Справа № 456/418/20
Провадження № 1-кп/456/102/2022
ВИРОК

іменем України

21 листопада 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0000989 від 19.08.2019, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червонопартизанськ Луганської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, не працюючого, із середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. ст. 296 КК України,

за участю сторін та інших учасників кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_3 ,

потерпілого: ОСОБА_6 , -

встановив:

ОСОБА_3 , 18.08.2019 близько 03:30 години, перебував неподалік автобусної зупинки громадського транспорту, що розташована у м.Стрию, поблизу вул. Коновальця, 2, Львівської області зі сторони пам`ятника «Трьом Будителям», де вигулював свою собаку без намордника, у зв`язку з чим ОСОБА_6 було зроблено йому зауваження. Однак, ОСОБА_3 , проявляючи зневагу до оточуючих, ігноруючи прийняті у суспільстві норми моралі та правила поведінки, бажаючи самовиразитись за рахунок приниження інших осіб, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, безпричинно підійшов до ОСОБА_6 , якого умисно штовхнув, внаслідок чого останній впав спиною на землю. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , із хуліганських спонукань, присів зверху на ОСОБА_6 , який в цей час лежав на землі та з особливою зухвалістю наніс йому почергово близько 5 ударів правою рукою в область чола невстановленим слідством металевим предметом зжатим у кулаку, який спеціально пристосований та заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень, використання якого під час вчинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я потерпілого, при цьому не реагуючи на зауваження сторонніх осіб з вимогою припинити протиправні дії. Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_3 спричинив потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді: осадження шкіри чола та рану тім`яної ділянки голови, струс головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи є легким тілесним ушкодженням, з короткочасним розладом здоров`я.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю однак, на підставі ст.63 Конституції України відмовився від дачі показів.

Зважаючи на визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_3 , суд вважає, що факт скоєння правопорушення та винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України також підтверджується наступними доказами, які суд, керуючись законом, оцінює з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що з обвинуваченим раніше не були знайомі. 18.08.2019 пізно вночі були в центрі міста біля пам?ятника «Трьом Будителям» і побачили собаку без повідка і намордника, собака породи спанієль. Спитали чий собака і підійшовший обвинувачений відповів, що собака його. Потерпілий зробив зауваження, що не можна собаку вигулювати без повідка і намордника. Обвинувачений ніби погодився з даним зауваженням і відійшов, однак різко повернувся, кричав, підбіг та повалив з лавки на спину і почав бити і наносити удари в голову. Товариші розняли бійку і повезли в лікарню.

Удари наносив в лобну частину голови і потилицю, в загальному біля 10 ударів.

Кастет дістав зі штанів чи шортів і був надітий кастет на пальці та відблискував на світлі. та мав темний колір.

Кастетом було нанесено біля 4-5 ударів. Всі події бачили свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .. ОСОБА_7 обвинуваченого знав особисто.

На лікуванні перебував до тижня часу. Обвинувачений пробачення не просив, і кошти не відшкодував. Обвинувачений теж був на місці події з друзями.

Потерпілий також захищався від ударів і міг вдарити обвинуваченого по голові чи тілу.

Вся подія тривала до 3 хвилин.

Обвинуваченого просить покарати на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що з обвинуваченим до вчинення ним правопорушення відносини були дружні.

18.08.2019, точного часу не пам?ятає, але це було пізно вночі, він з потерпілим і друзями сиділи на лавочці в м.Стрий біля пам?ятника «Трьом будителям». Підійшов обвинувачений, поговорили з ним і він сказав, що шукає собаку. Потерпілий зробив зауваження, що не можна так губити собаку без повідка, на що обвинувачений відповів, що сильно любить собаку і може за нього вбити.

Обвинувачений відійшов біля 20 м. і раптово напав і став бити потерпілого, їх розняли однак, потерпілий з обвинуваченим відійшли позаду зупинки, на траву і продовжили бійку і обвинувачений бив потерпілого кастетом. Їх знову розняли. Обвинувачений намагався також бити його однак, він копнув обвинуваченого двічі в дупу.

На другий день вони зустрілися з обвинуваченим і поїхали в лікарню де був потерпілий з метою обговорити відшкодування витрат на лікування. Приїхавши в лікарню обвинувачений спочатку погодився відшкодувати кошти однак, сказав, що не має коштів. Йому запропонували роботу в батька свідка на цвинтарі допомагати, на що обвинувачений погодився однак, на роботу не прийшов.

В потерпілого після бійки було 2-3 розсічення на лобі і одне на щоці, все лице в крові і гематомах

В обвинуваченого був синяк на обличчі.

Дійсно обвинувачений наносив удари кастетом, який був темного металічного кольору, не самопал. Кастет відібрав покійний брат ОСОБА_10 і де даний кастет йому невідомо.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 показав, що підтримує свій висновок №161 від 23.08.2019. Удари по тілу потерпілого наносилися тупим предметом, це міг бути кастет оскільки, рани є характерними для кастета. Такі рани руками не можливо нанести, тільки стороннім предметом. Рана була рвана.

Також такі рани могли бути нанесені ланцюгом від повідка, який міг бути намотаний на руку.

Згідно витягу з ЄРДР №0000989 від 18.08.2019, дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що підставою внесення даних до ЄРДР була заява потерпілого. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 125 КК України.
З рапорту про прийняття повідомлення про вчинення кримінального правопорушення дослідженого в судовому засіданні вбачається, що лікарем Стрийської ЦРЛ повідомлено про повторне звернення потерпілого за медичною допомогою
З заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 , вбачається, що обвинуваченим спричинено потерпілому тілесні ушкодження.
З висновку експерта №161 від 23.08.2019 дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що при проведенні судово-медичної експертизи у ОСОБА_6 , виявлено осадження шкіри чола та рану тім?яної ділянки голови, згідно медичних документів лікарями діагностовано струс головного мозку, забійна рана голови, осадження лобної ділянки. Вказані ушкодження могли утворитись від дії з тупими твердими предметами, не характерні для утворення їх в момент падіння з висоти власного росту, по давності причинення можуть відповідати даті 18.08.2019 і відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров?я.
З протоколу огляду місця події від 04.10.2019, дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що проведеним оглядом встановлено місце вчинення кримінального правопорушення, а саме: вул. Коновальця, біля будинку №2 в м. Стрий.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 04.10.2019, дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що свідок ОСОБА_7 , показав, обставини нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , обвинуваченим ОСОБА_3 , кастетом.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 04.10.2019, дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 , показав, обставини нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_3 , кастетом.
З протоколу пред?явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.12.2019, дослідженого в судовому засіданні, потерпілий ОСОБА_6 , заявив, що впізнає особу №3( ОСОБА_3 ) та повідомив, що ОСОБА_3 , навчався з ним в школі №7.
Згідно постанови слідчого СВ Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_12 , від 23.01.2020, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000989 за ч. 1 ст. 296 КК України перекваліфіковано на ч. 4 ст. 296 КК України.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 04.10.2019, дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що свідок ОСОБА_8 , показав, обставини нанесення потерпілому ОСОБА_6 , тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_3 .
Беручи до уваги протокол допиту свідка ОСОБА_8 , суд зауважує, що на час розгляду кримінального провадження, свідок помер, однак його показання мають важливе значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та особи, яка винна у його вчиненні. При цьому суд бере до уваги таке.

Відповідно до пункту 16 статті 7 КПК безпосередність дослідження показань є загальною засадою кримінального судочинства, а стаття 23 КПК визначає, що показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Також Кодекс передбачає, що суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. А перше речення частини 4 статті 95 КПК передбачає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
10 вересня 2020 року Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 766/19891/17 вказав, що, ураховуючи положення ст. 23 КПК, суд має право визнати допустимими докази, які не були ним безпосередньо досліджені, лише у виключних випадках, передбачених процесуальним законом.
У справі № 750/5745/15-к від 19.11.2019, Верховний Суд вказав, що принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яка дає показання, що дає стороні можливість з`ясувати всі обставини, які вона вважає важливими для вирішення справи, уточнити показання свідка та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення особи або її репутацію. Щодо сторони захисту, то це право забезпечується також і пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції, щодо якого Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що до того, як визнати особу винуватою, усі докази проти неї мають зазвичай бути представлені в її присутності під час публічного розгляду з метою надати можливість для спростування. Виключення з цього принципу є можливими, але не можуть порушувати права захисту, які, як правило, вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна та відповідна можливість викликати та допитати свідка проти нього, або коли свідок надає показання, або на наступних етапах провадження. Однак Суд зазначає, що засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. В залежності від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб. Наприклад, принцип безпосередності зазнає певних легітимних обмежень у випадку допиту особи, до якої застосовані заходи безпеки або яка відсутня безпосередньо в залі судового засідання (стаття 232 КПК), і такі легітимні обмеження не можна вважати порушенням принципу безпосередності. Також суди апеляційної та касаційної інстанцій в більшості випадків ґрунтують свої висновки на показаннях, які були надані в суді першої інстанцій, оскільки багаторазовий допит особи в судах різних інстанцій без вагомих причин не тільки був би обтяжливим для такої особи, учасників і суспільства, але й суперечив би самому змісту інстанційності. У цьому зв`язку Суд вважає доречними застосувати підходи, узагальнені ЄСПЛ у справі Al Khawaja and Tahery v. the United Kingdom при аналізі відповідності судового розгляду вимогам частини 1 та пункту «d» частини 3 статті 6 Конвенції. Ця справа стосувалася використання показань, наданих поліції під час досудового розслідування свідком, який на час судового розгляду справи помер. ЄСПЛ визнав, що за таких обставин і за умови додержання певних гарантій сторони захисту, використання таких показань не порушує вимоги частини 1 та пункту «d» частини 3 статті 6 Конвенції.

Об`єднана палата Верховного Суду у справі № 740/3597/17 від 14.09.2020 відзначила, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК. З практики ЄСПЛ щодо використання як доказу в кримінальному провадженні результатів слідчого експерименту (або відтворення обстановки та обставин події за КПК 1960 року) вбачається, що ЄСПЛ підкреслює необхідність застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості процедури отримання доказів, у тому числі й гарантій дотримання прав особи, яка під час такої слідчої дії дає показання (в широкому змісті цього поняття). Широкій підхід щодо розуміння поняття «показання» покладений у підґрунтя правових позицій ЄСПЛ, який розглядає це поняття як будь-які відомості, що були надані особою та на які повинні поширюватися гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції. Таким чином, ЄСПЛ наголошує на необхідності застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому та порядку (процедури) проведення слідчої (розшукової) дії, під час якої від особи отримуються відомості (права на справедливий суд, на захист, на мовчання і права не свідчити проти себе тощо). За умови застосування передбачених національним законодавством гарантій, що мають відповідати Конвенції, ЄСПЛ не ставить під сумнів допустимість протоколу слідчої (розшукової) дії як доказу, оскільки це питання перебуває в площині регулювання національного законодавства.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Суд вважає, що в даному випадку мають місце виняткові обставини, і показання свідка ОСОБА_8 , повинні бути враховані судом, як належний та допустимий доказ. Суд зауважує, що свідок під час слідчого експерименту вказав на обставини, які повністю співпадають з обставинами злочину, повідомленими свідком ОСОБА_8 , зокрема, щодо того, що останній на час конфлікту, який мав місце між обвинуваченим та потерпілим, був безпосереднім очевидцем. Зокрема, свідок ОСОБА_8 , під час слідчого експерименту, показав, обставини нанесення потерпілому ОСОБА_6 , тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_3 .

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.
Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.
За змістом ст.8 Конституції України, в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.
Згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.
У відповідності дост.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи .
Розглядаючи кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Отже, беручи до уваги сукупність досліджених у суді доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 , у вчиненні інкримінованого йому злочину.
За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст.85, 94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України в судовому засіданні доведена повністю.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає, що факт грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень доведено в судовому засіданні.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки він вчинив грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу обвинуваченого, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно з положеннями ст. 66 КК України, суд не встановлено.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого відповідно до положень ст.67 КК України, не встановлено.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб вчинення злочину, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого та стан його поведінки, у вчиненому розкаявся, раніше не судимий, позитивну характеристику за місцем проживання, вважає, що покарання обвинуваченому слід обрати в межах санкцій статті, за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення.

Підстав для застосування вимог ст.69 КК України судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 370,371,374 КПК України суд, -

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

У відповідності до ст. 75КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробовуванням строком на 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить новий злочин і виконає покладені на нього судом обов`язки..

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою обраний ухвалою суду 12 квітня 2022 року скасувати та звільнити ОСОБА_3 з-під варти в залі суду - негайно.
Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1