ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю учасників судового провадження:

секретаря

судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000131 від 21.07.2020 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2022 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , із загальною середньою освітою, одруженого, водія ТОВ «Нова Пошта», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскарженого судового рішення.

Вироком Герцаївського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 встановлено рахувати з моменту його фактичного затримання.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 580890 грн 87 коп та моральну шкоду на суму 500 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судових експертиз на суму 6864 грн 90 коп.

Вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

___________________________________________________________________________________

ЄУНСС: 714/80/21 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_10

Провадження №11-кп/822/62/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи апелянта.

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 та вичерпанням можливості їх отримати.

На підтримку своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження однобічно, з обвинувальним нахилом, упереджено розглянув обставини справи та ухвалив незаконний та неправосудний вирок.

Посилається на те, що докази, які судом поставлені в основу обвинувачення ОСОБА_6 , не доводять його вину, а лише свідчать про факт автопригоди, оскільки дії обвинуваченого не пов`язані з порушеннями ПДР.

Звертає увагу на недопустимість доказів у кримінальному провадженні, оскільки відомості до ЄРДР внесені слідчою ОСОБА_11 , яка повідомила про підозру ОСОБА_6 , а згідно реєстру матеріалів досудового розслідування ці документи складені слідчим ОСОБА_12 , якому не надано повноваження на проведення досудового розслідування.

Також вказує, що на момент ознайомлення у матеріалах кримінального провадження була відсутня постанова про призначення прокурора, і цей документ не був відкритий стороні захисту у порядку ст.290 КПК України, що також тягне за собою недопустимість доказів.

Зазначає про неповноту судового розгляду та не викладення у вироку суду показань потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які в суді не змогли вказати, з якою швидкістю рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_6 .

За таких обставин, на думку захисту, покладення в основу вихідних даних для експертизи швидкості руху автомобіля ОСОБА_6 90-100 км/год є безпідставним.

Посилаючись на висновок експертизи №494а від 05.11.2020, звертає увагу на те, що згідно вихідних даних, вказаних водієм ОСОБА_6 , у нього не було можливості уникнути зіткнення навіть при швидкості руху 50 км/год.

Також вказує, що в діях водія ОСОБА_6 відсутні порушення п.п.1.5, 2.3б ПДР, оскільки він врахував дорожню обстановку, збільшивши боковий інтервал з автобусом, а, виявивши небезпеку пішохода ОСОБА_8 зреагував, застосувавши екстрене гальмування та зманеврувавши вліво.

Зазначає, що суд, хоча і встановив, однак належним чином не врахував дії пішохода ОСОБА_8 , яка порушила ПДР, що перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП, не встановив ступінь вини кожного учасника ДТП, не врахував ці обставини при призначенні покарання та вирішенні цивільного позову.

Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_6 сприяв досудовому розслідуванню, надав допомогу потерпілій після ДТП, частково відшкодував потерпілій завданий збиток на суму 20 000 грн., характеризується виключно позитивно, не судимий, офіційно працевлаштований, одружений, ніколи не притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Поза увагою районного суду залишився і висновок органу пробації.

Щодо задоволення цивільного позову потерпілої в частині відшкодування матеріальної шкоди, то зазначає, що у додатку до позовної заяви наявний лише рахунок-фактура, а не підтверджене замовлення протеза стегна, а тому витрати матеріального характеру вважає не доведеними.

Таким чином, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю.

На апеляційну скаргу захисника прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_15 подав заперечення, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін, наводячи власні доводи на спростування вимог апелянта.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , 20 липня 2020 року, близько 18 год 45 хв, на порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 «б», «д», 12.4 Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем марки «Geely МК Cross» номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись в світлу пору доби автодорогою сполученням «Чернівці-Герца-КПП «Дяківці»», зі сторони м.Чернівці в напрямку м.Герца, проїжджаючи с.Цурень, Герцаївського району та наближаючись до будинку № 52, що на Центральній вулиці, перевищив дозволену в населеному пункті швидкість руху, не врахував дорожньої обстановки та неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, проявив самовпевненість у своїх діях, своєчасно не виявив небезпеку для руху яку він об`єктивно спроможний був виявити пішохода ОСОБА_8 , яка вийшла із-за передньої частини маршрутного автобуса й перетинала проїзну частину дороги, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на останню в межах проїзної частини. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, як такі що небезпечні для життя.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України порушення особою, яка керує транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, через що потерпілій ОСОБА_8 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 заперечили проти апеляційної скарги, просили залишити без змін вирок районного суду.

Мотиви Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, заслухавши учасників судового засідання у судових дебатах, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла наступного.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

До початку апеляційного розгляду захисник подав клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні з тих підстав, що суд першої інстанції не надав їм належної оцінки.

Водночас, під час обґрунтування поданого клопотання, захисник зазначив, що не наполягає на повторному безпосередньому дослідженні доказів, однак просить надати їм належну оцінку у нарадчій кімнаті.

Розглядаючи клопотання захисника, колегія суддів звертає увагу, що, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Тобто, обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження судом першої інстанції, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень при їх дослідженні.

Колегією суддів встановлено що судом першої інстанції було попереджено про кримінальну відповідальність свідків у кримінальному і детально допитано, у тому числі, і стороною захисту, їхні показання були безпосередньо отримані районним судом та викладені у вироку.

Що стосується повторного дослідження письмових доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження, то перелічені захисником документи були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції за участю сторін, та їм надана відповідна правова оцінка.

Під час апеляційного розгляду захисник підтвердив, що брав участь під час дослідження доказів у суді першої інстанції, мав можливість висловлювати зауваження та клопотання, права сторони захисту судом не були обмежені.

Таким чином, незгода сторони захисту з оцінкою заявлених в апеляційній скарзі доказів не є підставою для їх повторного дослідження, оскільки неповноти і порушень при їх дослідженні в районному суді колегією суддів не встановлено.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повній мірі.

Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину за ч.2 ст.286 КК України не визнав і в районному суді надав показання, що 20 липня 2020 року їхав на автомобілі «Geely МК Cross» д.н.з. НОМЕР_1 з нареченою в напрямку з м.Чернівці до м.Герца зі швидкістю близько 70 км/год. Автобус та пасажирів, які вийшли позаду нього, побачив здалеку. Наближаючись до автобуса, за 10-15 м для безперешкодного об`їзду автобуса перемістився лівіше до зустрічної смуги, знявши ногу з педалі акселератора. Наблизившись впритул до автобуса, побачив, що спереду автобуса вибігла потерпіла. Для уникнення наїзду вивернув кермо вліво, застосував екстрене гальмування, однак сталося зіткнення. Зупинившись, вийшов з автомобіля, підійшов до потерпілої, разом з водієм автобуса зупинили автомобіль, на якому потерпілу доставили до лікарні. Після госпіталізації потерпілої повернувся на місце події. Вважає, що ДТП сталася з вини потерпілої, оскільки вона порушила ПДР, переходячи дорогу у невстановленому місці і не впевнилась у відсутності транспорту. Цивільний позов не визнає, вважає його неспіврозмірним щодо коштів, які необхідні на протезування та реабілітацію. Відшкодував потерпілій 20 000 грн у рахунок понесених витрат на лікування.

Незважаючи на невизнання вини, районний суд дійшов вірного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження сукупності доказів.

З показань потерпілої ОСОБА_8 в суді першої інстанції встановлено, що 20 липня 2020 року вона їхала на маршрутному автобусі з м.Чернівці до с.Цурень. На зупинці вийшла з автобуса через передні двері, зупинилась на відстані близько 1 м від передньої частини автобуса, подивилась в обидва боки дороги. Переходячи дорогу звичайним кроком, побачила на відстані близько 100 м автомобіль темного кольору. Коли пройшла лінію дорожньої розмітки, її майже одразу було збито автомобілем під керуванням обвинуваченого, який рухався на великій швидкості. Просила призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі.

З показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 встановлено, що вони були очевидцями того, як автомобіль під керуванням ОСОБА_6 збив пішохода ОСОБА_8 , на зустрічній смузі руху. Підтвердили, що ОСОБА_8 перед виходом на проїжджу частину подивилась у напрямку м.Чернівці на предмет наявності інших транспортних засобів. При цьому, свідок ОСОБА_14 додав, що бачив автомобіль обвинуваченого на відстані у дзеркалі заднього виду, і з урахуванням того, що автобус стояв на узбіччі, вважає, що ДТП можна було б уникнути, якби обвинувачений рухався з допустимою швидкістю.

З дослідженого районним судом протоколу огляду місця події від 20.07.2020 встановлена ділянка дороги, де сталася ДТП, зафіксовано дорожню обстановку, розташування автобуса та автомобіля ОСОБА_6 , механічні пошкодження автомобіля «Geely МК Cross» д.н.з. НОМЕР_1 , слідову обстановку на дорозі та узбіччі.

Згідно висновку експерта №330-А від 28.07.2020, автомобіль «Geely МК Cross» д.н.з. НОМЕР_1 знаходився цілком у працездатному стані, несправностей, які б спричинили ДТП, не встановлено.

Відповідно до висновку експерта №332-А від 06.08.2020, наїзд на пішохода автомобілем марки «Geely МК Cross» д.н.з. НОМЕР_1 відбувся на лівій смузі в напрямку м.Герца.

З висновку експерта №336-А вбачається, що швидкість автомобіля «Geely МК Cross» д.н.з. НОМЕР_1 за умови руху в загальмованому стані до початку слідоутворення була не меншою ніж 70,8 78,2 км/год, а при умові руху автомобіля в стані заносу без застосування водієм ОСОБА_6 гальмування швидкість до початку слідоутворення була не меншою ніж 69,7 76,5 км/год.

Згідно висновку судово-медичної експертизи, в результаті наїзду потерпіла ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, зокрема, у вигляді саден в лобній ділянці тулуба, синців в ділянці великої статевої губи, на задньо-латеральній поверхні лівого стегна, забійної рани лобкової ділянки, розриву в крижово-клубовому з`єднанні справа, трансфорамінального уламкового перелому крижової кістки зліва, перелому правої лонної кістки з порушенням цілісності тазового кільця, переломів сідничних кісток, травматичного шоку, травматичної ампутації правої гомілки. Вказані тілесні ушкодження виникли у ОСОБА_8 в результаті дії твердих тупих предметів, цілком можливо внаслідок дорожньо-транспортній пригоді та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як такі що небезпечні для життя.

Висновками експертиз №111-мк та №112-мк встановлено взаємне розташування потерпілої та автомобіля «Geely МК Cross» д.н.з. НОМЕР_1 у момент первинного контакту.

Висновком комплексної судово-медичної експертизи №117 встановлено, що тілесні ушкодження на тілі потерпілої могли утворитися внаслідок дотичного удару передньою правою частиною автомобіля «Geely МК Cross» д.н.з. НОМЕР_1 з правою задньо-боковою поверхнею тіла потерпілої на рівні тазу. Безпосередньо перед наїздом ОСОБА_8 перебувала у вертикальному положенні і була обернена до транспортного засобу правою задньо-боковою поверхнею тіла.

Судом першої інстанції також досліджено протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , де вони відтворили обставини та механізм ДТП та зроблено висновок про їх відповідність показанням, наданим безпосередньо у суді.

Окрім цього, з дослідженого районним судом висновку судової автотехнічної експертизи №494-А від 05.11.2020, у діях ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам п.12.4 ПДР, що з технічної точки зору перебувало у причинному зв`язку з настанням ДТП.

У своїй апеляційній скарзі захисник стверджує про те, що докази у кримінальному провадженні є недопустимим, а вина ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України недоведена, однак такі твердження є необґрунтованими і відхиляються апеляційним судом.

Зокрема, захисник посилається на те, що у кримінальному провадженні процесуальні дії здійснювала слідча ОСОБА_12 , не уповноважена на проведення досудового розслідування, однак колегія суддів зауважує, що ОСОБА_11 , яка зазначена у постанові про створення слідчої групи, та ОСОБА_12 це одна й та сама слідча, яка змінила прізвище після одруження, як про те роз`яснив прокурор у запереченнях до апеляційної скарги.

На підтвердження цього факту прокурором у судовому засіданні надано лист з Герцаївського сектору Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області, згідно якого ОСОБА_11 зверталася за отриманням адміністративної послуги оформлення паспорту громадянина України у зв`язку зі зміною прізвища на « ОСОБА_16 » після укладання шлюбу.

Необґрунтованими є і зауваження захисника про те, що на момент відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту у порядку ст.290 КПК України була відсутня постанова про призначення прокурора чи групи прокурорів, що зумовлює недопустимість усіх доказів, зібраних протягом досудового розслідування.

Апеляційним переглядом встановлено, що в матеріалах кримінального провадження містяться постанови про призначення прокурора від 21.07.2020 та про призначення групи прокурорів від 09.11.2020.

Відомості про прийняття постанови про призначення прокурорів містяться і в реєстрі матеріалів досудового розслідування, який доданий до обвинувального акту, копії якого надані під розписку стороні захисту.

Окрім цього, представник потерпілого як у районному, так і в апеляційному суді послідовно стверджував, що при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження він ознайомився також і з вказаними постановами.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що вказані процесуальні рішення відкриті стороні захисту під час судового розгляду, та захист мав можливість реалізувати принцип змагальності та висловити свою позицію щодо доведеності порушень, якщо вони мали місце.

Ознайомившись зі змістом вищевказаних постанов, сторона захисту звернулась з клопотанням про відвід прокурора та про недопустимість доказів у кримінальному провадженні, ці клопотання були належно розглянуті судом, та їм надана вмотивована оцінка у вироку.

На переконання колегії суддів, невідкриття цих постанов стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України, а надання їх до ознайомлення на стадії судового розгляду не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, не свідчить про неповноважність прокурора на стадії досудового розслідування та автоматично не зумовлює визнання доказів недопустимими.

Захисник також вказує на те, що ОСОБА_6 не мав технічної можливості уникнути ДТП, посилаючись на висновок експертизи №604-А, яка була надана у суд першої інстанції.

Проте, колегія суддів зауважує, що вказана експертиза була проведена за клопотанням захисника ОСОБА_7 , а не у межах досудового розслідування, та вихідні дані для експертизи були надані лише стороною захисту.

Районний суд дослідив та обґрунтовано відхилив зазначений висновок і поклав в основу вироку висновок №494-А від 05.11.2020, для якого було надано більш широкий обсяг вихідних даних, зокрема, показання обвинуваченого, свідків і потерпілої, протоколи слідчих експериментів, матеріали кримінального провадження, висновки інших попередньо проведених експертиз.

Оспорюючи висновок експертизи №494-А, захисник наголошує, що в частині дослідження механізму ДТП у ньому зазначено про те, що дещо перевищена швидкість, з якою рухався водій ОСОБА_6 не перебуває у причинному зв`язку із настанням ДТП.

Однак, колегія суддів зауважує, що такі розрахунки були проведені експертом у ході перевірки відомостей, наданих зі слів ОСОБА_6 щодо часу виявлення ним небезпеки пішохода. При цьому, як вбачається з п.3 зазначеного висновку, водій ОСОБА_6 взагалі не надав відомостей про швидкісний режим керованого ним автомобіля, а тому, хоча його покази і можуть бути технічно спроможними, у ході експертного дослідження їх неможливо підтвердити або спростувати.

У свою чергу, показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 містять повні відомості щодо механізму розвитку ДТП, швидкості руху обвинуваченого та місця зіткнення, є технічно спроможними, узгоджуються з іншими наданими на дослідження висновками експертиз і дозволили експерту встановити, що в діях водія ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам п.12.4 ПДР, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП.

Захисник в апеляційній скарзі також стверджує, що судом допущено неповноту судового розгляду, оскільки не викладено показання потерпілої і свідків, які в суді вказували, що не можуть визначити швидкість автомобіля, на якому рухався ОСОБА_6 .

Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, виходячи з того, що судом першої інстанції співставлено показання потерпілої і свідків з протоколами слідчих експериментів за участю свідків на досудовому розслідуванні і зроблено висновок про їх взаємоузгодженість.

Окрім цього, суд зауважує, що слідчі експерименти за участю свідків були проведені невдовзі після дорожньо-транспортної пригоди, а показання були надані районному суду більш ніж через два роки після подій, а тому останні за часом показання могли бути менш детальними, аніж ті, що були надані у ході слідчого експерименту та зафіксовані у протоколі.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для визнання показань вказаних учасників кримінального провадження неналежними доказами та погоджується з тим, що вони доводять вину ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України.

Щодо посилання апеляційної скарги на порушення пішоходом ОСОБА_8 ПДР, яке перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням ДТП, то колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції дійсно врахував, що в діях потерпілої ОСОБА_8 наявні порушення п.п.4.8, 4.14а ПДР, однак констатував, що такі порушення не свідчать про невинуватість водія ОСОБА_6 , з чим погоджується і апеляційний суд.

Порушення правил іншим учасником дорожнього руху, в даному випадку пішоходом, не означає, що водій ОСОБА_6 був вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася, у тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником.

З показань як самого обвинуваченого ОСОБА_6 , так і потерпілої та свідків під час проведення слідчих експериментів встановлено, що водій рухався зі швидкістю, яка значно перевищувала дозволену у межах населеного пункту, що у свою чергу негативно вплинуло на його здатність своєчасно виявити небезпеку для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, та відреагувати на неї.

Побачивши, що на узбіччі дороги знаходився автобус, з якого виходили пасажири, водій ОСОБА_6 був зобов`язаний врахувати цей фактор і здійснити відповідні заходи для того, щоб переконатися у безпечності проїзду вказаної ділянки дороги, а не продовжувати рухатися з перевищенням дозволеної швидкості руху, що обмежувало його здатність оцінити потенційну небезпеку.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Під час апеляційного суду захисник звертав увагу на те, що потерпіла ОСОБА_8 не брала участь у проведенні слідчого експерименту, що на його думку, свідчить про неповноту досудового розслідування, однак колегія суддів враховує, що потерпіла протягом 4-х місяців після ДТП була змушена перебувати у лежачому нерухомому стані у зв`язку із численними переломами кісток, а після того протягом трьох місяців проходила реабілітацію.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що зібрані стороною обвинувачення та безпосередньо досліджені районним судом докази, всупереч доводам сторони захисту, є належними, достовірними та допустимими, а у своїй сукупності взаємоузгодженими і достатніми для доведеності вини ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України поза розумним сумнівом.

Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, то воно відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України.

При призначенні покарання суд врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином.

Відомостями про особу обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, офіційно працює, позитивно характеризується, не перебуває на обліках у нарколога та психіатра.

Обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, районним судом не встановлено.

Враховано судом і наслідки вчиненого кримінального правопорушення, оскільки потерпілій ОСОБА_8 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні в момент заподіяння, призвели до тяжких непоправних наслідків.

Також суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги поведінку ОСОБА_6 після вчиненого кримінального правопорушення, який, хоч і супроводжував потерпілу до лікарні після ДТП, однак не визнав свою вину, не засудив свій вчинок, не попросив пробачення у потерпілої, з показань ОСОБА_8 жодного разу не цікавився її самопочуттям, а також не допоміг відшкодувати непомірно високі витрати на лікування та реабілітацію, оскільки сплачені 20 000 грн є несуттєвою сумою відносно фактично понесених нею витрат.

Колегія суддів також зауважує, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 не свідчить про його бажання виправитись та загладити свою провину, оскільки під час апеляційного розгляду останній, вважаючи потерпілу винуватицею у ДТП, заперечував свою вину у вчиненому, зазначав, що потерпіла завищила вимоги щодо відшкодування витрат на протез та ставив під сумнів той факт, що вона проходила тривалу реабілітацію в корсеті.

Урахував суд першої інстанції і думку потерпілої ОСОБА_8 , яка послідовно наполягала на призначенні ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі як справедливу міру відповідальності за вчинений злочин, непоправні наслідки та зневажливу поведінку обвинуваченого.

Всупереч доводам апеляційної скарги районний суд врахував ступінь вини і потерпілої ОСОБА_8 , яка теж не дотрималась ПДР та, з врахуванням викладених обставин, призначив покарання ближче до мінімальної межі санкції ч.2 ст.286 КК України із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів також враховує висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі, на який посилається сторона захисту, однак зауважує, що в сукупності з іншими обставинами справи та даними про особу обвинуваченого цей висновок не може бути визначальним при призначенні покарання обвинуваченому.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо наявності обставин, які пом`якшують покарання надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину та часткове відшкодування заподіяної шкоди колегія суддів враховує, однак вважає, що вони не можуть слугувати підставою для пом`якшення призначеного покарання, зважаючи на обставини, які наведені вище.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, хоча і відноситься до злочинів вчинених з необережності, однак належить до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, полягає в тому, що вчинюється джерелом підвищеної небезпеки, і в даному випадку внаслідок грубого порушення ПДР обвинуваченим, які він як водій повинен неухильно виконувати, призвело до відповідних наслідків, що стосуються охоронюваної державою найважливішої соціальної цінності життя і здоров`я людини, у виді спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент їх заподіяння.

З огляду на зазначене, твердження сторони захисту щодо суворості призначеного покарання обвинуваченому є необґрунтованими.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Висновок суду з приводу наявності підстав для часткового задоволення цивільного позову потерпілої до обвинуваченого є також належним чином обґрунтованим.

Вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції врахував документально підтверджені матеріальні витрати потерпілої на лікування, протезування та реабілітацію, ступінь вини ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також сплачені обвинуваченим кошти в сумі 20 000 грн.

Всупереч доводам апеляційної скарги, потерпіла у судовому засіданні апеляційного суду підтвердила факт придбання протезу згідно квитанції, доданої до позовної заяви.

Виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, беручи до уваги глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, які зумовлені отриманими внаслідок ДТП тяжкими тілесними ушкодженнями, тривалий період лікування та відновлення здоров`я, істотне порушення її нормальних, звичних життєвих зв`язків, суд дійшов вмотивованого висновку щодо стягнення на користь потерпілої моральної шкоди на суму 500 000 грн.

Таким чином, цивільний позов вирішено районним судом у відповідності до ст.ст.128-129 КПК України та належним чином вмотивовано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування рішення та закриття кримінального провадження, як про те просить захисник в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, якими захист обґрунтовує необхідність закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , були предметом розгляду суду першої інстанції та знайшли своє відображення у вироку, з наведенням мотивів їх відхилення.

За таких обставин, у задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити, а вирок суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Взяти ОСОБА_6 під варту в залі суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 08 березня 2023 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий [підпис] ОСОБА_1

Судді [підпис] ОСОБА_2

[підпис] ОСОБА_3

Згідно з оригіналом

Суддя Чернівецького

апеляційного суду _________________ ОСОБА_1

(посада) (М.П., підпис) (ПІБ)

10.03.2023 року

(дата засвідчення копії)