ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року

м. Київ

справа № 308/3253/19

провадження № 51-2215км21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах засудженого на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 березня 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2022 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя смт Великий Березний, Закарпатської області

Обставини справи

1. Оскарженим вироком ОСОБА_9 засуджено за частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та за частиною 3 статті 135 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі частин 1 та 3 статті 70 КК йому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.За цивільним позовом стягнуто з засудженого на користь ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.

2. Суд визнав доведеним, що 05 грудня 2017 року приблизно о 17:50 в місті Ужгороді засуджений, рухаючись за кермом автомобіля «Skoda» по вулиці Об`їзна в напрямку міста Мукачево, в районі пішохідного переходу біля перехрестя з вулицею Ротмана, збив пішохода ОСОБА_11 , спричинивши тому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

3. Через 8,67 секунд після цієї події автомобіль ВАЗ, що рухався за автомобілем засудженого, під керуванням ОСОБА_12 , наїхав на лежачого на дорозі ОСОБА_11 , спричинивши тому смертельні ушкодження.

4. За висновком суду наїзд на потерпілого автомобіля «Skoda» стався внаслідок порушення засудженим пунктів 1.3; 1.5; 2.3(б); 12.2 та 12.3 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) та інформаційно-вказівного дорожнього знаку «5.35-1-5.35.2 - Пішохідний перехід», а водій автомобіля ВАЗ не мав технічної можливості уникнути наїзду на лежачого пішохода.

5. Суд також вирішив, що наїзд автомобіля ВАЗ на потерпілого стався внаслідок того, що засуджений завідомо залишив без допомоги потерпілого в небезпечному для життя стані, в який сам його поставив, оскільки залишив місце події.

6. Апеляційний суд оскарженою ухвалою скасував вирок в частині засудження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, звільнив засудженого від кримінальної відповідальності на підставі частини 1 статті 49 КК і закрив кримінальне провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК, а також виключив з вироку посилання на застосування статті 70 КК. В решті вирок залишено без змін.

Вимоги і доводи касаційних скарг

7. Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на частину 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржені рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

8. Захисник ОСОБА_7 просить змінити оскаржені рішення і перекваліфікувати дії засудженого з частини 3 статті 135 КК на частину 1 статті 135 КК та закрити кримінальне провадження на підставі статті 49 КК та пункту 1 частини 2 статті 284 КПК.

9. Доводи касаційних скарг стосуються такого:

- дії засудженого кваліфіковані за частиною 3 статті 135 КК всупереч точному змісту закону і усталеній судовій практиці;

- в обвинувальному акті не висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК та не викладено в чому полягав умисел у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 135 КК;

- судами взято до уваги неналежні та недопустимі докази, зокрема, протокол тимчасового доступу до автомобіля марки «Skoda», який взято з іншого кримінального провадження без дозволу слідчого судді;

- суди не взяли до уваги відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю засудженого та смертю потерпілого;

- суд у вироку доповнив пред`явлене обвинувачення необґрунтованим припущенням щодо можливості засудженого запобігти другому наїзду, при цьому апеляційний суд вказані недоліки не виправив;

- апеляційний суд при розгляді справи не досліджував докази;

- суд апеляційної інстанції не вирішив вимогу сторони захисту про скасування вироку в частині цивільного позову та направлення цивільного позову на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Позиції учасників касаційного розгляду

10. У судовому засіданні захисники підтримали доводи касаційних скарг, просили їх задовольнити, а прокурор заперечив проти їх задоволення.

11. Представник потерпілої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_13 надіслав заяву про розгляд справи без участі потерпілої та її представника, просив залишити касаційні скарги сторони захисту без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

12. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

13. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

14. Відповідно до статті 91 КПК, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, серед іншого, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Відповідно до статті 94 КПК, оцінка суду має ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у тому числі на оцінці кожного доказу, наданого сторонами кримінального провадження.

15. У своєму вироку суд зобов`язаний викласти всі встановлені ним обставини, важливі для визначення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні злочину, і послатися на докази, якими він обґрунтовує свої висновки, а також мотиви, з яких докази, надані на спростування цих обставин не враховані судом (частина 3 статті 374 КПК).

16. Касаційний суд зобов`язаний перевірити, чи були дотримані судами першої і апеляційної інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами пред`явленого обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки достатності доказів для висновків суду про винуватість особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину. При вирішенні цього питання суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК.

17. Сторона обвинувачення має довести обставини, на яких ґрунтується обвинувачення, поза розумним сумнівом. Щодо стандарту переконання поза розумним сумнівом, Суд висловлювався у своїх постановах від 12 червня 2018 року[1], 4 липня 2018 року[2], 20 листопада 2018 року[3], 6 грудня 2018 року[4].

18. У цій справі ключовою обставиною, від з`ясування якої залежала наявність у діях засудженого складу злочину, є причинно-наслідковий зв`язок між порушенням правил дорожнього руху засудженим, залишенням без допомоги потерпілого, якого засуджений поставив в небезпечний для життя стан та настанням смерті потерпілого.

19. Висновком судової автотехнічної експертизи № 2050 від 25 червня 2018 року встановлено, що в даній дорожній ситуації засуджений, виконуючи рух на неосвітленій ділянці в темний час доби, повинен був рухатись зі швидкістю, що відповідала б безпечній, відповідно до видимості дороги в напрямку руху, а в разі виникнення небезпеки для руху або виявлення перешкоди на проїжджій частині вжити заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, тобто діяти відповідно до вимог пунктів 12.2, 12.3 ПДР.

20. Висновком комісійної судової експертизи відео та звукозапису, транспортно-трасологічної та авто-технічної експертизи №19/12-1/2/3/4-СЕ/19; 19/9-2/1/18-СЕ/19 від 08 лютого 2019 року встановлено, що швидкість руху автомобіля, який першим здійснив наїзд на пішохода на визначеній ділянці перед наїздом становила 98-114 км/год, а швидкість руху автомобіля, який другим здійснив наїзд на пішохода на визначеній ділянці перед наїздом становила 55-65 км/год. У даній дорожній обстановці з моменту наїзду на пішохода першим автомобілем до моменту наїзду на нього другим автомобілем, за описаних у дослідницькій частині питання умов, пройшло приблизно 8.67 секунд. Експерти зазначили, що в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-Нива» ОСОБА_12 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода як шляхом зупинки до місця наїзду, так і шляхом безпечного об`їзду перешкоди, а в діях водія автомобіля, який першим вчинив наїзд на пішохода, убачаються невідповідності вимогам пунктів 12.3 та 12.4 ПДР, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

21. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, перекваліфікував дії засудженого з частини 2 статті 286 КК на частину 1 статті 286 КК у зв`язку з тим, що діями засудженого потерпілому були заподіяні легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, а смерть потерпілого настала внаслідок наїзду іншого автомобіля, що підтверджується висновком комісійної судово-медичної експертизи № 23 від 21 листопада 2018 року.

22. Таким чином, з моменту, коли автомобіль під керуванням засудженого збив потерпілого, до моменту наїзду на нього іншого автомобіля, пройшов незначний проміжок часу, у зв`язку з чим останній не мав технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого.

23. Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що причинно-наслідковим зв`язком між смертю потерпілого та діями засудженого є не порушення останнім правил дорожнього руху, а завідоме залишення ним без допомоги потерпілого, який перебував в небезпечному для життя стані внаслідок наїзду автомобіля, яким керував засуджений.

24. Частина 3, на відміну від частини 1 статті 135 КК, містить кваліфікуючу ознаку, а саме - спричинення смерті потерпілому внаслідок залишення в небезпеці.

25. Вольовий момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними, але на кваліфікацію вони не впливають.

26. Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за статтею 135 КК[5].

27. Суспільна небезпека цього злочину полягає у поширенні аморальної поведінки, змістом якої є неповага до права людини на життя і безпеку, нехтування моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людям, які перебувають у небезпечному для життя стані.

28. Потерпілим від цього злочину є особа, яка характеризується сукупністю двох ознак: перебування в небезпечному для життя стані та відсутність можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану.

29. Небезпечним для життя станом слід вважати такий стан, коли особа без сторонньої допомоги не має можливості вжити ефективних заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану.

30. Враховуючи викладене, твердження сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій засудженого за частиною 3 статті 135 КК є необґрунтованими.

31. Щодо доводів сторони захисту про те, що в обвинувальному акті засудженому не було висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, Суд зазначає наступне.

32. В ході судового розгляду, суд першої інстанції перекваліфікував дії засудженого з частини 2 на частину 1 статті 286 КК, належним чином обґрунтувавши свій висновок, з яким погодився і суд апеляційної інстанції.

33. Вказаний висновок узгоджується з положеннями частини 3 статті 337 КПК, відповідно до якої, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження[6].

34. У зв`язку з чим доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

35. Безпідставними є і доводи касаційної скарги щодо недослідження доказів апеляційним судом.

36. Суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

37. При розгляді апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що стороною захисту не було обґрунтовано, що районним судом було неповно або з порушеннями досліджено обставини справи, а також не встановлено необхідність повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції.

38. Суд також відхиляє довід сторони захисту, що стосується недопустимості протоколу тимчасового доступу до автомобіля «Skoda», складеного в іншому кримінальному провадженні.

39. Як вбачається з матеріалів справи, 24 січня 2018 року ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду у цьому провадженні надано тимчасовий доступ до спеціального пакету № 4316628, в якому знаходилися речові докази, отримані у кримінальному провадженні № 0000439, розпочатому за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 194 КК. На підставі зазначеної ухвали слідчим 05 лютого 2018 року ці докази були вилучені і використані в цьому кримінальному провадженні. Таким чином, докази були отримані з дозволу слідчого судді в установленому законом порядку.

40. Суд вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо невирішення апеляційним судом вимоги сторони захисту про скасування вироку в частині цивільного позову та направлення цивільного позову на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинствау зв`язку з таким.

41. Відповідно до частини 4 статті 128 КПК України форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Тобто за оформленням цивільний позов, який подається в рамках кримінального провадження, обов`язково має відповідати вимогам Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Відповідно до частини 5 статті 128 КПК, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

42. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року прийнято до розгляду цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

43. Під час судового розгляду 02 вересня 2019 року в судовому засіданні було оголошено короткий зміст обвинувального акту та повідомлено про заявлений цивільний позов.

44. Представник потерпілої - цивільного позивача заявлений цивільний позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

45. Засуджений заявлений цивільний позов не визнав в повному обсязі. Захисники ОСОБА_14 та ОСОБА_6 просили залучити як третю особу Моторне (Транспортне) Страхове Бюро України та зобов`язати цивільного позивача надати докази сплати судового збору за позовну вимогу в частині стягнення моральної шкоди. В цей же день, районним судом винесено ухвалу, якою клопотання захисника про залишення цивільного позову без руху залишено без задоволення.

46. Таким чином, під час судового розгляду справи, сторони висловили свої позиції щодо заявленого цивільного позову.

47. Крім цього, суд оголошував про цивільний позов під час дослідження письмових доказів під час судового засідання 26 листопада 2020 року, на якому були присутні засуджений та його захисник.

48. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився й апеляційний суд, про часткове задоволення позовних вимог потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди та належним чином аргументував своє рішення.

49. Таким чином, суди попередніх інстанцій дослідили сукупність доказів, представлених в ході змагальної процедури, які з урахуванням обставин цієї справи дозволили з`ясувати усі передбачені статтею 91 КПК обставини і встановити винуватість засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

50. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів ці висновки судів.

51. Апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції, надавши вмотивовані відповіді на доводи апеляційних скарг. Його ухвала відповідає вимогам статті 419 КПК.

52. Таким чином, у ході розгляду кримінального провадження Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які дають підстави для скасування або зміни оскаржених судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційні скарги захисників слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 березня 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2022 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] справа № 712/13361/15, http://reyestr.court.gov.ua/Review/74777387

[2] справа № 688/788/15-к, http://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445

[3] справа № 342/1121/16-к, http://reyestr.court.gov.ua/Review/78428260

[4] справа № 712/13435/16-к, http://reyestr.court.gov.ua/Review/78496573

[5] Постанова від 04 грудня 2018 року, справа № 149/3298/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/78376896

[6] Постанови від 13 січня 2021 року у справі № 243/1573/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/94194571; від 13 квітня 2021 року у справі № 752/6631/18-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/96465099;