Справа № 212/1901/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю представника потерпілого ОСОБА_4

за участю захисника ОСОБА_5

за участю обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0002778 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч.3 КК України, суд,

ВСТАНОВИВ:

Захисник подав до суду клопотання, в якому просить: скасувати арешт на: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:246:0036, площею 0,0645 га; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 83, 3 кв.м.; легковий автомобіль «HYUNDAI SONATA», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ; легковий автомобіль «JAGUAR S-TYPE», номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 ; легковий автомобіль «MERCEDES-BENZ S 500» номер кузова НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , які належать ОСОБА_6 , накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.12.2020. В обґрунтування клопотання вказує наступне. 28.12.2020 слідчим суддею Жовтневого районного суду

м. Кривого Рогу постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання слідчого СВ Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні № 0002778 від 10.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України про арешт майна

(справа № 212/10339/19). Зазначеною ухвалою накладено арешт на: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:246:0036, площею 0,0645 га; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 83, 3 кв.м.; легковий автомобіль «HYUNDAI SONATA», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ; легковий автомобіль«JAGUARS-TYPE», номер кузова НОМЕР_3 ,д.н.з. НОМЕР_4 ; легковий автомобіль «MERCEDES-BENZS 500», номер кузова НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , які належать ОСОБА_6 . Власнику та уповноваженим особам заборонено користуватися та розпоряджатися вищевказаним майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами. Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності. Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним. Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є України. Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом загальними принципами міжнародного права. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої влади й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при внесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист прав власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.) В силу ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. У відповідності до сталої практики Європейського суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції (ВП), заява № 31107/96). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 2 вересня 1994 року, Series А № 296-А, та «Кушоглу проти Болгарії», заява

№ 48191/99 від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», Series A № 98). У рішенні Палати у справі Uzan та інші проти Туреччини (заяви № 19620/05, 41487/05, 17613/08 та 19316/08) Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце: порушення статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) Європейської конвенції з прав людини (одноголосно) стосовно AylaUzan-Ashaboрlu, NimetHьlyaTalu та BilgeDoрru. Суд встановив, зокрема, що органи влади Туреччини не встановили справедливий баланс між обов`язками інтересу суспільства та вимогою захисту права заявників на повагу до їх власності. У своєму обґрунтуванні Суд зазначив, серед іншого, що термін дії оскаржених обмежень складав майже 10 років у випадку одного заявника і більш ніж 12 і 15 років щодо інших. Суд також звернув увагу на автоматичний, систематичний і негнучий характер цих заходів, а також на їх широке охоплення (двоє з заявників, які на той час були неповнолітніми, були позбавлені можливості придбати широкий асортимент товарів, в той час як інші заявники не мали змоги скористатися їх заробітними платами, власними транспортними засобами тощо). Наприкінці, Суд звернув увагу на відсутність доказів участі заявників у будь-якій шахрайській діяльності. Суд зазначив, що втручання в права, викладені в статті 1 Протоколу № 1, було необґрунтованим за відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін. У зв`язку з цим він зазначив, що заявники, які не були сторонами в головному кримінальному провадженні, не отримали користі від процесуальних гарантій, про які йде мова. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним. Зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка визначає, що ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності. Зазначена правова позиція сформульована ЄСПЛ у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року [5]. У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності [6; 7; 8; 9; 10]. На підставі ч. 1 ст. 172 КК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Вищевказана норма передбачає участь у розгляді слідчим суддею клопотання про арешт майна осіб, які є основними учасниками кримінальної справи, а саме слідчого, власника майна та за наявності захисника. Вказує, що, в порушення зазначених норм КПК України, слідчим суддею клопотання про арешт майна розглянуто без участі власника майна ОСОБА_6 та його захисника, які про час та місце розгляду справи не повідомлялись, чим допущено істотне порушення процесуального закону та право на захист. Відповідно до ч. 2 ст. 170КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Наполягає, що на теперішній час, відсутні підстави для застосування арешту, оскільки, немає жодних обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Зазначає, що кримінальне провадження № 0002778 від 10.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 3 ст. 289 КК України розглядається в суді протягом тривалого часу, вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, на теперішній час, не доведена. При цьому, дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 3 ст. 289 КК України. Така кваліфікація є не вірною, оскільки, на теперішній час, ст. 289 КК України не має такої кваліфікуючої ознаки - «завдання великої матеріальної шкоди», яка ставиться в провину обвинуваченому. Зазначає, що, дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 289 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, а санкція не передбачає конфіскації майна. Вказує, що крім того, згідно листа голови благодійної організації «Благодійний фонд «Планета добра» від 09.02.2023, голова організації просить надати у користування: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:246:0036, площею 0,0645 га; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 83, 3 кв.м., для зберігання гуманітарних вантажів, як складських приміщень та розміщення тимчасово переміщених осіб і військовослужбовців ЗСУ. Згідно листа голови громадської організації «Щира справа» від 29.01.2023, голова організації просить надати у безоплатне користування: легковий автомобіль «JAGUAR S-TYPE», номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 ;легковий автомобіль «MERCEDES-BENZ S 500» номер кузова НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , вищезазначені транспортні засоби будуть використовуватись для перевезення гуманітарних вантажів для військовослужбовців ЗСУ та тимчасово переміщених осіб. У зв`язку з вищевикладеним вважаю що, на теперішній час, відсутні правові підстави для подальшого арешту майна, а його застосування є неспівмірним заходом проти порушення конституційних прав ОСОБА_6 . Наполягає, що таким чином, ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.12.2020 підлягає скасуванню.

Захисник у судовому засіданні підтримав клопотання та підтвердив його зміст.

Обвинувачений у судовому засіданні підтримав клопотання та його зміст.

Прокурор заперечує проти задоволення клопотання. При цьому пояснив, що кваліфікація дій обвинуваченого не змінена. Також пояснив, що в матеріалах справи клопотання про накладення арешту на майно відсутнє, але ухвала існує.

Представник потерпілої заперечував проти задоволення клопотання. Також звернув увагу на те, що потерпіла пред`явила цивільний позов, обвинувачений в добровільному порядку шкоду не відшкодовує. Вважає, що на даний час в редакції ст. 289 КК України існує така кваліфікуюча ознака як «завдання великої матеріальної шкоди».

У судовому засіданні досліджені додані до клопотання звернення БО «БФ «ПЛАНЕТА-ДОБРА» та ГО «ЩИРА СПРАВА», ухвала суду (т.№3, а.с.116-117).

Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного.

. Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Як встановлено зі змісту вказаної вище ухвали, підозрюваний та його захисник не були присутні про розгляді питання про арешт майна, а тому захисник мав підстави звернутися до суду з вказаним клопотанням. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами. Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності. Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним. Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є України. Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом загальними принципами міжнародного права. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої влади й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при внесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист прав власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.) В силу ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. У відповідності до сталої практики Європейського суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції (ВП), заява № 31107/96). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 2 вересня 1994 року, Series А № 296-А, та «Кушоглу проти Болгарії», заява

№ 48191/99 від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», Series A № 98). У рішенні Палати у справі Uzan та інші проти Туреччини (заяви № 19620/05, 41487/05, 17613/08 та 19316/08) Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце: порушення статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) Європейської конвенції з прав людини (одноголосно) стосовно AylaUzan-Ashaboрlu, NimetHulyaTalu та BilgeDoрru. Суд встановив, зокрема, що органи влади Туреччини не встановили справедливий баланс між обов`язками інтересу суспільства та вимогою захисту права заявників на повагу до їх власності. У своєму обґрунтуванні Суд зазначив, серед іншого, що термін дії оскаржених обмежень складав майже 10 років у випадку одного заявника і більш ніж 12 і 15 років щодо інших. Суд також звернув увагу на автоматичний, систематичний і негнучий характер цих заходів, а також на їх широке охоплення (двоє з заявників, які на той час були неповнолітніми, були позбавлені можливості придбати широкий асортимент товарів, в той час як інші заявники не мали змоги скористатися їх заробітними платами, власними транспортними засобами тощо). Наприкінці, Суд звернув увагу на відсутність доказів участі заявників у будь-якій шахрайській діяльності. Суд зазначив, що втручання в права, викладені в статті 1 Протоколу № 1, було необґрунтованим за відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін. У зв`язку з цим він зазначив, що заявники, які не були сторонами в головному кримінальному провадженні, не отримали користі від процесуальних гарантій, про які йде мова. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним. Зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка визначає, що ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності. Зазначена правова позиція сформульована ЄСПЛ у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року [5]. У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності [6; 7; 8; 9; 10]. Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Наполягає, що на теперішній час, відсутні підстави для застосування арешту, оскільки, немає жодних обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2020, накладено арешт на: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:246:0036, площею 0,0645 га; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 83, 3 кв.м.; легковий автомобіль «HYUNDAI SONATA», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ; легковий автомобіль«JAGUARS-TYPE», номер кузова НОМЕР_3 ,д.н.з. НОМЕР_4 ; легковий автомобіль «MERCEDES-BENZS 500», номер кузова НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , які належать ОСОБА_6 . Власнику та уповноваженим особам заборонено користуватися та розпоряджатися вищевказаним майном.

Згідно ч. 1 ст. 172 КК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

У судовому засіданні встановлено, що розгляд питання про арешт майна відбувався за відсутності обвинуваченого та його захисника. У тексті цієї ухвали зазначено, що судом вживалися заходи для повідомлення підозрюваного, але не зазначено, що останній дійсно був повідомлений про розгляд вказаного питання. У судовому засіданні встановлено, що в матеріалах справи відсутнє клопотання про арешт майна, на підставі якого винесена ухвала. Ці обставини дозволяють суду прийти до вагомих сумнівів про те, чи дотримані вимоги КПК України при розгляді питання про арешт майна. Тому і доводи сторони захисту про те, що при вирішенні питання про арешт майна були допущені порушення прав обвинуваченого, заслуговують на довіру.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 3 ст. 289 КК України. На теперішній час, ст. 289 КК України не має такої кваліфікуючої ознаки - «завдання великої матеріальної шкоди», яка ставиться в провину обвинуваченому. Тому суд вважає, що доводи сторони захисту щодо помилкової кваліфікації дій обвинуваченого не є вочевидь безпідставними, оскільки на даний час ст. 289 КК України не має такої кваліфікуючої ознаки, як «завдання великої матеріальної шкоди», яка ставиться в провину обвинуваченому.

Згідно листа голови благодійної організації «Благодійний фонд «Планета добра» від 09.02.2023, голова організації просить надати у користування: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:246:0036, площею 0,0645 га; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 83, 3 кв.м., для зберігання гуманітарних вантажів, як складських приміщень та розміщення тимчасово переміщених осіб і військовослужбовців ЗСУ.

Згідно листа голови громадської організації «Щира справа» від 29.01.2023, голова організації просить надати у безоплатне користування: легковий автомобіль «JAGUAR S-TYPE», номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 ; легковий автомобіль «MERCEDES-BENZ S 500» номер кузова НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , вищезазначені транспортні засоби будуть використовуватись для перевезення гуманітарних вантажів для військовослужбовців ЗСУ та тимчасово переміщених осіб.

Дана справа перебуває на розгляді суду з 4 березня 2021 року, тобто більше двох років, і весь цей час право обвинуваченого на вільне володіння майном обмежено.

Потерпілою заявлений до обвинуваченого цивільній позов про стягнення 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову потерпіла вказує, зокрема, що вона внаслідок злочинних дій обвинуваченого позбавлена права володіння, користування, та розпорядження автомобілем «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_7 » МВ. 6 грудня 2022 року судом вказаний автомобіль потерпілій повернутий.

Зважаючи на викладене, суд з урахуванням вимог ст. ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини, ст. 41 Конституції України, вважає, арешт майна, як втручання в право на мирне володіння майном обвинуваченого порушує справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, збереження арешту майна суперечить пропорційному співвідношенню між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що на теперішній час відсутні правові підстави для подальшого існування арешту усього зазначеного вище майна, а його застосування є неспівмірним заходом проти порушення конституційних прав ОСОБА_6 .

Також суд вважає, що для задоволення інтересів суспільно корисної діяльності благодійної організації «Благодійний фонд «Планета добра», найбільш сприятливим буде звільнення з-під арешту зазначених в її зверненні земельної ділянки та будинку.

Крім того, суд також вважає, що для задоволення інтересів суспільно корисної громадської організації «Щира справа» найбільш доцільним буде звільнення з-під арешту зазначеного в її зверненні автомобіля «MERCEDES-BENZ S 500».

На переконання суду повне скасування арешту може, в разі задоволення позову потерпілої, призвести до ускладнення виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.174, 369-372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника задовольнити частково.

Скасувати арешт та заборону власникам та уповноваженим особам розпоряджатися та користуватися майном, накладеними ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2020 року, а саме:

- земельну ділянку кадастровий номер :03:246:0036 площею (0,0645 га): для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 ;

- житловий будинок загальною площею (83,3 кв.м.): 45,3, житлова площа (кв.м.): 60,1, Опис: А-1 житловий будинок, паркан №1-2 за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Сільськогосподарська, будинок №66;

- легковий автомобіль марки MERSEDES-BENZ S 500 номер кузова (шасі) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 .

В іншій частині відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1