КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1359/2023
Категорія - ч. 2 ст. 190 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року у кримінальному провадженні №0011793 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 190 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , тимчасово

проживав за адресою:

АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 190 КК України, та йому призначено покарання: за ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні, залишено без розгляду заяву потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди.

Суд визнав доведеним, що у невстановлені час та місці у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами, шляхом обману.

Далі у вересні 2018 року (більш точну дату не встановлено) у невстановлений час з метою реалізації свого протиправного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_9 прибув до житлового будинку АДРЕСА_3 , де познайомився з ОСОБА_11 , та з метою заволодіння грошовими коштами запропонував йому проведення ремонтних робіт, а саме утеплення квартири АДРЕСА_4 , не маючі на меті проведення ремонтних робіт в обсягах домовленості. На вказану пропозицію ОСОБА_9 , не усвідомлюючи справжнього наміру останнього, ОСОБА_11 погодився.

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, 06 жовтня 2018 року приблизно о 17 годині, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_11 гроші в сумі 8 000 гривень, після чого, не маючи намірів їх повертати, залишив місце вчинення кримінального правопорушення, вказаними грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_11 матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, 01 жовтня 2018 року у невстановлений час з метою реалізації свого протиправного умислу, спрямованого на повторне заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами шляхом обману, ОСОБА_9 прибув до житлового будинку АДРЕСА_3 , де познайомився з ОСОБА_10 , та з метою заволодіння грошовими коштами звернувся до неї з пропозицією проведення ремонтних робіт, а саме утеплення квартири АДРЕСА_5 , не маючі на меті проведення ремонтних робіт в обсягах домовленості. На вказану пропозицію ОСОБА_9 , не усвідомлюючи справжнього наміру останнього, ОСОБА_10 погодилась.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, приблизно о 14 годині 13 жовтня 2018 року, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 4 000 гривень, після чого, не маючи намірів їх повертати, залишив місце вчинення кримінального правопорушення, вказаними грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальної шкоди на вказану суму.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , посилаючись виключно на суворість призначеного покарання, просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Києва в частині призначення покарання і застосувати до покарання ст. 75 КК України, на підставі якої звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

За позицією обвинуваченого, при призначенні йому покарання суд у достатній мірі не врахував, що він раніше не судимий, щиро розкаявся, має бажання та можливість відшкодувати завдану потерпілим шкоду.

Як зазначає обвинувачений, він у повній мірі усвідомив неправомірність своїх дій, пожалкував про скоєні правопорушення через отримання суспільного осуду, що змусив його змінити підхід до заробітку.

Посилаючись на принципи індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, ОСОБА_9 з урахуванням даних про особу та пом`якшуючих покарання обставин вважає, що покарання для нього із застосуванням ст. 75 КК України та іспитовим строком тривалістю 1 рік, буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання, тобто досягнення мети покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення прокурора та потерпілої щодо апеляційних вимог, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_9 у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві) та вчиненні аналогічних дій повторно, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, при цьому ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 1 та ч. 2 ст. 190 КК України.

Що стосується покарання, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК України (в чинній на час вчинення кримінальних правопорушень редакції) передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити відповідне рішення.

Як убачається з матеріалів провадження та змісту вироку, визначаючи ОСОБА_9 захід примусу, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є проступком, а інше нетяжким злочином; характер та мотив скоєних діянь; відношення обвинуваченого до вчиненого; думку потерпілих; відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання; особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, та обґрунтовано призначив йому покарання у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 190 КК України та позбавлення волі за ч. 2 ст. 190 КК України у мінімальних розмірах, застосувавши на підставі ч. 1 ст. 70 КК України при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Крім того, врахувавши дані про особу обвинуваченого, його процесуальну поведінку під час судового розгляду, зокрема ухилення від явки до суду, а також те, що ОСОБА_9 мав реальний час та змогу усунути заподіяні збитки, однак не здійснив для цього жодних дій, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_9 повинні відбуватися в умовах ізоляції від суспільства і з таким висновком колегія суддів погоджується, вважаючи його достатньо обґрунтованим у вироку.

Доводи обвинуваченого про те, що він щиро розкаявся, є непереконливими, оскільки вину у вчиненні кримінальних правопорушень він в суді не визнав, пробачення у потерпілих не попросив та з 2018 року до цього часу не відшкодував, навіть не розпочав відшкодовувати, завдану потерпілим матеріальну шкоду, а процесуальна поведінка обвинуваченого переконливо свідчить про бажання взагалі уникнути відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення.

Такі обставини в сукупності з фактичними обставинами кримінальних правопорушень спростовують твердження апеляційної скарги про те, що обвинувачений може виправитися в умовах застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи викладене, колегією суддів не встановлено неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а доводи обвинуваченого про суворість покарання є необґрунтованими, отже його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року щодо нього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4