233 № 233/1530/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисниці ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, клопотання щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000307 від 06 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на те, що ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177КПК України станом на теперішній час не перестали існувати, а запобіжний захід, не пов`язаний із перебування ОСОБА_6 в умовах ізоляції, не надасть повної можливості контролювати обвинуваченого та забезпечити повне та всебічне розслідування кримінального провадження.

Потерпілий ОСОБА_4 повністю підтримав клопотання прокурора.

Захисниця ОСОБА_5 категорично заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на безпідставність ризиків зазначених в ньому, вказуючи на неналежні умови утримання обвинуваченого на гауптвахті та акцентуючи увагу суду на позитивному матеріалі, що характеризує особу її підзахисного, просила, все, нею наведене, врахувати та змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 на більш м`який, такий як домашній арешт, за місцем мешкання останнього.

Обвинувачений ОСОБА_6 повністю підтримав свою захисницю.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, приходить до такого.

Відповідно до ч.1 ст.331КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За загальними правилами статті 331КПК України у разі спливу строку утримання обвинуваченого під вартою, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не перевищує двох місяців.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюв умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 на строк до 27 січня 2023 року включно.

Обговоривши з учасниками кримінального провадження питання доцільності продовження або зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовноОСОБА_6 , суд вважає, що на час розгляду справи, не зникли існуючи ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177КПК України, а саме те, що ОСОБА_6 може спробувати: переховуватися від органів досудового розслідування та (або) суду; незаконно впливати на учасників процесу; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Розглядаючи зазначене питання, судом враховується, що за вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/ продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЧ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9КПК України.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з ч.1 ст.177КПК України метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ст.177КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178КПК України, зокрема тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення /зменшення/ ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Ризик - це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для суду подій, визначених у ч.1 ст.177КПК України.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Тримання під вартою, відповідно до ч.1 ст.183КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою ст.176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує й особу обвинуваченого, а разом з тим й те, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289КК України, яке відповідно до вимог ст.12КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів з санкцією від 8 до 12 років позбавлення волі, а тому зазначає, що можливість застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачають вимоги п.4 ч.2 ст.183КПК України.

Крім того судом враховується наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме:

- ризик переховування від суду, що підтверджується тим, що суворість покарання за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від 8 до 12 років, може бути визнане обвинуваченим ОСОБА_6 більш небезпечним, ніж втеча; що після заволодіння транспортним засобом, намагався втекти від військовослужбовців з його військової частини, які намагалися його зупинити;

- ризик незаконно впливати на свідків, що підтверджується тим, що свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,разом з ОСОБА_6 проходять військову службу в одній військовій частині, та на цивільних осіб потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_10 , оскільки злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , було здійснено з погрозою застосування автоматичної вогнепальної зброї, що фактично становить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом можливого залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій та можливістю погрозою застосування насильства.

- ризик вчинення іншого кримінального правопорушення підтверджується тим, що ОСОБА_6 перебуваючи на волі з метою ухилитися від кримінальної відповідальності за злочин, у вчиненні якого обвинувачується, як військовослужбовець, може вчинити злочини, передбачені ст.ст. 407,408КК України.

Разом з тим, прокурором не доведено наявність ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177КПК України, зокрема перешкоджати кримінальному правопорушенні іншим чином, з огляду на те, що в клопотанні прокурор лише посилається на те, що останній може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що є лише його припущенням, оскільки на підтвердження даного ризику суду не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, та сам ризик лише вмотивований прокурором аналогічно ризику, передбаченому п.3 ч.1 ст.177КПК України.

Тож, зазначені та встановлені судом ризики виправдовують продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Обґрунтовуючи доцільність продовження раніше обраного обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує, правову позицію Європейського суду з прав людини викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, де Суд вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Суд погоджується із стороною обвинувачення, що у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не можливо запобігти вищевказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Така ж позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року.

Тобто із зазначених рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст.183КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Враховуючи все вищенаведене, у суду не має підстав для задоволення потреб сторони захисту щодо можливості зміни раніше застосованого запобіжного заходу на більш м`який такий, як домашній арешт, оскільки акцентування захистом уваги суду на безпідставності ризиків зазначених в клопотанні прокурора, а також на неналежні умови утримання обвинуваченого на гауптвахті, є необґрунтованими, не вмотивованими, і до речі належним чином, документально й доказово не забезпечені, а тому не можуть бути прийняті судом більш пріоритетними, а ніж ті підстави та вимоги, які зазначені у клопотанні сторони обвинувачення, а тому суд вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_6 , характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

До того ж, судом зазначається, що позитивний матеріал, на якій посилався захист, що характеризує особу обвинуваченого, сам по собі, не може бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, а офіційна інформація з приводу неможливості в повній мірі забезпечити перебування ОСОБА_6 в умовах ізоляції на гауптвахті відсутня.

Тож, будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти, з урахуванням наявності ризиків переховування від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілого та вчинення іншого кримінального правопорушення, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_6 , судом на теперішній час не встановлено. Не застосування такого запобіжного заходу, на переконання суду, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам.

При цьому продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, постала перед компетентними органами.

Враховуючи, що кримінальне провадження неможливо завершити до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу, суд, не роблячи передчасних висновків щодо вини обвинуваченого, не даючи оцінки зібраним доказам, приймаючи до уваги тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у його скоєнні; дані про особу обвинуваченого, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, зазначені у ч.1 ст.177КПК України, вважає необхідним продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк шістдесят днів.

З огляду на вищевикладене, клопотання сторони обвинувачення цілком підлягає задоволенню, тоді як у клопотанні сторони захисту, слід відмовити.

Крім того, з урахуванням положень ч.4 ст.183КПК України, зокрема із обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, поєднаного із погрозою застосування насильства, відсутні підстави для визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.331КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора «про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» обвинуваченому ОСОБА_6 - задовольнити.

У клопотанні сторони захисту про зміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289КК України на строк 60 (шістдесят) днів, терміном до:

19 березня 2023 року включно.

Обвинуваченого ОСОБА_6 тримати під вартою в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_3 розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Тернівська, 29.

Копію ухвали для відома та виконання направити учасникам судового провадження, а також начальнику гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 для виконання та вручення обвинуваченому ОСОБА_6 .

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора ОСОБА_11 ..

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського (Донецького) апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення, а особою яка тримається під вартою з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1