УХВАЛА
Іменем України
06 вересня 2022 року

м. Київ
справа № 703/1057/21

провадження № 51-2475ск22
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 30 травня 2022 року,
встановила:
Оскарженою ухвалою апеляційного суду залишено без змін ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2022 року, якою до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміли Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом у зв`язку з вчиненням ним у стані неосудності суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Як установив суд, ОСОБА_5 09 січня 2021 року близько 15:00, не розуміючи своїх дій та не усвідомлюючи їх наслідків, перебуваючи на запрошення ОСОБА_6 у будинку останнього, що по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс йому один удар ножем у груди, внаслідок чого ОСОБА_6 помер.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1

ст. 115 КК України, не доведена поза розумним сумнівом, в ухвалі суду першої інстанції не наведено мотивів неврахування ним окремих доказів, які свідчать на користь невинуватості ОСОБА_5 , та не надано належної оцінки тому, що після отриманого одного удару потерпілий ОСОБА_7 тривалий час залишався живим і при свідомості, що було очевидним для ОСОБА_5 . При цьому останній, не маючи жодних перешкод для доведення своїх дій до кінця, за власною ініціативою припинив їх і залишив житло потерпілого, що, на переконання захисника, вказує на відсутність у ОСОБА_5 прямого умислу на вбивство та виключає кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 115 КК України. Також захисник вважає оскаржену ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки вона не містить вичерпних мотивів відхилення його апеляційної скарги.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як убачається з копії оскарженої ухвали апеляційного суду, не погодившись з ухвалою місцевого суду про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру, захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на неї, яка за змістом є аналогічною його касаційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу, належним чином перевірив доводи у ній щодо недоведеності вчинення ОСОБА_5 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та, погоджуючись з викладеними в ухвалі суду першої інстанції висновками і мотивами, докладно аргументував своє рішення. При цьому, дотримуючись вимог ст. 419 КПК України, навів у своїй ухвалі вичерпні аргументи, з яких визнав доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 безпідставними.
Обставини нанесення ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_6 тілесного, ушкодження, від якого настала його смерть, у касаційній скарзі не оспорюються. Не заперечувалися вони і в апеляційній скарзі.
Відхиляючи доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_5 за встановлених фактичних обставин підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки у нього не було умислу на вчинення вбивства потерпілого, апеляційний суд в ухвалі обґрунтовано зазначив, що для відмежування умисного вбивства (ст. 115 КК України) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. При цьому враховується сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінка винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
З урахуванням того, що стан неосудності, в якому перебуває ОСОБА_5 , пов`язаний із відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, із ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. В такому випадку юридичну оцінку суспільно небезпечного діяння слід надавати, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.
Як встановлено судом, ОСОБА_5 наніс ОСОБА_6 ножем проникаюче поранення грудної клітки, внаслідок чого уражено життєво важливий орган серце, що й стало причиною смерті потерпілого. При цьому згідно з поясненням самого ОСОБА_5 у судовому засіданні, він розумів, що удар прийшовся ОСОБА_6 ближче до серця, однак, незважаючи на те, що потерпілий подавав ознаки життя, ОСОБА_5 залишив його домоволодіння і пішов до сусіда ОСОБА_8 , у якого перебував до приїзду працівників поліції. Останнього він повідомив про конфлікт з ОСОБА_6 , проте не просив його надати допомогу потерпілому чи викликати лікарів. Карету швидкої допомоги викликав свідок ОСОБА_9 лише після того, як потерпілий дістався до його будинку, повідомив, що погано почувається і втратив свідомість. Водночас апеляційним судом правильно зауважено, що тривалість часу, який минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 115 КК України значення не має.

За наведених обставин колегія суддів касаційного суду погоджується з кримінально-правовою оцінкою дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були безумовними підставами для скасування оскарженої ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 , колегію суддів не встановлено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі наведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 30 травня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3