Номер провадження: 11-кп/813/996/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

осіб, яким сторона захисту просить передати обвинуваченого на поруки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0003930 від 16.12.2019 року щодо ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

встановив:

В Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0003930 від 16.12.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2023 року, в порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 20.04.2023 року, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 221 (двісті двадцять один) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 593164 (п`ятсот дев`яносто три тисячі сто шістдесят чотири) гривні.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, а саме: обвинувачені можуть здійснювати спроби переховування від суду; а також незаконно впливати на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у кримінальному провадженні. Суд першої інстанції також послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченим злочину, розмір завданої шкоди та на матеріали, що характеризують особи обвинувачених.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжний захід на інший, не пов`язаний із триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_7 посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що обвинувачення є необґрунтованим, а ризики, які б могли слугувати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого відсутні.

Щодо руху скарги в суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2023 року справу розподілено для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_15 , судді: ОСОБА_16 , ОСОБА_17

15.03.2023 року на підставі службової записки судді ОСОБА_15 , з метою недопущення порушення строків розгляду справи у зв`язку із перебуванням його у відпустці, замінено головуючого суддю ОСОБА_15 , та визначено колегію суддів у складі: ОСОБА_2 , ОСОБА_16 ОСОБА_17

17.03.2023 року на підставі службової записки судді ОСОБА_2 , замінено суддів-учасників колегії суддів: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , на постійно-діючу колегію суддів у склад якої входять: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.03.2023 року постановлено розгляд вказаної апеляційної скарги провести в режимі одночасної відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_12 .

Однак, 10.04.2023 року відео конференційний зв`язок із ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не відбувся з технічних причин. Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та прокурор ОСОБА_6 не заперечували проти здійснення розгляду без відео конференції та без участі обвинуваченого ОСОБА_12 .

В судовому засіданні апеляційного суду захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також заявили клопотання про передачу на поруки обвинуваченого ОСОБА_12 поручителям: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 заперечував проти передання обвинуваченого на поруки, а також подав письмові заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , просив відмовити в її задоволенні, а ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; розглянувши клопотання сторони захисту про передачу на поруки обвинуваченого; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, за трьома епізодами, за кваліфікуючими ознаками: умисне пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу, що заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, організованою групою.

Відповідно до ст.12 КК України вказане кримінальне правопорушення відноситься до тяжких злочинів.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_12 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_12 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у кримінальному провадженні.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи сторони захисту про недопустимість доказів у кримінальному провадженні, в тому числі і з урахуванням заявлення захистом клопотання про визнання доказів недопустимими, а також про невинуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки винуватість чи не винуватість обвинуваченого, належність, достатність та допустимість доказів має бути перевірена судом першої інстанції за результатами повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, та перевірки всіх доказів у їх сукупності. Остаточна оцінка доказам по справі надається судом при ухвалені вироку.

Апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів. За таких обставин, доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_12 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у кримінальному провадженні, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_12 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_12 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілих, свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_12 на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази потерпілих, свідків, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на потерпілих, свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, продовжує існувати ризик незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_12 на інших обвинувачених у кримінальному провадженні.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор вказав, що обвинувачений ОСОБА_12 на стадії досудового розслідування вмовляв інших обвинувачених не давати покази по обставинам кримінального правопорушення, що підтверджується НСРД. Стороною захисту вказані прокурором обставини не спростовані.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Доводи сторони захисту стосовно того, що станом на даний час вже досліджені всі письмові докази у кримінальному провадженні та допитані всі свідки, колегія суддів приймає до уваги, однак як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду потерпілі та обвинувачені ще не допитані, крім того не виключена можлива необхідність додаткового допиту свідків, у разі виникнення підстав для уточнень їх показів, а тому ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у кримінальному провадженні продовжує існувати.

Твердження сторони захисту про те, що суд встановлюючи порядок та обсяг дослідження доказів, розпочав із дослідження письмових доказів матеріалів кримінального провадження, що у свою чергу призвело до тримання обвинуваченого під вартою, з огляду на припущення суду щодо можливого тиску обвинуваченого на потерпілих та свідків, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки в розумінні ст.349 КПК обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження, визначаються судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, позиції сторін кримінального провадження та у разі необхідності можуть бути змінені, що не може свідчити про встановлення певного порядку та обсягу дослідження доказів для тримання особи під вартою.

Посилання сторони захисту на те, що прокурором та судом не зазначено конкретних даних осіб потерпілих, свідків, обвинувачених на кого саме обвинувачений може здійснювати тиск, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки при вирішенні питання щодо обрання/продовження запобіжних заходів прокурор, суд мають зробити висновки прогностичного характеру на майбутнє щодо наявності та продовження існування ризиків, зокрема ризику вчинення незаконного тиску на потерпілих, свідків чи інших обвинувачених, та не обов`язково мають вказувати конкретних учасників провадження, оскільки достатнім є доведення існування такого ризику в цілому.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_12 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у кримінальному провадженні, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Одночасно, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини та висновки про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, клопотання сторони захисту про передачу обвинуваченого на поруки, задоволенню не підлягає, оскільки запобіжний захід у виді особистої поруки, на думку колегії суддів, може виявитися недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Доводи захисника про те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту щодо можливості зміни запобіжного заходу на особисту поруку поручителям: військовослужбовцю ОСОБА_18 та підприємцю ОСОБА_19 , колегія суддів визнає неспроможними та такими, що спростовуються змістом оскарженої ухвали.

Твердження захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_12 раніше не судимий, офіційно працевлаштований, колегія суддів приймає до уваги, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що могли б гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_12 має позитивні характеристики за місцем проживання та місцем роботи, має суттєві досягнення у спорті, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, до затримання проживав разом із матір`ю та рідним братом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами. На думку колегії суддів, навіть у разі документального підтвердження вказаних обставин, вони не можуть нівелювати наявність встановлених ризиків.

Що стосується доводів сторони захисту про необґрунтованість визначеного судом розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія судді зазначає наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК розмір застави визначається у таких межах:

-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, вказаною нормою закону також визначено, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З оскарженої ухвали вбачається, що суд першої інстанції зазначив, що ухвалою від 04.01.2023 року судом було враховано майновий стан обвинуваченого, а також те, що за його твердженням останній має місце проживання, рідних та друзів, які надали йому позитивні характеристики, стверджували про свій достатній майновий стан та висловлювали бажання взяти його під особисту поруку. Судом враховано розмір шкоди, яка завдана потерпілим у кримінальному провадженні злочинами.

На думку колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, розміру завданої шкоди, та обвинувачення у скоєнні трьох епізодів тяжкого злочину, а також особи підозрюваного, визначений слідчим суддею розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Доводи сторони захисту про можливість обрання обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжних заходів у виді домашнього арешту, особистої поруки, особистого зобов`язання, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки зазначені запобіжні заходи, з великою вірогідністю можуть виявитися нездатними гарантувати запобігання встановлених ризиків.

Апеляційний суд звертає увагу, що ініціюючи питання щодо можливості обрання обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, стороною захисту не надано суду належних підтверджуючих документів про місце проживання обвинуваченого та можливості його перебування під домашнім арештом за певною адресою.

Доводи сторони захисту стосовно можливості обрання обвинуваченому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, з посиланням на те, що останній має місце роботи та може бути корисним для держави виконуючи свої професійні обов`язки, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки захисниками не надано суду підтверджуючих документів щодо працевлаштування обвинуваченого на даний час. При цьому, стороною захисту не надано суду раціонального пояснення стосовно того, на яких правових підставах за обвинуваченим зберігається його посада в державному органі з урахуванням його тривалого перебування під вартою.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_12 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_12 під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту, клопотання про передання обвинуваченого під особисту поруку та скасування ухвали суду першої інстанції.

Одночасно, апеляційний суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_12 тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, а тому вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 , свідчить про те, що кримінальне провадження, навіть враховуючи його складність, перебуває на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу. Протягом цього часу обвинувачений тримається під вартою та судом неодноразово продовжувався строк дії запобіжного заходу, але судовий розгляд ще не завершений.

Апеляційний суд вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Відмовити в задоволенні клопотання сторони захисту про передачу обвинуваченого ОСОБА_12 під особисту поруку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2023 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,в кримінальному провадженні №0003930 від 16.12.2019 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4