Номер провадження: 11-кп/813/2053/22
Справа № 520/2146/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2022 року Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002578 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, п.п. 2, 9 ч. 2 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2022 року на стадії судового розгляду продовжено строк дії обраного обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 09.12.2022 року включно, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу , постановити нову, якою відмовити у продовженні тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 . Обвинуваченого ОСОБА_9 негайно звільнити з під варти.

Вказує, що ухвала суду була постановлена з істотним порушенням вимог КПК, є незаконною та необґрунтованою.

Суд необґрунтованою продовжив ОСОБА_9 строк тримання під вартою та неналежним чином оцінив наявність ризиків.

Суд першої інстанції , продовжуючи строк тримання під вартою, неповно з`ясував всі обставини справи, зокрема не проаналізував відомості , передбачені ст. 178 КПК України.

Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь- яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у п 1 ст. 5 Конвенції.

У клопотанні прокурор вказує на ті самі ризики, які були вже вказані до цього , а саме тяжкість кримінального правопорушення, можливість переховуватися від суду, а також незаконно впливати на потерпілу.

Але на даний час на стадії судового розгляду судом допитано потерпілу та всіх свідків , як сторони обвинувачення так і сторони захисту , отже ОСОБА_9 жодним чином не зможе вплинути вчиняти тиск на вказаного учасника судового провадження.

ЄСПЛ від 06.09.2021 року повідомив, що зареєстрував скаргу ОСОБА_11 проти України про порушення ст. З, 5, 14 Конвенції, яка на цей час знаходиться на розгляді ЄСПЛ.

Відповідно до ч.2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати , що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч 1 ст. 177 КПК.

Термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому , що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Захисник зазначає, що аналіз доказів , зокрема протоколу огляду місця події, висновку експерта № 388 та висновку експерта № 156 від 08.10.2020 року можна дійти висновку, що у проміжок час у, в який настала смерть дівчинки , ОСОБА_9 не знаходився наодинці та має алібі, яке доводить його повну невинуватість на час смерті дівчинки.

Ризик, передбачений п. 1ч. 1 ст. 177 КПК не може бути доведений тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у тяжкому злочині, це є прямою невідповідністю вимогам КПК , практиці ЄСПЛ та практиці ВС.

Судом не було враховано, що ОСОБА_9 не вчиняв жодних спроб переховуватися від органів слідства та суду.

Він не може знищити сховати чи спотворити будь-які речі та документи , оскільки досудове розслідування вже закінчено.

Стан здоров`я ОСОБА_9 є вкрай поганим , оскільки він перехворів на закриту форму туберкульозу, регулярно скаржиться на стан здоров`я та потребує належного лікування. Перебуває у групі ризику захворювання на СОVID 19.

ОСОБА_9 має родину, місце проживання , позитивно характеризується мешканцями села та керівником навчального закладу де навчався, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків.

На цей час ОСОБА_9 має наречену, яка має постійне місце проживання в м. Одесі, та може забезпечити постійне місце його проживання.

Захисник стверджує, що ОСОБА_9 має тимчасове місце проживання у м. Одесі , де він може проживати у разі зміни запобіжного заходу.

ОСОБА_9 утримується під вартою більше 6 років , що фактично складає 12 років та 4 місяців фактично відбутого покарання , мінімальна межа покарання за інкримінованим злочином становить 10 років.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного перегляду.
В ході апеляційного розгляду адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги
Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.
З технічних причин через відсутність електропостачання в установі попереднього ув`язнення забезпечити участь ОСОБА_9 в судовому засіданні не виявилося можливим. Захисники вважали можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого. Обвинувачений ОСОБА_9 власну заяву про забезпечення його участі під час апеляційного розгляду не направляв.
Враховуючи викладене, позицію захисників , колегія суддів, керуючись вимогами ст. 422-1, ч.4 ст. 401 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд провести за відсутності обвинуваченого.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Мотиви Суду.
Частиною 1 ст. 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Апеляційний суд переглядаючи ухвалу суду від 11.10.2022 року в межах доводів апеляційної скарги з урахуванням посилань захисників під час апеляційного розгляду на рішення ЄСПЛ Мінський та інші проти України без автентичного перекладу виходить з наступного.
Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини( далі - Закон) та іншими нормативно-правовими актами.

На час апеляційного розгляду доступ до рішення ЄСПЛ у справі Мінський та інші проти України з автентичним перекладом у порядку, передбаченому Законом відсутній. У порядку ст. 11 Закону повідомлення до апеляційного суду не надходило.
З наданого під час апеляційного розгляду захисником рішення ЄСПЛ у справі Мінський та інші проти України без автентичного перекладу вбачається, що відносно ОСОБА_9 . ЄСПЛ констатовано порушення ст. 3 та 13 Конвенції , п.1 ст. 5 - незаконне позбавлення волі, включаючи свавільне затримання під вартою без судового рішення 27.08.2016-29.08.2016 затримка в оформленні протоколу, п. 3 ст. 5 - надмірна тривалість тримання під вартою на стадії досудового розслідування 29.08.2016 року - триває до цього часу, п. 5 ст. 5- відсутність або неналежна компенсація за незаконний арешт або тримання під вартою.
За наслідками розгляду заяви ОСОБА_9 . ЄСПЛ вирішив надати йому справедливу сатисфакцію у вигляді присудження 9800 євро компенсації у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Разом з тим, вказане рішення ЄСПЛ не містить висновку про те, що встановлені стосовно ОСОБА_9 порушення Конвенції були спричинені надмірною тривалістю судового розгляду кримінального провадження, чи неналежним обґрунтуванням рішення судів щодо продовження тримання під вартою чи ненаведенням мотивів неможливості застосування альтернатив, чи рішенням суду, яке наразі переглядається в апеляційному порядку та не пов`язується із судовим розглядом та вирішенням справи по суті, оскільки остаточного судового рішення у кримінальному провадженні ще не ухвалено.
Європейський Суд з прав людини у вказаному рішенні не зробив висновку про загальну несправедливість судового розгляду щодо заявника та не встановив порушення Конвенції, яке було б пов`язане з надмірною загальною тривалістю розгляду кримінального провадження та не пов`язується із судовим розглядом.
Аналізуючи висновки ЄСПЛ , викладені у рішенні та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, як заявлені стороною захисту підстави для скасування ухвали суду першої інстанції , колегія суддів враховує наступне.
Питання про те, чи є розумною тривалість попереднього ув`язнення, не може бути оцінено абстрактно. Чи є обґрунтованим залишати обвинуваченого під вартою, слід оцінювати за фактами кожної окремої справи та відповідно до її особливостей. Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до свободи особистості відповідно до статті 5 Конвенції.
Положеннями ст. 422-1 КПК передбачено порядок та межі перевірки ухвал суду про про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
За приписами цієї норми, у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, суддя -доповідач невідкладно витребовує з суду першої інстанції:
ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;
клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Отже в межах апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до положень ст. 422-1 КПК здійснює перевірку обставин, які підтверджують наявність ризиків та досліджує клопотання прокурора та рішення суду першої інстанції, яким вирішувалося питання продовження строку тримання під вартою.
Положеннями КПК не передбачено право суду апеляційної інстанції витребувати інші документи чи матеріали кримінального провадження.
У відповідності до приписів ч.3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вбачається, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002578 за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152 КК України зґвалтування малолітньої, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства , за яке передбачене покарання позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років , та за п.п. 2, 9 ч. 2 ст. 115 КК України,- вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті малолітньої дитини , з метою приховати інший злочин, за яке передбачене покарання карається позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.
Ухвалою суду від 11.10.2022 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 за клопотанням прокурора було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 09.12.2022 року.
Задовольнивши клопотання прокурора, як видно із постанови, суд дійшов висновку, що на даній стадії кримінального провадження продовжують існувати раніше встановлені ризики - переховуватися від суду та вчинити інші злочини , і що інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти цим ризикам.
Таке судове рішення вмотивано з посиланням на обставини справи, відомості про особу обвинуваченого та стадію судового розгляду та з урахуванням того , що у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу має перевірити чи не зменшилися на цій стадії судового розгляду встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Крім тяжкості покарання, що загрожує особі у разі визнання його винуватим, на стадії продовження запобіжного заходу враховується і сукупність обставин, які визначені ст. 178 КПК України, зокрема соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Застосування запобіжних заходів стає можливим при наявності ризиків. Ризик - це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства та суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування кримінального правопорушення (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Як видно із ухвали, що оскаржується, приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_9 суд виходив із того, що судовий розгляд кримінального провадження не завершено, ще не були досліджені всі докази, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні сукупності злочинів, які відносяться до категорії злочинів особливої тяжкості, що призвели до смерті малолітньої дитини та носять підвищену суспільну небезпеку, та за які передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі та фактично врахував інші відомості, що передбачені ст. 178 КПК.
Суд навів мотиви, з яких він дійшов висновку, що продовжує існувати ризик переховуватися від суду та ризик вчинення інших кримінальних правопорушень, і що запобігти цим ризикам може лише найсуворіший запобіжний захід на даній стадії кримінального провадження.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить із того, що тяжкість покарання, якому може бути піддана обвинувачена особа , можна законно розглядати, як таку, що може спонукати її до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральні якості, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь які зв`язки з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Якщо залишається єдина підстава для обґрунтування тримання під вартою, яка полягає в тому, що існує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від здійснення правосуддя і, таким чином, не з`явитись в судове засідання, він повинен бути звільнений з-під варти, якщо є можливість заручитися гарантіями явки в судове засідання .
Проте наявність добросовісних гарантій того, що обвинувачений не ухилиться від явки до суду у разі зміни йому запобіжного заходу на більш м`який встановлено, як видно, не було. Не доведено існування такої гарантії і під час апеляційного розгляду.
Суд вмотивовано врахував, що тяжкість покарання , яке загрожує обвинуваченому- у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі є суттєвим елементом, що доводить вірогідність продовження існування ризику переховуватися від суду.
Не спростовують істотність цього ризику і відомості про особу обвинуваченого.
Вбачається, що ОСОБА_9 не одружений , дітей не має, утриманців не має.
Із матеріалів справи видно, що ОСОБА_9 має членів родини, на підтвердження чому була надано довідка станом на 2016 рік.
Однак жодних відомостей про те, що ОСОБА_9 має з ними тісні відносини , і що ці члени родини мають реальний влив на його поведінку та могли би бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинуваченого та реальною гарантією його явки до суду матеріали провадження не містять. Не додано таких відомостей і до апеляційної скарги.
Із обставин, які відображені у матеріалах провадження , які надійшли із суду першої інстанції та додані до апеляційної скарги видно, що ОСОБА_9 власного житла не має, на день затримання проживав не за місцем реєстрації у будинку без зазначення підстав проживання.
Доказів того , що на час постановлення оскаржуваної ухвали та на час апеляційного розгляду сім`я ОСОБА_9 проживає за тією ж адресою , і що ОСОБА_9 має реальну можливість проживати за місцем проживання членів родини чи за місцем проживання на час затримання отримано не було.
Апеляційна скарга не була обґрунтована можливістю постійного чи тимчасового проживання ОСОБА_9 за попереднім місцем проживання чи разом із членами сім`ї. Захисник натомість вказував, що ОСОБА_9 може мати тимчасове місце проживання за адресою АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_12 , з якою він не має родинних та сімейних стосунків.
Разом із тим , жодних доказів того , що між обвинуваченим та ОСОБА_12 існують міцні соціальні зв`язки під час апеляційного розгляду не надано. З договору найму житла видно, що наймачем кімнати у гуртожитку є ОСОБА_13 , однак відсутні відомості про те, що наймач та члени його сім`ї надали згоду на проживання ОСОБА_9 у вказаній кімнаті гуртожитку.
Отже доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 має наразі місце проживання, за яким може бути здійснений контроль за його поведінкою і що він має настільки міцні соціальні зв`язки, які б стримували його від спроби втечі від суду, є непереконливими та не підтвердженими відповідними доказами.
Відомостей, які б характеризували ОСОБА_9 як особу, що має позитивну репутацію та високі моральні якості, матеріали провадження не містять, всупереч посиланням захисника в апеляційній скарзі.
Натомість вбачається, що до затримання ОСОБА_9 не працював, офіційних джерел доходів не мав.
Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень.
Серйозність пред`явленого обвинувачення у вчиненні сукупності особливо тяжких злочинів, та відомості про особу обвинуваченого, який на час затримання не працював, не навчався , не мав офіційного джерела доходів в світлі обставин справи та характеристики особи обвинуваченого робить вірогідним продовження існування ризику вчинити інші кримінальні правопорушення , на що вірно вказав суд першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції послався на суспільний резонанс який викликав злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 .
Вважається, що деякі злочини в силу їх особливої тяжкості і суспільної реакції на них, можуть призвести до порушення громадського порядку, що може виправдати тримання під вартою. У виняткових випадках цей фактор може бути враховано з огляду на цілі Конвенції.
Враховуючи відомості , які відповідно до ст. 178 КПК України були взяті судом до уваги у сукупністю із серйозністю пред`явленого обвинувачення та тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те , що продовжують існувати ризики переховуватися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення.
Є переконливими мотиви суду про те, що більш м`які запобіжні заходи , ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти існуючим ризикам.
Ризик переховування від суду, в порівнянні на час обрання запобіжного заходу знизився, але є ще досить істотним для висновку про те , що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам.
При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути альтернативні заходи забезпечення явки особи до суду. Це положення гарантує не тільки право на «розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», але також встановлює, що звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання .
У практиці ЄСПЛ сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) вчинить інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку.
Розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь вірогідності того, що перспектива втрати застави або вжиття заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі» .
Відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства та злочину , який спричинив загибель людини.
Суд навів мотиви чому не визначено розмір застави, пославшись на приписи ст. 183 КПК , враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину пов`язаного із застосуванням насильства та загибелі малолітньої дитини, та враховуючи відомості , що характеризують особу обвинуваченого та його майновий стан.
Ретельно проаналізував суд обставини справи та відомості про особу обвинуваченого і в світлі можливості забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого шляхом застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.
Суд врахував відсутність потенційних поручителів, які б могли гарантувати явку обвинуваченого до суду та дотримання інших процесуальних обов`язків. Не вбачається із матеріалів провадження відомостей і про наявність осіб, які б могли виступити заставодавцями, з огляду на відсутність реального доходу у ОСОБА_9 та відсутність у нього міцних соціальних зв`язків .
Прийняв суд до уваги і те, що останнє відоме місце проживання обвинуваченого знаходиться недалеко від кордону з іншою державою та в тій місцевості, де державні кордони не можуть ефективно контролюватися органами Державної прикордонної служби. Що набуває особливого значення в умовах обстановки , що склалася в країні внаслідок військової агресії Російської Федерації.
Суд зазначив , що стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджає перебуванню його під вартою.
Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду в цій частині не обґрунтовані , до апеляційної скарги не додано доказів того, що стан здоров`я ОСОБА_9 не є задовільним, і що є неможливим отримання лікування ним в установі попереднього ув`язнення.
В умовах слідчого ізолятора медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_9 має бути звільнений з під варти через відсутність обгрунтованості кримінального обвинувачення , колегія суддів відхиляє.
Міжнародна судова практика наголошує, що обґрунтована підозра є важливим елементом гарантії від довільного арешту і затримання.
«Обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення
Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих злочинів була предметом перевірки як слідчого судді на стадії обрання запобіжного заходу, так і суду на стадії продовження запобіжного заходу.
Захисник в апеляційній скарзі , спростовуючи збереження обґрунтованої підозри посилається лише на один доказ - висновок експерта № 156 від 08.10.2020 року, стверджуючи при цьому , що на час встановленого цією експертизою часу смерті дівчинки ОСОБА_9 має алібі.
Такі посилання апелянта фактично спонукають апеляційний суд до того , щоб надати оцінку цьому висновку експерта та частині показів свідків , зазначених в апеляційній скарзі з точки зору їх допустимості , достатності та їх переваги над іншими доказами , наданими органом досудового розслідування для встановлення невинуватості ОСОБА_9 .
В суді першої інстанції триває судовий розгляд провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , а тому перевірка достатності доказів для постановлення обвинувального вироку не відноситься до компетенції суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду ухвали суду про продовження запобіжного заходу до закінчення судового розгляду.
Натомість доводи апеляційної скарги не доводять , що обгрунтованість підозри на даній стадії кримінального провадження перестала існувати.
Апеляційний суд, до ухвалення рішення суду першої інстанції по суті, враховуючи приписи ст. 368 , ст. 422-1 КПК позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам у кримінальному провадженні, в тому числі на предмет їх допустимості, достатності, достовірності, а також робити висновки щодо доведеності чи недоведеності винуватості особи.
Тривалість перебування обвинуваченого під вартою, сама по собі, не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України , існуванням реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, та необхідність забезпечення дієвості кримінального провадження з метою завершення розгляду кримінального провадження.
Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання приписів ч.4 ст. 28, ч.1 ст. 318 КПК, та ретельної перевірки доцільності необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою в порядку ст. 331 КПК. Сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Враховуючи викладене , слід дійти висновку, що доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і їх не можна визнати достатніми підставами для скасування ухвали суду від 11.10.2022 року, в якій викладені переконливі мотиви прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 до 09.12.2022 року.
Колегія суддів вважає, що встановлені рішенням ЄСПЛ порушення не можна визнати підставою для автоматичного скасування ухвали суду від 11.10.2022 року (порушень Конвенції під час постановлення цієї ухвали в рішенні ЄСПЛ не констатовано).
Керуючись статтями 177, 183, 194, 404, 405, 407, 419, 422-1, 376 ч. 2 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Залишити без змін ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст.152, п.п. 2, 9 ч. 2 ст. 115 КК України.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду зазначеного кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28, ч 1 ст. 318 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4