Справа № 401/218/23
Провадження № 1-кп/401/204/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року м.Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області, в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар ОСОБА_2 ,

з участю:

прокурор ОСОБА_3 ,

обвинувачені: ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

захисники: ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в дистанційному режимі відеоконференції між Світловодським міськрайонним судом, ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» та особовими кабінетами захисників, клопотання прокурора та захисника у кримінальному провадженні, відомості щодо якого 04.04.2022 внесено до ЄРДР за № 0000062 відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням за ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 313, ч.3 ст. 311, ч.2 ст. 317, ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 306 КК України, ОСОБА_5 за обвинуваченням за ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 313, ч.3 ст. 311, ч.2 ст. 317 КК України, ОСОБА_6 за обвинуваченням за ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 313, ч.3 ст. 311, ч.2 ст. 317 КК України,

встановив:

У провадженні Світловодського міськрайонного суду перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

В ході досудового розслідування до обвинуваченого ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурором внесено письмове клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у виді тримання під вартою на два місяці. Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні особливо тяжких злочинів, вчинених у складі організованої групи, в період відбування покарання, призначеного з випробуванням, тобто у справі наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Разом з тим, захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_8 внесено письмове клопотання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого до ОСОБА_5 на домашній арешт. Клопотання обґрунтовано тим, що на даний час будь-яких ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави для продовження найсуворішого запобіжного заходу щодо обвинуваченого не існує. З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, захисник стверджує про відсутність законних підстав для подальшого тримання ОСОБА_5 під вартою, об`єктивних даних, які б з достовірністю свідчили про те, що перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом, який прирівнюється до позбавлення волі, останній буде переховуватись від слідства, незаконно впливати на свідків або інших фігурантів цієї справи, продовжувати злочинну діяльність, а також недоведеність ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України. Вказує, що ОСОБА_5 від слідства не переховувався, не намагався якимось чином вплинути на свідків, має сталі соціальні зв`язки, має постійне місце проживання на утриманні малолітню дитину 2022 року народження, позитивні характеристики, що є підставою для зміни запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні підтримав внесене клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 на домашній арешт з підстав, викладених у клопотанні та з урахуванням доказів, долучених до нього.

Прокурор в судовому засіданні підтримав внесене клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів з підстав, викладених в клопотанні.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника та заперечив проти задоволення клопотання прокурора.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

При вирішенні клопотання суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

На думку прокурора, на даний час існують ризики переховування підозрюваного ОСОБА_5 від органу досудового розслідування, впливу на свідків , експерта інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні та вчинення нового злочину.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень: незаконному виготовленні, придбанні, зберіганні з метою збуту психотропної речовини у великому розмірі, наркотичних засобів, вчиненому організованою групою (ч.3 ст. 307 КК України), незаконному виготовленні, придбанні, зберіганні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, вчинених організованою групою, в особливо великих розмірах (ч.3 ст. 311 КК України), незаконному придбанні, зберіганні обладнання, призначеного для виготовлення психотропних речовин, передбачений ст. 317 КК України, вчинених організованою групою (ч.3 ст. 313 КК України), в організації й утриманні місць для незаконного виготовлення психотропних речовин, вчиненому з корисливих мотивів, групою осіб (ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 317 КК України).

Кримінальні правопорушення відносяться до категорії умисних тяжких та особливо тяжких злочинів. За найтяжчий інкримінований злочин передбачено покарання до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Разом із цим, надаючи на момент розгляду заявленого клопотання оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення у справі за конституційними скаргами заінтересованих осіб щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність. При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про продовження тримання обвинуваченого під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд вважає, що не може бути підставою для подальшого тримання обвинуваченого під вартою, очікування призначення йому покарання у виді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»).

Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Матеріалами, долученими до клопотання захисника підтверджується, що ОСОБА_5 співмешкає з гр.. ОСОБА_10 з якою виховують спільну дитину 2022 року народження, гр. ОСОБА_11 , який є власником квартири АДРЕСА_1 надав письмову згоду на проживання ОСОБА_5 у вищевказаній квартирі під час дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту, характеризується за місцем проживання позитивно.

Отже, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», принципи справедливості, рівності та домірності (пропорційності) з метою забезпечення справедливого балансу інтересів особи обвинуваченого та суспільства, суд приходить висновку про необхідність часткового задоволення клопотання прокурора та застосування до ОСОБА_5 такого запобіжного заходу як цілодобовий домашній арешт, з покладенням обов`язку носіння електронного засобу контролю та інших обов`язків, який на переконання суду у повному обсязі забезпечить дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки та цілком нівелює можливість реалізації останнім спроб ухилитися від слідства та суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 184, 331 КПК України, суд -

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на шістдесят днів, заборонивши йому цілодобово залишати постійне місце проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 без дозволу прокурора або суду.

Встановити строк дії ухвали з 17 березня 2023 року по 15 травня 2023 року.

На підставі ч.5 ст. 194 КПК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_5 :

- не залишати цілодобово постійне місце проживання, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду;

- прибувати до прокурора або суду за першою вимогою;

- здати на зберігання паспорт громадянина України для виїзду з України;

- утриматись від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні; - носити електронний засіб контролю.

Надати можливість працівникам ВП № 1 (м.Світловодськ) Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області, з метою контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_5 безперешкодно перевіряти його за місцем проживання, вимагати усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Копію ухвали направити учасникам судового провадження для відому, до ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» та ВП № 1 (м.Світловодськ) Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області для виконання.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя Світловодського міськрайонного суду

Кіровоградської області ОСОБА_1

"17" березня 2023 р.