Житомирський апеляційний суд
Справа №288/657/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження №288/657/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 14 березня 2022 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 12 травня 2022 року, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічну пору доби. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального закону, без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Посилається на відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та недоведеність прокурором їх існування. Зазначає, що оголошена йому підозра та кваліфікація його дій за п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України органами досудового розслідування недоведена, оскільки стороною обвинувачення не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які підтверджують його причетність до вчинення інкримінованих злочинів. Вказує, що приймаючи рішення суд першої інстанції не врахував той факт, що він має постійне місце проживання, родину та міцні соціальні зв`язки, а також його стан здоров`я. Вважає, що тяжкість інкримінованих йому злочинів не можуть слугувати підставою для його тримання під вартою.

Ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області від 14.03.2022 року задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.289, ч.3 ст.185 КК України, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів. Обгрунтовуючи прийняте рішення, суд послався на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, негативно характеризується та немає сталих соціальних зв`язків, тобто продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а тому більш м`який запобіжний захід не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №288/657/18, в провадженні Андрушівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.289, ч.3 ст.185 КК України.

Ухвалою суду від 26.01.2022 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 26.03.2022 року.

14.03.2022 року у судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки строк дії зазначеної ухвали спливає, а ризики передбачені п.1,3,4,5 КПК України не зменшилися.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Частиною 2 цієї статті встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку апеляційного суду, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178, 183, 196, 331 КПК України.
Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Згідно обвинувальних актів ОСОБА_8 обвинувачується в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому з корисливих мотивів, окрім того - у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), спрямованого на заволодіння майном та у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно з проникненням у інше сховище, а також у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло.

Отже, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.289, ч.3ст.185 КК України, за один з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі.
Також судом враховано наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема те, що перебуваючи на волі, під загрозою можливого покарання, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.
Вказані обставини підтвердив прокурор і при апеляційному розгляді справи.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 за місцем проживання не зареєстрований, характеризується негативно, не має постійного місця роботи, а також родини та утриманців, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, а тому під тяжкістю можливого покарання може переховуватися від суду у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Ризик можливого незаконного впливу на свідків обґрунтований тим, що всі учасники кримінального провадження судом ще не допитані на стадії судового розгляду, крім того обвинувачений проживає зі свідками в одному населеному пункті, тому є достатні підстави вважати, що ризик впливу на них існує.
Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ґрунтується на тому, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, які вчинив маючи не зняту та непогашену судимість, не працює та постійного джерела доходу не має.
Також, апелянтом не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час постановлення слідчим суддею та судом ухвал про обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 .. Колегія суддів вважає, що вказані ризики не зменшилися.
Зазначення апелянтом про те, що до нього можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_8 та його адвокатом не наведено наявність достатніх стримуючих факторів від порушень обвинуваченим своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів звертає увагу, що стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 не змінилися з часу попереднього продовження строку дії запобіжного заходу, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині.
Доводи ОСОБА_8 про те, що обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України ґрунтується виключно на припущеннях, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки це не є предметом розгляду в даному провадженні, де вирішується питання обґрунтованості продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ..
Доводи обвинуваченого про те, що судом в ухвалі не викладено обставини вчинення злочинів, в яких він обвинувачується, не є підставою для скасування ухвали суду, оскільки її ухвалено в межах судового розгляду даного кримінального провадження та в ній зазначено кваліфікація злочинів, крім того, це не можна визнати істотним порушенням вимог КПК України.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 14 березня 2022 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 12 травня 2022 року без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :