ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/183/22 Справа № 206/4419/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000058 за апеляційною скаргою прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 369-2 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 369-2 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 09.02.2017 року по 23.03.2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На підставі ст. 55 КК України, з урахуванням характеру злочину, вчиненого за посадою та особи обвинуваченого, призначити ОСОБА_8 додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади строком на 2 роки. Скасувати арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10.02.2017 року у справі № 201/1814/17-к, на: - грошові кошти у сумі 1 600 (тисяча шістсот) доларів США у вигляді 16 (шістнадцять) банкнот номіналом по 100 (сто) доларів США кожна з серіями та номерами: HG92920877A; КВ56226025Е; KF56218005A; CB36424129F; KF18920899D; AB12908337J; АВЗ6400039К; КВ98302977І; HL12454936F; KB74643147J; KB09939305L; АВ15887128К; HB51590557Q; FF91779928B; FF91779927B; НВ44446129Е (видані УЗЕ в Дніпропетровській області); -мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Duos», білого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ: НОМЕР_2 у якому знаходиться сім-картка мобільного оператора «Life» з № НОМЕР_3 ; - мобільний телефон марки «iPhone» моделі «5s», сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_4 , у якому знаходиться сім-картка мобільного оператора «Київстар», без серійного номера, номер мобільного НОМЕР_5 . Речові докази: - грошові кошти у сумі 1 600 (тисяча шістсот) доларів США у вигляді 16 (шістнадцять) банкнот номіналом по 100 (сто) доларів США повернути Управлінню захисту економіки в Дніпропетровській області; - мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Duos», мобільний телефон марки «iPhone» моделі «5s» з сім-картами повернути власнику ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 2201 грн за залучення експертів для проведення судових технічних експертиз документів.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом у мотивувальній частині вироку зазначено, що огляд місця події від 09.02.2017 року було проведено неуповноваженою особою, однак це твердження суперечить дослідженим у судовому засіданні матеріалам. Так, згідно постанови заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 від 14.03.3017 року ОСОБА_11 був включений до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000125, і з цього моменту набув статусу прокурора - процесуального керівника у провадженні, але до цього часу, з 08.02.2017 року ОСОБА_11 приймав участь у провадженні як слідчий, оскільки обіймав посаду слідчого слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, що підтверджується копією доручення начальника СУ - заступника прокурора Дніпропетровської області від 08.02.2017 року.

Визнаючи недопустимим доказом протокол огляду місця події від 09.02.2017 року суд зазначив, що під виглядом огляду було проведено інші процесуальні дії - особистий обшук ОСОБА_9 та обшук його автомобіля, однак судом жодним чином не розкрито обґрунтування такого висновку.

Висновки суду про необхідність звернення до слідчого судді з клопотанням на проведення обшуку не відповідають матеріалам провадження, оскільки у самому протоколі слідчої дії зазначено, що ОСОБА_9 добровільно надав на огляд предмети, що знаходились у його кишенях, а також надав добровільну згоду на огляд автомобіля.

Посилання суду на те, що у протоколі не зазначено всіх осіб, що були присутні під час проведення огляду 09.02.2017 року є необгрунтованим, оскільки у вказаному протоколі були зазначені слідчий, поняті, присутній ОСОБА_9 , вказаними особами протокол було підписано, а тому під час проведення цієї процесуальної дії не було допущено таких істотних порушень ст. 87 КПК України, які могли б слугувати підставою для визнання його недопустимим.

Виходячи з викладеного, принцип «плодів отруйного дерева» щодо визнання недопустимими також виявлених у ОСОБА_9 грошових коштів у сумі 1600 доларів США, експертизи грошових коштів та інформації з мобільного телефону «Samsung», що належить ОСОБА_9 , не підлягає застосуванню.

Вказує на те, що висновки суду щодо недопустимості речового доказу - грошових коштів в розмірі 1600 доларів США, з підстав недоведеності факту отримання грошових коштів у спосіб, передбачений ст. 93 КПК України, не відповідають матеріалам провадження, оскільки наданих стороною обвинувачення доказів достатньо для того, щоб повністю встановити правові підстави, порядок, строк отримання грошових коштів і навіть фінансову установу, де їх було отримано, разом з тим, судом не було зазначено, яких саме положень статті 93 КПК України стороною обвинувачення не було дотримано.

Зазначає, що постановою від 22.03.2017 року про об`єднання матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000058, №00000125 прокурор ОСОБА_12 об`єднав зазначені кримінальні провадження під єдиним номером 0000058, за таких обставин отримання дозволу слідчого судді на використання результатів НСРД з кримінального провадження №00000125 у провадженні №0000058 суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Стверджує, що посилання у вироку на порушення порядку проведення обшуку ОСОБА_13 є безпідставним, оскільки слідчим проводився огляд місцевості за правилами, встановленими саме для цієї слідчої дії.

Посилається на те, що судом безпідставно було визнано недопустимим доказом- протокол про результати проведення негласної слідчої дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 17.02.2017 року з додатками, який було складено під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000885, оскільки кримінальні провадження №0000885 та №0000058 є двома різними провадженнями, які в ході їх досудового розслідування не об`єднувалися, оскільки підстави для їх об`єднання відсутні. Кримінальне провадження №0000885 не стосується фактів, що є предметом доказування у провадженні №0000058. Тому, долучення до кримінального провадження №0000058 матеріалів щодо порядку отримання дозволу і проведення вказаної негласної слідчої (розшукової) дії у провадженні № 0000885 суперечить вимогам ст. 222 КПК України.

Вказує на те, що підставою для початку активних дій правоохоронних органів стала заява слідчого ОСОБА_14 від 08.02.2017 року про протиправні дії ОСОБА_8 , при цьому, докази, зібрані під час досудового розслідування, зокрема дані НСРД, свідчать про активну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 під час вчинення злочину, оскільки саме ОСОБА_8 керував діями слідчого ОСОБА_14 , вказував про суму, яку необхідно отримати від ОСОБА_15 , коригував її через недостатність коштів, окрім того, саме обвинувачений вів розмову із ОСОБА_15 та вказав про місце, час та спосіб передачі ОСОБА_14 грошових коштів, отриманих від ОСОБА_15 .

Зазначає, що покази свідка ОСОБА_15 у вироку перекручені, окрім того, вони викладені поверхнево, без будь-якого аналізу.
Зміст розмови, що відбулася 26.01.2017 року між ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_8 в кабінеті останнього, свідчить про головну роль ОСОБА_8 ..
Аналіз доказів свідчить про те, що ОСОБА_8 починаючи з 24.01.2017 року до 09.02.2017 року займав активну, цілеспрямовану позицію щодо незаконного отримання від ОСОБА_15 грошових коштів - протиправної винагороди за сприяння отримання останнім якнайменш суворого покарання, а тому жодних підстав вважати ОСОБА_8 жертвою провокації з боку правоохоронних органів у суду першої інстанції не було.
Стверджує, що суд безпідставно визнав заяву ОСОБА_14 від 08.02.2017 року недопустимим доказом, з тих підстав, що ОСОБА_14 не було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про кримінальне правопорушення, оскільки вказана заява є підставою для початку досудового розслідування, та вона не була отримана під час досудового розслідування. Окрім того, заява ОСОБА_14 від 08.02.2017 року була подана їм самостійно, а не відібрано, що вказує на неможливість зробити попередження з об`єктивних причин.

Зазначає, що суд порушив вимоги ст.337 КПК України, оскільки зазначив у вироку те, що стороною обвинувачення не було розпочато притягнення особи, яка вчинила злочин - ОСОБА_14 до кримінальної відповідальності, тобто суд фактично встановив, що свідок ОСОБА_14 вчинив кримінальне правопорушення, хоча останній не є обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Посилається на те, що висновки суду, що лише після того, як стороною обвинувачення було зафіксовано протиправні дії свідка ОСОБА_14 по відношенню до свідка ОСОБА_15 , 08.02.2017 року свідок ОСОБА_14 звернувся із заявою до прокуратури Дніпропетровської області про протиправні дії прокурора ОСОБА_8 є безпідставними, оскільки з самого початку досудове розслідування здійснювалось відносно ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , розпочате за заявою ОСОБА_15 від 20.01.2017 року, а тому в незалежності від заяви ОСОБА_14 , орган досудового розслідування володів інформацією про намір ОСОБА_8 вчинити злочин.

Вказує на те, що резолютивна частина виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 взагалі не містить посилань на підставу, з якої його виправдано.

Також суд першої інстанції не дотримався вимог ч.ч. 1, 2, 3 ст. 370 КПК України, оскільки у вироку не навів переконливих висновків, на основі достатніх та об`єктивно встановлених даних, щодо спростування обвинувачення. При цьому в порушення вимог ст.ст. 84-89, 94, 374 КПК України, суд першої інстанції допустив вибірковість в оцінці досліджених ним доказів, та замість належного їх аналізу упереджено визнав недостатніми докази сторони обвинувачення.

Стверджує, що з наявних в матеріалах провадження доказів, показів свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_8 намагався протиправно одержати неправомірну вигоду для себе за вплив на призначення ОСОБА_15 судом покарання у вигляді виправних робіт за ч.1 ст. 122 КК України, і сам ОСОБА_15 та ОСОБА_14 вважали, що передають ОСОБА_8 неправомірну вигоду у розмірі 1600 доларів США саме за вплив на суд.

Окрім того, є необ`єктивними, сумнівними та упередженими висновки суду про те, що обвинувачення є суперечливим і таким, що допускає неоднозначне тлумачення, не містить способу, порядку та можливостей впливу обвинуваченого на суддю, відомостей про особу судді, оскільки у пред`явленому ОСОБА_8 обвинуваченні чітко вказані всі обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України.

Також зазначає, що обвинувачення відносно ОСОБА_8 складене у відповідності із вимогами кримінального процесуального закону.

Вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_8 розумів, за що йому призначалася неправомірна вигода, такі обставини підтверджуються, зокрема, протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 10.02.2017 року.

Посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_8 , в силу займаної посади прокурора, особисто спілкувався із суддями Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, в тому числі під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_15 , у зв`язку з чим у ОСОБА_8 була можливість незаконно вплинути на суддю.

Зазначає, що суд дослідив, однак не дав оцінки та не виклав у вироку докази, які містяться у матеріалах провадження, а саме: протокол огляду від 24-25.02.2017 року, протокол обшуку від 09.02.2017 року, протокол огляду від 25.02.2017 року, протокол огляду від 11.02.2017 року з додатками, копія наказу прокурора Дніпропетровської області № 397к від 05.04.2016 року, лист Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 № 109-659вих. 17 від 22.02.2017 року, копія наказу «Про розподіл обов`язків між керівництвом та працівниками Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1» № 66 від 10.11.2016 року.

При цьому, суд надав оцінку доказу, який не досліджував, а саме, постанові заступника прокурора Дніпропетровської області від 14.03.17 року про призначення групи прокурорів у провадженні.

При ухваленні судом апеляційної інстанції свого вироку, при призначенні покарання, у відповідності до ст. 65 КК України слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 369-2 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, характеризуються задовільно, відсутні обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, а також, що обвинувачений не визнав своєї вини, що вказує на відсутність каяття.

Захисником ОСОБА_7 подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 369-2 КК України та виправдано; також вирішено питання щодо речових доказів.
Органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він намагався протиправно одержати від ОСОБА_15 неправомірну вигоду у розмірі 1 600 доларів США (43 060 грн) для себе за вплив на суддю Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, який наділений повноваженнями на виконання функцій держави, на прийняття рішення у кримінальному провадженні № 0002981 щодо призначення ОСОБА_15 покарання у вигляді виправних робіт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України при наступних обставинах.
Відповідно до наказу прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_16 № 397к від 05.04.2016 прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_8 переведено на посаду прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (надалі Закону України «Про прокуратуру»), прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладаються такі функції:

- підтримання державного обвинувачення в суді;

- представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом;

- нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство;

- нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру», функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

Прокурором органу прокуратури є прокурор місцевої прокуратури (п. 19 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, ОСОБА_8 , займаючи посаду прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, постійно здійснював функції представника влади, та в силу ч. 3 ст. 18 КК України був службовою особою.

Крім того, з урахуванням ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» № 3781-XII від 23.12.1993 (у редакції Закону № 901-VIII від 23.12.2015), ОСОБА_8 будучи з 05.04.2016 до 17.02.2017 прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, тобто прокурором місцевої прокуратури, являвся працівником правоохоронного органу.

06.10.2016 року слідчим відділенням Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області внесено відомості про кримінальне правопорушення та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002981 з попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 122 КК України.

Проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні керівником органу досудового розслідування 06.10.2016 року доручено слідчому слідчого відділення Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_14

06.10.2016 року керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 здійснення повноважень прокурора у зазначеному кримінальному провадженні доручено прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8

19.01.2017 року о 10.30 годин слідчим слідчого відділення Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_14 у кримінальному провадженні № 0002981 вручено ОСОБА_15 , письмове повідомлення про підозру у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, яке цього ж дня було погоджено з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_8 .

В подальшому, 24.01.2017 року (точного часу у ході досудового розслідування не встановлено) перебуваючи в м. Дніпро (точного місця у ході досудового розслідування не встановлено) у прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 виник прямий злочинний умисел, направлений на одержання від ОСОБА_15 неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

З метою реалізації свого злочинного умислу, прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно, у період з 24.01.2017 року до 25.01.2017 року (точного часу у ході досудового розслідування не встановлено) перебуваючи у приміщенні прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, за адресою: вул. Софії Ковалевської, 4, м. Дніпро, повідомив особі, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, про необхідність висунення ОСОБА_15 вимог про передачу йому неправомірної вигоди за призначення останньому покарання у вигляді виправних робіт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України у кримінальному провадженні № 0002981.

В подальшому, 25.01.2017 року приблизно о 16.40 годин перебуваючи на подвір`ї прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, яка розташована за адресою: вул. Софії Ковалевської, 4, м. Дніпро, особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, за вказівкою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , жестом у вигляді піднятих двох пальців правої руки повідомила ОСОБА_15 про необхідність передачі ОСОБА_8 неправомірної вигоди у розмірі 2 000 доларів США за вплив на суддю Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, який наділений повноваженнями на виконання функцій держави, на прийняття рішення у кримінальному провадженні № 0002981 щодо призначення ОСОБА_15 покарання у вигляді виправних робіт.

26.01.2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002981 відносно ОСОБА_15 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, направлено до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті.

Далі, 08.02.2017 року приблизно о 16.06 годин в приміщенні прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, за адресою: вул. Софії Ковалевської, 4, м. Дніпро, особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, повідомила прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_15 не знайде необхідної суми грошових коштів. Після чого, у зазначений час та місці, прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне отримання неправомірної вигоди для себе, діючи умисно та з корисливих мотивів, усвідомлюючи те, що в силу займаної посади прокурора місцевої прокуратури та будучи особисто знайомим із суддями Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, наділеними повноваженнями на виконання функцій держави щодо прийняття рішень у кримінальних провадженнях, повідомив особі, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, про необхідність передачі йому від ОСОБА_15 неправомірної вигоди у розмірі 1 600 доларів США за вплив на суддю Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, який наділений повноваженнями на виконання функцій держави, на прийняття рішення у кримінальному провадженні № 0002981 щодо призначення ОСОБА_15 покарання у вигляді виправних робіт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

В подальшому, 09.02.2017 року приблизно о 12.15 годин перебуваючи у приміщенні прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, за адресою: вул. Софії Ковалевської, будинок 4, м. Дніпро, прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , з метою доведення злочину до кінця, діючи умисно та з корисливих мотивів, повідомив особі, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, про те, що на його мобільний телефон подзвонить особа на ім`я ОСОБА_17 , якій і необхідно передати грошові кошти для нього.

09.02.2017 року приблизно о 12.44 годин на номер мобільного телефону, який знаходиться у користуванні особи, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, подзвонив чоловік, який представився ОСОБА_17 від ОСОБА_18 та відбулася телефонна розмова, в ході якої вказані особи домовились зустрітись цього ж дня приблизно через 30 хвилин в Торговельному центрі «Наша Правда» в м. Дніпро.

Далі, 09.02.2017 року приблизно о 14.00 годині в Торговельному центрі «Наша Правда», за адресою: пр-т Слобожанський, 31-д, м. Дніпро, особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, зустрівся з ОСОБА_9 , який раніше йому телефонував на мобільний телефон та не був обізнаний про злочинний умисел ОСОБА_8 на отримання неправомірної вигоди.

У зазначений час та місці, за вказівкою ОСОБА_8 , особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, передала ОСОБА_9 , який не був обізнаний про злочинний умисел ОСОБА_8 , грошові кошти у розмірі 1 600 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 09.02.2017 становить 43 060 грн, для передачі їх ОСОБА_8 за вплив останнім на суддю Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, який наділений повноваженнями на виконання функцій держави, на прийняття рішення щодо призначення у кримінальному провадженні № 0002981 ОСОБА_15 покарання у вигляді виправних робіт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Однак, вчинивши усі дії, які прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі, злочин не було закінчено у зв`язку з тим, що грошові кошти у розмірі 1 600 доларів США (43 060 грн) не були одержані ОСОБА_8 , оскільки незаконні дії останнього були викриті працівниками правоохоронних органів.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджується Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Зі змісту п. 2.1. та 3.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 6 квітня 2016 року, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відбувається на підставі відповідних процесуальних рішень, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
Згідно із постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року (справа №724/86/20, провадження №51-1353кмо21) за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.
В обгрунтування судового рішення Об`єднана палата виходила з того, що: За приписами п. 1 ч. 2 ст. 39 та ч. 1 ст. 214 КПК визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції керівника органу досудового розслідування.
Відсторонювати слідчого від проведення досудового розслідування відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 39 КПК керівник органу досудового розслідування має право лише вмотивованою постановою, як і призначати іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування.

Таким чином, системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що законодавець у своїй термінографічній практиці застосовує словосполучення «визначати слідчого» та «призначати слідчого» як синонімічного змісту терміни, що мають тотожне семантичне значення стосовно визначення обсягу, форми та змісту дій, які вони характеризують.

Статтею 110 КПК установлено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Отже, Об`єднана палата виходила з того, що визначення слідчого та призначення слідчого має тотожне значення, а тому мають застосовуватись положення ст.110 КПК України щодо прийняття рішення керівником відповідного органу досудового розслідування у формі постанови.
Так, судом першої інстанції встановлено, що старшим слідчим першого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 було проведено огляд місця події 09.02.2017 року, який був розпочатий о 14.00 годині (а.п.85-88 т.1), однак в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про призначення до групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000125 прокурора ОСОБА_11 .
Прокуратурою Дніпропетровської області місцевому суду було надано лист від 31.01.2020 року №27-18вих 20, відповідно до якого, станом на 30.01.2020 у електронній картці єдиного реєстру досудових розслідувань «Рух провадження» у кримінальному провадженні №0000125 щодо призначення слідчих за період з 08.02.2017 по 09.02.2017 обліковано наступні відомості: користувачем ОСОБА_19 09.02.2017 о 14.59 визначені попередні слідчі: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_11 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 (т. 6 а.п. 163).
Судом першої інстанції вказаний лист прокуратури було належним чином досліджено в судовому засіданні та встановлено, що призначення слідчого ОСОБА_11 відбулось вже після того як розпочався огляд місця події 09.02.2017 року, а тому визнав протокол від 09.02.2017 року недопустимим доказом в розумінні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, так як ця слідча дія була проведена особою, якій не було доручено проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.
24.03.2020 року та 02.04.2020 року прокуратурою Дніпропетровської області, на підтвердження наявності належних повноважень слідчого ОСОБА_11 у кримінальному провадженні № 0000125, до суду було надано дві копії доручення про проведення досудового розслідування слідчою групою від 08.02.2017 року (т.6 а.п. 201-202, 204-205), в яких слідчий ОСОБА_11 зазначений, однак судом першої інстанції встановлено, що вказані доручення не були належним чином засвідчені відповідною посадовою особою, а тому вказана в них інформація не врахована судом.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що слідчим ОСОБА_11 без належних на то повноважень було проведено огляд місця події від 09.02.2017 року з викладених у вироку підстав, а також з урахуванням того, що у кримінальних провадженнях № 0000125 та № 0000058 не визначено слідчого (групу слідчих), а лише слідчим ОСОБА_25 , ОСОБА_22 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 надано доручення про проведення досудового розслідування слідчою групою (т.1 а.п. 16, 18, 49, 50, т.6 а.п. 202, 205), що не відповідає положенням п.1 ч.2 ст.39, п.2 ч.2 ст.39, 110 КПК України, виходячи з їх системного тлумачення.
Згідно із постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року (справа №477/426/17, провадження №51-4963 кмо 20) постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.

Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

Прокурором під час розгляду цього кримінального провадження як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не надано постанови на підтвердження повноважень вказаних слідчих у кримінальних провадженнях № 0000125 та № 0000058 відповідно до ст.ст. 39, 110 КПК України, разом з тим, в ході апеляційного перегляду сторона захисту наполягала на відсутності повноважень слідчого ОСОБА_11 , визначених в установленому законом порядку (т.8 а.п.88 абз. 1.1), а також в цілому оскаржувала визначену групу слідчих 09.02.2017 року та 08.02.2017 року. Зазначення стороною захисту певних мотивів не є перешкодою для оцінки судом апеляційної інстанції вказаних процесуальних документів, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, що не погіршує становище обвинуваченого.
Отже, виходячи із наданих матеріалів, процесуальні та слідчі дії, що були вчинені вказаними слідчими були здійснені особами, які не були призначені відповідно до вимог статей 39,110 КПК України.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 37 КПК України визначення прокурора, який здійснюватиме повноваження в конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. В разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів в конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів, при цьому прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора у кримінальному провадженні в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, зазначених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьої статті 313, частиною другою статті 341 та частиною третьою статті 37 цього Кодексу.
З матеріалів провадження вбачається, що постановами про визначення групи прокурорів від 20.01.2017 року у кримінальному провадженні № 0000058 та від 08.02.2017 року у кримінальному провадженні № 0000125 визначено прокурора ОСОБА_12 (а.п. 20, 52 т.1), а постановою від 14.03.2017 року у кримінальному провадженні № 0000125 визначено групу прокурорів у складі: ОСОБА_12 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_11 (а.п.53 т.1).
Постановою прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_12 від 22.03.2017 року кримінальні провадження № 0000058 та № 0000125 були об`єднані в одне кримінальне провадження під № 0000058, та вказані відомості внесено до ЄРДР (а.п.41-42 т.1).
Однак, колегією суддів при дослідженні повноважень слідчих, прокурорів встановлено, що в об`єднаному кримінальному провадженні № 0000058 не призначено групу прокурорів, а постановою прокурора лише фактично вирішено питання про об`єднання кримінальних проваджень, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду, що відображена у постановах від 22 лютого 2021 року (справа №754/7061/15, провадження №51-4584 кмо 18) щодо підтвердження повноважень прокурора виключно постановою, що має міститись у матеріалах досудового розслідування, та відсутність якої обумовлює недопустимість доказів, та від 05 лютого 2020 року (справа №676/5972/17, провадження №51-4107км19) щодо призначення групи прокурорів та слідчих, зокрема, в об`єднаному кримінальному провадженні).
Також не надано постанови на підтвердження повноважень слідчих в об`єднаному кримінальному провадженні відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України, оскільки визначення слідчих в окремих кримінальних провадженнях (до остаточного об`єднання кримінальних проваджень 22.03.2017 року) не вказує про визначення в передбачений п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України спосіб повноважного слідчого (групи слідчих) після отримання об`єднаного кримінального провадження слідчим відділом.
Таким чином, виходячи із наданих матеріалів, процесуальні дії, що були вчинені прокурорами та слідчими в об`єднаному кримінальному провадженні № 0000058 були здійснені особами, які не були призначеними відповідно до вимог статей 37, 39, 110 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
За правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 14.04.2020 року (справа № 761/34909/14), від 28.04.2021 року (справа № 759/833/18) здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнаються істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.
Враховуючи викладене, а саме, встановлення судом апеляційної інстанції відсутності в матеріалах кримінального провадження постанови про призначення слідчого (групи слідчих), які здійснюватимуть досудове розслідування, а також призначення слідчих та прокурорів в об`єднаному кримінальному провадженні обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженими на те особами.
За встановлених обставин, враховуючи допущені істотні порушення вимог КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку в частині оцінки доручень, наданих слідчим, визнавши їх такими, що не можуть бути враховані судом.

Окрім того, перевіркою матеріалів справи встановлено, що вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 369-2 КК України, та виправдано.
З мотивувальної частини вказаного вироку вбачається, що ОСОБА_8 виправдано, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 369-2 КК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30.08.2019 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2019 року щодо ОСОБА_8 скасовано з тих підстав, що: - суд навів у вироку пояснення обвинуваченого та свідків у формі відповідей на запитання, не виклавши при цьому своїх висновків щодо наявності чи відсутності в цих поясненнях доказів на підтвердження встановлених судом обставин по справі; - неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки відсутній такий обов`язковий елемент об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України, як особа, уповноважена на виконання функцій держави, на прийняття рішень якої, може бути здійснено вплив, а тому таке діяння не може бути інкриміноване будь-кому; - у резолютивній частині вироку відсутнє посилання на підставу виправдання ОСОБА_8 ; - у мотивувальній частині виправдувального вироку викладено формулювання обвинувачення, встановлене судом, в той час як має бути викладене формулювання обвинувачення, пред`явлене особі органом досудового розслідування і визнане судом недоведеним, та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 23 вересня 2019 (провадження №51-7543кмо18, справа № 728/2724/16-к):
Частина 2 ст. 416 КПК визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому положення ч. 2 ст. 415 КПК не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила.
Зазначений висновок також розповсюджується на прийняте судове рішення під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі №665/7/18, провадження №51-4023км21:

З назви та змісту ст. 421 КПК України вбачається, що погіршення становища обвинуваченого можливе виключно за умови, якщо з цих підстав подали апеляційну скаргу прокурор, потерпілий чи його представник, а відповідно до ст. 416 цього Кодексу таке погіршення може мати місце тільки, якщо вирок було скасовано з цих підстав (або також із цих підстав).

Частиною 3 ст. 409 КПК України встановлено заборону скасування виправдувального вироку лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого, а ст. 420 цього Кодексу передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.
Підсумовуючи наведене, об`єднана палата наголосила на тому, що засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні. Системний аналіз указаних вище норм кримінального процесуального законодавства дозволяє зробити висновок, що вони мають в однаковій мірі застосовуватися як під час нового розгляду після скасування вироку за необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.
Враховуючи наведене та зміст ухвали апеляційного суду від 30.08.2019 року (т.5 а.п.178-193), якою скасовувався виправдувальний вирок з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що було предметом розгляду та зазначалось в апеляційній скарзі прокурора, та відсутності в ухвалі суду посилання на погіршення становища ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції був позбавлений процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_8 , враховуючи положення ч.2 ст.416, ст.421 КПК України та постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 23 вересня 2019 року (провадження №51-7543кмо18, справа № 728/2724/16-к), що діяла на час прийняття рішення місцевим судом.
Таким чином, оскільки за попереднім вироком суду ОСОБА_8 було виправдано у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.369-2 КК України, тому апеляційна скарга прокурора з вимогою ухвалення нового вироку задоволенню не підлягає.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що мотивувальна частина вироку, що оскаржується, містить вказівку на підставу такого виправдання п.1 ч.1 ст.373 КПК України, що передбачає виправдання, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, а також на а.п.51 т.8 вказує на відсутність доказів наявності складу злочину, що містить суперечності у підставах виправдання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для виправдання обвинуваченого підлягають приведенню у відповідність до вимог процесуального закону, шляхом зміни вироку суду першої інстанції в межах повноважень за наслідками апеляційного розгляду, визначених п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, оскільки помилкове зазначення судом підстави виправдання обвинуваченого не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування вироку суду, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 17.03.2020 року (справа № 426/12149/17).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 підлягає виправданню саме на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим з огляду на відсутність належних повноважень слідчих та прокурорів, що обумовлює недопустимість зібраних доказів.
Колегія суддів не вдається до обговорення інших доводів апеляційної скарги прокурора, оскільки встановлені під час апеляційного перегляду обставини не є підставою для постановлення іншого судового рішення - вироку, про що просить прокурор.
Разом з тим, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з огляду на те, що колегія суддів погоджується з її доводами щодо підстав виправдання та повернення грошових коштів - Управлінню захисту економіки в Дніпропетровській області.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року задовольнити частково.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року щодо ОСОБА_8 в частині зазначення підстави виправдання та вирішення питання щодо речових доказів - змінити.
Вважати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 369-2 КК України та виправданим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Скасувати арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10.02.2017 року, на грошові кошти у сумі 1 600 (тисяча шістсот) доларів США у вигляді 16 (шістнадцять) банкнот номіналом по 100 (сто) доларів США, мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Duos», білого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ: НОМЕР_2 , мобільний телефон марки «iPhone» моделі «5s», сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_4 .
Мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Duos», білого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ: НОМЕР_2 , у якому знаходиться сім-картка мобільного оператора «Life» з № НОМЕР_3 , мобільний телефон марки «iPhone» моделі «5s», сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_4 , у якому знаходиться сім-картка мобільного оператора «Київстар», без серійного номера, номер мобільного НОМЕР_5 , - повернути ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та грошові кошти у сумі 1 600 (тисяча шістсот) доларів США у вигляді 16 (шістнадцять) банкнот номіналом по 100 (сто) доларів США кожна з серіями та номерами: HG92920877A; КВ56226025Е; KF56218005A; CB36424129F; KF18920899D; AB12908337J; АВЗ6400039К; КВ98302977І; HL12454936F; KB74643147J; KB09939305L; НОМЕР_6 ; HB51590557Q; FF91779928B; FF91779927B; НВ44446129Е повернути власнику - Управлінню захисту економіки в Дніпропетровській області.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4