Справа № 357/7562/20
У Х В А Л А

09 березня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглядаючи в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, у кримінальному провадженні № 0002424, яке внесене до ЄРДР 17 червня 2020 року відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

У С Т А Н О В И В :

згідно з ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2023 року, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_4 , на шістдесят днів, тобто до 11 березня 2023 року, включно.

У зв`язку з тим, що закінчити судовий розгляд до вказаної дати неможливо, прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 заявлене клопотання, у якому він просив: продовжити застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, без можливості внесення застави.

Як на підставу, для вказаного, зазначав, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 187 КК України.

На його думку, у разі, якщо суд не продовжить застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід, існують ризики, що він може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, про які зазначено у п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме він може переховуватися від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, на його думку свідчать тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 , відсутність у останнього, до затримання, місця працевлаштування, постійного джерела доходів та міцних соціальних зв`язків.

Про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на його думку свідчить наявність у обвинуваченого ОСОБА_4 судимостей, відсутність джерела доходів, а також факт вчинення ним нового злочину у період іспитового строку.

Вважав, що запобігти зазначеним ним ризикам буде можливим виключно за допомогою тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , адже особисте зобов`язання та домашній арешт не забезпечать дієвості кримінального провадження та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим ОСОБА_4 , з огляду на високий ступінь ризику переховування від суду та вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, вважав, що заставу застосовувати не слід, оскільки злочин у якому обвинувачений ОСОБА_4 вчинений із застосуванням насильства.

Обвинувачений ОСОБА_4 просив застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки він наміру переховуватися від суду не має, вже перебуває під вартою більш ніж два роки, все усвідомив.

Захисник ОСОБА_5 підтримав обвинуваченого ОСОБА_4 , вказав, що наведених прокурором ОСОБА_3 ризиків недостатньо, щоб застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, в цій справі до обвинуваченого ОСОБА_4 вже застосовувався запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Суд заслухавши присутніх учасників кримінального провадження, дійшов до таких висновків.

Частина перша статті 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом установлено, що згідно із обвинувальним актом, ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», заява № 33579/04, від 16 грудня 2010 року). Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», заява № 74297/11, від 12 лютого 2015 року). У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (п. 33 рішення ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року). Сама по собі відсутність постійного місця проживання не свідчить про ризик втечі (п. 128 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Макаров проти Росії», заява № 15217/07 від 12 березня 2009 року).

Суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_4 є раніше судимим, до взяття під варту не працював, не навчався, не має сім`ї, дітей, а також будь-яких інших соціальних зв`язків, котрі можуть стримувати його від зміни місця проживання, з метою переховування від суду, без будь-яких наслідків.

Суд зазначає, що санкція ч. 2 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років з конфіскацією майна.

Отже, суд вважає, що вказані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , разом із тяжкістю покарання, дійсно свідчать про те, що існує ризик того, що після звільнення із місць позбавлення волі, він може вчинити спробу переховування від суду, який передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше вчиняв кримінальне правопорушення, пов`язане із збутом майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, обвинувачується у вчиненні нового кримінального правопорушення, корисливої спрямованості.

Суд зазначає, що у обвинуваченого ОСОБА_4 відсутнє будь-яке із джерел доходів.

Отже, суд вважає, що сукупність вище зазначених обставин свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_4 , через відсутність коштів для задоволення побутових потреб, після звільнення з місць позбавлення волі, існує ризик, що він може вчиняти нові кримінальні правопорушення, який передбачений у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отож, суду доведено про наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд зазначає, що зважаючи на ступінь установлених ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, який, як доведено прокурором ОСОБА_3 є високим, оскільки про це свідчать відомі про особу обвинуваченого ОСОБА_4 дані, суд вважає, що запобігти їм за допомогою особистого зобов`язання чи домашнього арешту не буде можливим, а від поручителів заяв не надходило.

За таких обставин, обвинуваченому ОСОБА_4 слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд вирішив не визначати розмір застави.

Керуючись ст. 175, 177, 183, 194, 196, 197, 205, 331, 392, 394, 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , на шістдесят днів, тобто до 07 травня 2023 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду, в порядку встановленому законом, протягом п`яти днів з дня її оголошення, обвинуваченим, захисником, прокурором.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 532 КПК України.

Ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому КПК України.

Повний текст ухвали проголошений - 13 березня 2023 року о 08:30 год.

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1