Дата документу 10.04.2023
Справа № 334/2519/22
Провадження № 1-кп/334/284/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника потерпілих ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №00000669 від 14.04.2022 року за обвинувачення м

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, українця, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, працюючого на посаді водія товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча база «Запоріжжя»», одруженого, який не має на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України

ВСТАНОВИВ:

14 квітня 2022 року, приблизно о 11 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи вантажним бортовим автомобілем "МАЗ 533605-221", реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині другорядної дороги вулиці Виробничої, зі сторони вулиці Карпенка-Карого в напрямку вулиці Магістральної в місті Запоріжжі.

Перед нерегульованим перехрестям вулиці Виробничої та вулиці Магістральної, водій ОСОБА_7 , зупинив керований автомобіль, надаючи перевагу в русі транспортним засобам, що здійснювали рух по проїзній частині головної дороги вулиці Магістральної, з метою подальшого виконання маневру повороту праворуч у напрямку автодороги Харків-Сімферополь.

В цей час, пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , почала перетинати проїзну частину вулиці Магістральної, рухаючись справа-наліво, відносно руху вантажного бортового автомобіля "МАЗ 533605-221", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

При повороті праворуч на проїзну частину вулиці Магістральної, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину, почав рух праворуч, не надав перевагу в русі останній, внаслідок чого скоїв передньою правою частиною кузова транспортного засобу наїзд на пішохода, з подальшим переїздом тіла потерпілої переднім правим колесом вантажного бортового автомобіля "МАЗ 533605-221", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги пп. 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, відповідно до яких: п. 10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 16.2: «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пп. 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо- транспортних пригод» № СЕ-19/108-22/3770-ІТ від 12.05.2022, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР, де ІНФОРМАЦІЯ_3 померла під наглядом лікарів.

Згідно висновку судової медичної експертизи трупа ОСОБА_9 №2885 від 23.06.2022: «Смерть ОСОБА_9 , настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток скелета та ушкодженнями внутрішніх органів, що супроводжувалося проявами шоку з подальшим розвитком поліорганної недостатності. Усі ушкодження, що виявлені у ОСОБА_9 утворилися від дії тупих предметів незадовго до надходження у лікарню, у своїй сукупності супроводжувалися проявами шоку та подальшим розвитком поліорганної недостатності, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя полягають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Наявні тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок дорожньо- транспортної події при наїзді транспортним засобом на пішохода».

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 286 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому. Пояснив, що цього дня, а саме 14 квітня 2022 року, приблизно о 11 годині 40 хвилин, він здійснював рух по проїзній частині другорядної дороги вулиці Виробничої, зі сторони вулиці Карпенка-Карого в напрямку вулиці Магістральної в місті Запоріжжі на вантажному бортовому автомобілю "МАЗ 533605-221", реєстраційний номер НОМЕР_1 . Перед нерегульованим перехрестям вулиці Виробничої та вулиці Магістральної, він зупинив автомобіль, надаючи перевагу в русі транспортним засобам, що здійснювали рух по проїзній частині головної дороги вулиці Магістральної, з метою подальшого виконання маневру повороту праворуч у напрямку автодороги Харків-Сімферополь. В цей час, пішохід почала перетинати проїзну частину вулиці Магістральної, рухаючись справа-наліво, відносно руху автомобіля. При повороті праворуч на проїзну частину вулиці Магістральної, він не побачив пішохода, яка перетинала проїзну частину та почав рух праворуч, а відчувши удар, зупинив транспортний засіб та побачив, що наїхав на пішохода. Підійшовши до потерпілої, він попрохав викликати поліцію та швидку допомогу. Намагався надати допомогу потерпілій. Весь час перебування потерпілої у лікарні, він оплачував лікування згідно протоколу лікарів. Здавав кров для переливання. Відшкодував 33 000 тисячі гривень потерпілому ОСОБА_4 моральної шкоди. Щиро просить вибачення у родини загиблої Просить суд його суворо не карати, обрати покарання не пов`язане із реальним позбавленням волі.

Заслухавши показання обвинуваченого ОСОБА_7 , що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо встановлення фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасники судового провадження не заперечують проти цього, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів у справі.

Учасникам розгляду справи роз`яснено, що вони позбавлені права оспорювати обставини, які не оспорювались ними під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним згідно з положеннями ч.3 ст.349 КПК України.

Суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, враховуючи покази обвинуваченого про визнання вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведеною повністю і вважає, що його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Суд звертає увагу, що диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна.

Злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, зокрема порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків та перебувають із ними у причинно-наслідковому зв`язку.

Відповідно, об`єктивна сторона вчиненого обвинуваченим складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (смерть потерпілого - ч. 2), причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Протиправне діяння обвинуваченого полягає в порушенні правил дорожнього руху, зокрема вчинено шляхом у вчиненні дій, заборонених правилами ( керування транспортним засобом у стані сп`яніння, перевищення швидкості руху транспорту) та у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки та ).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного суду від 21.08.2019 у справі № 682/956/17.

За змістом закону порушення Правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог Правил дорожнього руху або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільне небезпечних наслідків - заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту та спричиненими наслідками.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується необережною формою вини, що визначається характером ставлення до наслідків. Сама ж дія або бездіяльність при порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту можуть бути як умисними, так і вчиненими з необережності.

Показами обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду встановлено, що 14 квітня 2022 року, приблизно о 11 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи вантажним бортовим автомобілем "МАЗ 533605-221", реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині другорядної дороги вулиці Виробничої, зі сторони вулиці Карпенка-Карого в напрямку вулиці Магістральної в місті Запоріжжі, порушив вимоги пп. 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, відповідно до яких: п. 10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 16.2: «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку», внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода - потерпілу ОСОБА_9 . В подальшому внаслідок тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток скелета та ушкодженнями внутрішніх органів, що супроводжувалося проявами шоку з подальшим розвитком поліорганної недостатності, яка призвела до смерті ОСОБА_9 .

Таким чином, з урахуванням показів обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у вчиненому злочині визнав повністю, суд вважає доведеним факт порушення ним вимог п.п. 10.1; 16.2 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наступила смерть потерпілої ОСОБА_9 , тобто вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли в суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.

За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обираючи покарання обвинуваченому суд враховує характер та тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, а також те, що обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні злочину, раніше не судимий, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, шкоду потерпілому (родині загиблої) частково відшкодував, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд приходить до висновку про можливість виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

До вказаних висновків суд прийшов, зокрема, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року, Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У кримінальному провадженні № 167/341/16-к у постанові від від 24 травня 2018 року, Верховний суд вказав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.

Слід також вказати, що у кримінальних провадженнях №654/763/17 у постанові від 24 жовтня 2018 року, №346/356/18 у постанові від 12 лютого 2019 року, №166/937/16-к у постанові від 26 квітня 2018 року, №125/1133/17 у постанові від 29 січня 2019 року, Верховний суд дійшов висновку, що навіть за умови вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у судів були підстави для застосування правових приписів ст.75 КК України та звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 на час розгляду кримінального провадження добровільно відшкодував частково шкоду родині загиблої, потерпілі у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 претензій майнового характеру до обвинуваченого не мають. Крім цього, потерпілі не наполягали на застосуванні стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі.

Посткримінальна поведінка обвинуваченого є виключно позитивною. Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував завдану шкоду.

На підставі наведеного, а також враховуючи характеризуючі дані особи винного, який на час розгляду справи повністю визнав свою вину, а, отже, готовий нести кримінальну відповідальність, з урахуванням пом`якшуючих обставин у вигляді щирого каяття, часткового відшкодування шкоди, а також позицію прокурора щодо обрання міри покарання у виді позбавлення волі та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а також думку потерпілих, суд вважає можливим виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд враховує думку прокурора та потерпілих, які просили не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання, суд приходить до висновку про недоцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Так, з аналізу характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, враховуючи обставини кримінального правопорушення, а також той факт, що діяльність обвинуваченого пов`язана з керуванням транспортним засобом, для нього та його сім`ї наявність права керування транспортним засобом є необхідним для отримання джерела доходу, суд приходить до висновку про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до ст. 128,129 КПК Українисуд вирішує цивільний позов в кримінальному провадженні.

Статтею 127 КПК України встановлюється, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення, шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатом розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідност. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та (або) моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідност. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідност. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті, яка передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Потерпілими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заявлені цивільні позови про відшкодування моральної шкоди в розмірі 190 000 гривень кожному.

Свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди потерпілі обґрунтовують глибиною страждань та болю, що вони зазнали після смерті матері та істотністю змін в укладі життя.

В судовому засіданні потерпілі позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_6 підтримав позови його довірителей.

Обвинувачений ОСОБА_7 позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування заподіяної моральної шкоди визнав частково, вказав, що він і вподальшому буде відшкодувати моральну шкоду, але розмір 190 000 кожному, для нього непомірний тягар, оскільки він працює один в родині, має заробітну платю у розмірі 6500 гривень на місяць, має непрацездатних батьків похилого віку. На теперішній час він сплатив 33000 гривень моральної шкоди потерпілому ОСОБА_4 . Просив суд зменшити розмір відшкодування.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд враховує наступне.

Суд прийшов до висновку щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення та наявності вини обвинуваченого ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, під час керування ним транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 .

Згідно з положеннями ч. 1ст. 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пунктах 3, 5Постанови N 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд приходить до висновку про наявність у потерпілих, протягом тривалого періоду часу, моральних страждань і переживань, оскільки останні, у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого відносного їх члена сім`ї, - втратили матір, що призвело до істотних змін в їх житті. Всі ці обставини негативно позначилися на моральному стані потерпілих.

Відповідно до ч. 2ст. 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з положеннями ч. 3ст. 23 ЦК Україниморальна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

У зв`язку з характером і глибиною душевних, емоційних, моральних страждань, які перенесли потерпілі, їх тривалістю, ґрунтуючись на принципах розумності, виваженості і справедливості суд вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст. ст. 23,1167 ЦК України, відповідно до ст. ст. 128,368 КПК України, на користь потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягає стягненню моральна шкоди в розмірі 50 000 гривень кожному. Проте, слід зазначити, що потерпілому ОСОБА_4 відшкодовано 33 000 гривень моральної шкоди, що підтверджується розписками ОСОБА_4 , написаними ним власноручно та підтверджено ним у суді, тому з визначеної судом суми моральної шкоди, потерпілому ОСОБА_4 слід стягнути 17000 гривень.

Відповідно до ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат, які згідно ч. 1ст. 124 КПК Українивідшкодовуються обвинуваченим.

Відповідно дост. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, в пункті 4 "Гонорар адвоката" Договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2016 року, укладеного між потерпілими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_6 , не визначено розмір оплати (фіксований розмір, погодинна оплата) гонорару адвоката, а зазначено, що на розмір гонорару впливають строки та результат вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар адвоката погоджується взаємною угодою сторін.

Потерпілими не надано суду в повному обсязі доказів на підтвердження позовних вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу (належне документальне підтвердження обрахунку витрат на правову допомогу), а тому у зв`язку із недотриманням вимогстатті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність " при укладенні договорів про надання правових послуг адвоката, суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість та розумність розміру сплаченого гонорару.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цивільного позову в цій частині.

Долю речового доказу потрібно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Питання про скасування арешту майна слід вирішити в порядку ст. 174 КПК України.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити від відбування даного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в частині стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, а у задоволенні позову в частині стягнення судових витрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 17 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 , у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 50 000 гривень.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Процесуальні витрати по справі за проведення судових експертиз в сумі 2059,44 гривень підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави.

Речовий доказ - автомобіль "МАЗ 533605-221", реєстраційний номер НОМЕР_1 , що переданий в процесі проведення досудового розслідування обвинуваченому під зберігальну розписку - передати власнику за належністю.

Скасувати арешт майна, накладений на автомобіль марки "МАЗ 533605-221", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Продовольча база «Запоріжжя», накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18.04.2022 року.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Запорізького Апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1