Провадження № 1-кп/601/272/2022
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року Кременецький районний суд Тернопільської області в складі:
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременець кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000169 від 31.07.2022 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лідихів Кременецького району Тернопільської області, українця, громадянина України, одруженого, на утриманні дітей, осіб похилого віку чи інвалідів не має, раніше не судимого, тимчасово не працює, з середньою освітою, не депутата, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

за участю інших учасників кримінального провадження:

-прокурора ОСОБА_4 ,

-обвинуваченого ОСОБА_3 ,

-захисника адвоката ОСОБА_5 ,

встановив:

30.07.2022 близько 18.30 год. водій ОСОБА_3 керував технічно справним трактором марки "SHIFENG SF354", без реєстрації, із прикріпленою до нього гужовою підводою, завантаженою дошками, рухаючись вул. Центральна в с. Лідихів Почаївської ТГ Кременецького району Тернопільської області із сторони центру в напрямку вул. Сонячна вказаного населеного пункту, та порушуючи вимоги ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (надалі - ЗУ «Про дорожній рух») та пунктів 31.1, 31.4, 31.4.1 а) «Гальмова система», 2.3. (б, д), 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування (маневр)» і виконання їх вимог), Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із змінами та доповненнями (надалі - ПДР), не був достатньо уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не стежив за правильністю розміщення та кріпленням вантажу, відволікся від керування трактором, не обравши такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб, своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Так, водій ОСОБА_3 , керуючи вказаним транспортним засобом, та перевозячи при цьому пасажира ОСОБА_6 , поза кабіною водія трактора, рухався вул. Центральна в с. Лідихів Почаївської ТГ Кременецького району Тернопільської області із сторони центру в напрямку вул. Сонячна вказаного вище населеного пункту, та, проїжджаючи відрізок із заокругленням праворуч, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух трактора та безпечно керувати ним, змінив напрямок свого руху праворуч, виїхав на праве узбіччя з подальшим з`їздом у правий кювет, де відбулося перекидання трактора "SHIFENG SF354", без реєстрації, із прикріпленою до нього гужовою підводою, чим порушив вимоги п.п. 10.1, 21.11 (а) Правил дорожнього руху.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир трактора ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: масивної травми грудей, живота, тазу з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до внутрішньої кровотечі, від яких настала його смерть 30.07.2022 під час проходження стаціонарного лікування в Комунальному некомерційному підприємстві «Кременецька опорна лікарня» Кременецької міської ради.
Порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.п. 10.1 та 21.11 (а) ПДР, ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух» перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 286 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому. Пояснив, що цього дня, а саме 30 липня 2022 року близько 18 години їхав на своєму тракторі із прикріпленою до нього гужовою підводою, завантаженою дошками, рухаючись вул. Центральна в с. Лідихів, не врахував дорожню обстановку, виїхав на праве узбіччя з подальшим з`їздом у правий кювет, де відбулося перекидання трактора, із прикріпленою до нього гужовою підводою. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир трактора ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, що призвело до його смерті. Зазначив, що відшкодував шкоду родині загиблого. Просить суд його суворо не карати, обрати покарання не пов`язане із реальним позбавленням волі.
Потерпіла ОСОБА_7 в судове засідання не прибула, просила судовий розгляд здійснювати за її відсутності. В клопотанні зазначила, що будь-яких претензій до ОСОБА_3 не має, просить не позбавляти його волі та права керування транспортними засобами.
Заслухавши показання обвинуваченого ОСОБА_3 , що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо встановлення фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасники судового провадження не заперечують проти цього, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів у справі.
Учасникам розгляду справи роз`яснено, що вони позбавлені права оспорювати обставини, які не оспорювались ними під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним згідно з положеннями ч.3 ст.349 КПК України.
Суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, враховуючи покази обвинуваченого про визнання вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведеною повністю і вважає, що його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, якщо вони спричинили смерть потерпілого.
Суд звертає увагу, що диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна.
Злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, зокрема порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків та перебувають із ними у причинно-наслідковому зв`язку.
Відповідно, об`єктивна сторона вчиненого обвинуваченим складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (смерть потерпілого ч.2), причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Протиправне діяння обвинуваченого полягає в порушенні правил дорожнього руху, зокрема вчинено шляхом у вчиненні дій, заборонених правилами (керування транспортним засобом у стані сп`яніння, перевищення швидкості руху транспорту) та у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки).
Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного суду від 21.08.2019 у справі № 682/956/17.
За змістом закону порушення Правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог Правил дорожнього руху або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільне небезпечних наслідків - заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту та спричиненими наслідками.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується необережною формою вини, що визначається характером ставлення до наслідків. Сама ж дія або бездіяльність при порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту можуть бути як умисними, так і вчиненими з необережності.
Показами обвинуваченого ОСОБА_3 під час судового розгляду встановлено, що 30.07.2022 близько 18.30 год. водій ОСОБА_3 керував технічно справним трактором марки "SHIFENG SF354", без реєстрації, із прикріпленою до нього гужовою підводою, завантаженою дошками, рухаючись вул. Центральна в с. Лідихів Почаївської ТГ Кременецького району Тернопільської області із сторони центру в напрямку вул. Сонячна вказаного населеного пункту, та порушуючи вимоги ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (надалі - ЗУ «Про дорожній рух») та пунктів 31.1, 31.4, 31.4.1 а) «Гальмова система», 2.3. (б, д), 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування (маневр)» і виконання їх вимог), Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із змінами та доповненнями (надалі - ПДР), не був достатньо уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не стежив за правильністю розміщення та кріпленням вантажу, відволікся від керування трактором, не обравши такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб, своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Так, водій ОСОБА_3 , керуючи вказаним транспортним засобом, та перевозячи при цьому пасажира ОСОБА_6 , поза кабіною водія трактора, рухався вул. Центральна в с. Лідихів Почаївської ТГ Кременецького району Тернопільської області із сторони центру в напрямку вул. Сонячна вказаного вище населеного пункту, та, проїжджаючи відрізок із заокругленням праворуч, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух трактора та безпечно керувати ним, змінив напрямок свого руху праворуч, виїхав на праве узбіччя з подальшим з`їздом у правий кювет, де відбулося перекидання трактора "SHIFENG SF354", без реєстрації, із прикріпленою до нього гужовою підводою, чим порушив вимоги п.п. 10.1, 21.11 (а) Правил дорожнього руху.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир трактора ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: масивної травми грудей, живота, тазу з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до внутрішньої кровотечі, від яких настала його смерть 30.07.2022 під час проходження стаціонарного лікування в Комунальному некомерційному підприємстві «Кременецька опорна лікарня» Кременецької міської ради.

Таким чином, з урахуванням показів обвинуваченого ОСОБА_3 , який вину у вчиненому злочині визнав повністю, суд вважає доведеним факт порушення ОСОБА_3 вимог пунктів 31.1, 31.4, 31.4.1 а) «Гальмова система», 2.3. (б, д), 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування (маневр)» і виконання їх вимог) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наступила смерть потерпілого ОСОБА_6 , тобто вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли в суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.
За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Обираючи покарання обвинуваченому суд враховує характер та тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, а також те, що обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні злочину, раніше не судимий, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, шкоду потерпілому (родині загиблої) відшкодував, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд приходить до висновку про можливість виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
До вказаних висновків суд прийшов, зокрема, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року, Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У кримінальному провадженні № 167/341/16-к у постанові від 24 травня 2018 року, Верховний суд вказав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.
Слід також вказати, що у кримінальних провадженнях №654/763/17 у постанові від 24 жовтня 2018 року, №346/356/18 у постанові від 12 лютого 2019 року, №166/937/16-к у постанові від 26 квітня 2018 року, №125/1133/17 у постанові від 29 січня 2019 року, Верховний суд дійшов висновку, що навіть за умови вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у судів були підстави для застосування правових приписів ст.75 КК України та звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 на час розгляду кримінального провадження добровільно відшкодував шкоду родині загиблого, потерпіла у справі ОСОБА_8 претензій майнового та морального характеру до обвинуваченого не має. Крім цього, потерпіла ОСОБА_8 просила не позбавляти його волі.
Посткримінальна поведінка обвинуваченого є виключно позитивною. Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину.
На підставі наведеного, а також враховуючи характеризуючі дані особи винного, який на час розгляду справи повністю визнав свою вину, а, отже, готовий нести кримінальну відповідальність, з урахуванням пом`якшуючих обставин у вигляді щирого каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також позицію прокурора щодо обрання міри покарання у виді позбавлення волі та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а також думку потерпілої, суд вважає можливим виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд враховує думку прокурора та потерпілої, які просили не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання, суд приходить до висновку про недоцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.
Так, з аналізу характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, враховуючи обставини кримінального правопорушення, а також той факт, що діяльність обвинуваченого, не пов`язана з керуванням транспортним засобом, проте для нього та його сім`ї наявність права керування транспортним засобом є необхідним для отримання додаткового джерела доходу, суд приходить до висновку про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.
Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Питання про скасування арешту майна слід вирішити в порядку ст. 174 КПК України.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 обирався 19.09.2022 у вигляді особистого зобов`язання терміном два місяці, дія якого не продовжувалася.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд,

ухвалив:

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лідихів Кременецького району Тернопільської області винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, без позбавленням права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лідихів Кременецького району Тернопільської області звільнити від відбування даного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лідихів Кременецького району Тернопільської області періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Тернопільського НДЕКЦ МВС України витрати за проведення транспортно-трасологіної експертизи №СЕ-19/120-21/17245-ІТ в сумі 3209,26 грн, судово-автотехнічної експертизи №СЕ-19/120-21/7252-ІТв сумі 2642,92 грн, судово-автотехнічної експертизи №СЕ-19/120-21/8288-ІТ в сумі 1510,24 грн., всього 7 362,42 грн.
Скасувати арешт майна, накладений на трактором марки "SHIFENG SF354" без р.н., який належить на праві приватної власності ОСОБА_9 відповідно до ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2022 року у справі №607/9959/22.
Речові докази: трактор марки "SHIFENG SF354" без р.н., який на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2022 року у справі №607/9959/22 дозволено зберігати на території АВТ «Вектор», що за адресою: с.Лідихів, вул.. Центральна,4 Почаївської ТГ Кременецького району Тернопільської області повернути користувачу майна ОСОБА_3 .
Вирок суду може бути оскаржений до Тернопільського апеляційного суду через Кременецький районний суд Тернопільської області протягом 30 днів з моменту проголошення.
Вирок не може бути оскаржений з підстав заперечення обставин, які не оспорювалися обвинуваченим та іншими учасниками судового процесу під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий: