочин в період часу з 24.12.2015 до 20.06.2017 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII (пряма дія Закону №838-VIII), тобто попереднє ув`язнення підлягає зарахуванню у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За таких обставин, за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України в кримінальному провадженні №0000677 ОСОБА_7 дійсно може розраховувати на зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу захисника на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, а ст. 70 КК України визначає правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Так, положеннями ч. 1 ст. 70 КК України вставновлено 2 альтернативних способа призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, відповідно до яких суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом: 1) поглинення менш суворого покарання більш суворим; 2) повного чи часткового складання призначених покарань.

При цьому, згідно з вимогами ч. 2 ст. 70 КК України, при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відтак, враховуючи те, що ОСОБА_7 обвинувачується, серед іншого, у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, існує ймовірність призначення йому судом остаточного покарання на підставі вимог ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України, шляхом повного або часткового складання призначених покарань у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині КК України (тобто 15 років позбавлення волі), на підставі чого колегія суддів вважає передчасними доводи сторони захисту про фактичне відбуття на теперішній час обвинуваченим на стадії попереднього ув`язнення максимально можливого покарання, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом вище обставини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого - залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, а також доводів апеляційної скарги сторони захисту свідчить про те, що кримінальні провадження №0000677 та №0000946 перебувають на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, зокрема, кримінальне провадження №0000677 - з квітня 2017 року, а кримінальне провадження №0000946 - з лютого 2020 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_7 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даних кримінальних проваджень неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 25.01.2023, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України на стадії судового розгляду об`єднаних в одне провадження кримінальних проваджень №0000677 від 03.11.2016 та №0000946 від 04.12.2017 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23.03.2023, із залишенням без змін застави у розмірі 210 020 грн. - залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, визначених ст. 28 КПК України, при розгляді кримінальних проваджень за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4