Дата документу 12.09.2022 Справа № 332/1166/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1166/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/880/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 (з урахуванням доповнень обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 ) на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий неповну середню освіту, не працюючий, не одружений, інвалід ІІІ групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 17 січня 2019 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 17 січня 2019 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

15 січня 2019 року, приблизно о 15.30 годині, біля кафе «Стопочка», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глазунова, буд. 1, між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла обопільна бійка. Під час бійки ОСОБА_7 повалив на спину ОСОБА_9 та утримуючи потерпілого у такому положенні, перебуваючи в положенні зверху, дістав розкладний ніж з кишені свого одягу, та тримаючи його в правій руці, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_9 , наніс останньому один удар в область живота зліва. Усвідомлюючи, що потерпілий продовжує чинити опір, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , не зупиняючись на досягнутому, наніс ще один спрямований удар ножем в область шиї потерпілого зліва. Після цього ОСОБА_7 , утримуючи в руці ніж, покинув місце вчинення злочину.
Завдані ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани в ділянці передньої черевної стінки по передній пахвинній лінії ліворуч, на рівні 9-10 ребер, що проникає в черевну порожнину з пораненням брижі та утворенням гематоми поперечно-ободової кишки, з проникненням ранового каналу в ліву плевральну порожнину та поранення лівого купола діафрагми, а також колото-різану рану лівої бокової поверхні шиї з перетином ларінгеальної гілки сонної артерії та пораненням тіл 4-5 шийних хребців, з розвитком гіповолемічного шоку III ступеню, у своїй сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Таким чином, ОСОБА_7 , прагнучи заподіяти смерть ОСОБА_9 шляхом нанесення ножових поранень, спрямованих в життєво важливі органи потерпілого, виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак смерть ОСОБА_9 не настала і злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі ОСОБА_7 , у зв`язку з тим, що потерпілому вчасно була надана необхідна медична допомога.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не дослідив усі докази, не взяв до уваги показання свідків та потерпілого, які повністю спростовують його вину в умисному вбивстві.
Також суд не задовольнив його клопотання про проведення слідчого експерименту для усунення суперечностей в показаннях свідків, на чому наполягала сторона захисту та потерпілий.
У судовому засіданні потерпілий не заперечував, що саме в результаті його хуліганських дій обвинувачений знаходиться під вартою, потерпілий також знає, що свідок ОСОБА_10 є позаштатним співробітником поліції.
Вважає, що суд першої інстанції не повинен був брати до уваги показання свідка ОСОБА_10 , оскільки вони не підтверджують та не спростовують висновок експертизи № 96к від 3 квітня 2019 року.
До того ж, на відеозапису з місця події не має прим`ятого снігу, що б підтвердило слова ОСОБА_10 про те, що потерпілий знаходився лежачи на спині.
Інші свідки підтвердили, що поряд з потерпілим нікого не було, хоча ОСОБА_10 говорить, що він рукою тримав рани потерпілому.
Вищевказані факти повністю спростовують показання свідка ОСОБА_10 , який до того ж проходив свідком по іншій аналогічній справі.
Таким чином, орган досудового розслідування фактично вдався до фальсифікації справи.
Так, співробітники поліції склали протокол затримання та приховали той факт, що він добровільно з`явився та видав ніж.
З приводу фактичних обставин справи зазначає, що потерпілий у стані алкогольного сп`яніння почав його бити та розбив ніс, він намагався піти, але потерпілий тримав його та продовжував наносити удари, тому він почав відмахуватись від потерпілого ножем, завдяки чому зміг припинити своє побиття.
Звертає увагу, що експертиза щодо наявності у нього тілесних ушкоджень була проведена лише через 3 тижні, коли пошкодження вже пройшли, а експертизою його речей було виявлено кров, походження якої від потерпілого не виключається, хоча він упевнений, що на речах була саме його кров.
За таких обставин зазначає, що у нього не було умислу на вбивство.
Просить скасувати вирок суду першої інстанції, прослухати аудіозаписи показань учасників судового засідання, переглянути відеозапис з місця події, дослідити висновок експерта № 96к, взяти до уваги дані про особу свідка ОСОБА_11 , врахувати позицію потерпілого, взяти до уваги дані, що характеризують його особу.
Від обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких вони зазначають, що вирок суду в частині визнання вини обвинуваченого, юридичної кваліфікації скоєного та призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

Так, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що фактичні обставини справи виключають можливість іншої кваліфікації дій ОСОБА_7 , оскільки такий висновок не узгоджується з показаннями самого обвинуваченого та показаннями інших допитаних осіб.

Зокрема, обвинувачений показав, що він намагався захиститись і припинити протиправні дії ОСОБА_9 , умислу на вбивство потерпілого не мав.

Крім того, за показаннями потерпілого, саме він виявився ініціатором конфлікту з ОСОБА_7 і запропонував вийти на вулицю для з`ясування стосунків.

Враховуючи показання потерпілого можна дійти до висновку, що на момент перебування в кафе та провокаційної поведінки ОСОБА_9 , у обвинуваченого не міг виникнути намір на позбавлення життя потерпілого, оскільки сам ОСОБА_12 конфлікт не ініціював та намагався уникнути бійки, проте ОСОБА_9 вимагав з`ясування стосунків на вулиці.

Як на ініціатора конфлікту на потерпілого також вказували допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , показання яких підтверджують показання обвинуваченого в частині його пасивної поведінки під час початку провокаційних дій потерпілого та небажання вступати з ним у конфлікт, і про те, що ОСОБА_7 погодився вийти з кафе лише після тривалих вимог і образ з боку потерпілого.

Таким чином, враховуючи поведінку ОСОБА_7 , у нього не міг виникнути намір на вбивство потерпілого, оскільки він не сам ініціював бійку та уникав продовження конфлікту, тому кваліфікація його дій за ст. 115 КК України є помилковою.

Звертають увагу, що факт перебування потерпілого у стані свідомості після отримання ножових поранень підтвердили свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , що бачив сам обвинувачений, але не продовжував свої дії, спрямовані на позбавлення життя потерпілого, хоча мав реальну можливість це зробити.

Враховуючи, що ОСОБА_7 ніщо не заважало довести свій намір до кінця, то припинення ним дій проти потерпілого та наступний відхід з місця події слід розцінювати як добровільну відмову від продовження протиправних дій.

Вважають безпідставними висновки суду про відсутність реальної загрози заподіяння шкоди життю та здоров`ю обвинуваченому з боку потерпілого, оскільки сам потерпілий був ініціатором конфлікту та перший почав бити обвинуваченого.

До того ж, за висновком експерта № 92 від 12 лютого 2019 року, у ОСОБА_7 були виявлені садна в ділянці обох кистей, причому експертне дослідження проводилось через 27 днів після спричинення йому тілесних ушкоджень, тому частина з них не була виявлена.

Разом з тим, виявлені експертом тілесні ушкодження свідчать про насильницький, протиправний характер дій ОСОБА_9 щодо ОСОБА_7 , проти якого обвинуваченому прийшлось захищатись.

Звертає увагу, що вони не заперечують можливий факт перевищення ОСОБА_7 меж необхідної оборони.

Посилаються на те, що ОСОБА_7 був фізично слабшим за потерпілого, має інвалідність третьої групи, не виступав ініціатором бійки та намагався її уникнути, маючи намір залишити кафе, а під час бійки потерпілий весь час перебував у свідомості, тому за зовнішніми ознаками не було наявних підстав для надання потерпілому медичної допомоги.

Просять вирок скасувати та постановити новий, яким кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ст. 124 КК України та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Вислухавши позицію обвинуваченого та його захисника з приводу заявленого клопотання, які його підтримали, прокурора, який заперечував проти задоволення цього клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

В даному кримінальному провадженні вказані у клопотанні докази були досліджені судом першої інстанції, а особи допитані в судовому засіданні, їх показання викладені у вироку та оцінені судом першої інстанції.

Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження в клопотанні не наведено, і доводи клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів в обґрунтування клопотання не зазначено.

По суті доводів апеляційної скарги у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що потерпілий не створював для обвинуваченого реальну погрозу, а враховуючи локалізацію ножових поранень живіт та шию, у обвинуваченого був умисел саме на вбивство потерпілого, обвинувачений покинув місце події, не намагався надати медичну допомогу, а смерть потерпілого не настала лише тому, що йому вчасно надали медичну допомогу.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що встановлені та визнані судом першої інстанції доведеними обставини з приводу події кримінального правопорушення, зокрема часу, місця та безпосередньо факту нанесення обвинуваченим потерпілому ножових поранень, наслідків від вчинення кримінального правопорушення у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в апеляційній скарзі не оспорюються, а її доводи фактично зводяться до того, що ОСОБА_7 не мав умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , а перебував у стані необхідної оборони, межі якої перевищив, тому його дій необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Враховуючи, що сторона захисту не оскаржувала зазначені вище обставини, то суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуваний вирок в частині висновків суду та доводів апеляційної скарги щодо того, чи мав обвинувачений умисел на вбивство ОСОБА_9 .

Перевіривши оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме фактично показаннями самого обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та показав, що між ним та раніше незнайомим ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, який був спровокований останнім. Вони вийшли на вулицю, де між ними конфлікт продовжився та розпочалася бійка. Він хотів припинити бійку і піти, однак ОСОБА_9 схопив його за рукав. Він не зміг висмикнути свою руку, після чого дістав з правої кишені брюк свій розкладний ніж та розмахуючи ним, наніс два удари ножем ОСОБА_9 , але куди саме він не бачив. Після ударів він відчув, що ОСОБА_9 перестав наносити йому удари, тоді він повернувся та пішов з місця події.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт того, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 удари ножем, проте обвинувачений наполягав на тому, що умислу вбивати потерпілого він не мав, і ударів потерпілому, коли той лежав на землі, він не наносив.

Позиції захисту зводилась до того, що між обвинуваченим та потерпілим дійсно виник конфлікт, спровокований потерпілим, у ході якого ОСОБА_9 наносив ОСОБА_7 удари, тому обвинувачений, тримаючи в руках ніж, хаотичними рухами відмахувався від ОСОБА_9 , з метою захисту від протиправних посягань потерпілого.

За таких обставин обвинувачений зазначав, що не мав умислу на вбивство потерпілого, а лише оборонявся від протиправних дій з боку потерпілого, тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України, а не за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого ОСОБА_7 та доведення в повному обсязі його вини саме в закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що у нього виник конфлікт з раніше незнайомим ОСОБА_7 . Він запропонував ОСОБА_7 вийти на вулицю для з`ясування стосунків, коли вони вийшли на вулицю, конфлікт переріс у обоюдну бійку між ними, під час якої вони один одному наносили удари кулаками по обличчю та тулубу. Вони падали на землю, і коли лежали на землі, він відчув біль, а коли встав, побачив кров. Після цього бійка припинилась і ОСОБА_7 залишив місце події.

Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показав, що знаходячись неподалік від кафе, він побачив, що між ОСОБА_9 та раніше незнайомим йому чоловіком відбувалась обопільна бійка, під час якої вказаний чоловік повалив ОСОБА_9 на землю та знаходячись на ньому зверху, наніс два удари правою рукою в область шиї та в область живота, після чого встав з нього та пішов через трамвайні колії у бік багатоповерхових будинків. При цьому він побачив у правій руці вказаного чоловіка ніж.

У суді першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 показання яких підтверджують факт конфлікту та обопільної бійки між обвинуваченим та потерпілим, проте безпосередніми очевидцями в момент нанесення потерпілому ударів ножем вони не були.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 , яка є цивільною дружиною ОСОБА_7 , взагалі не була присутня на місці події, проте повідомила, що саме вона добровільно видала співробітникам поліції ніж, написавши відповідну заяву.

Крім того, судом першої інстанції були належним чином оцінені показання свідка ОСОБА_15 , допитаного за клопотанням сторони захисту, які були обґрунтовано оцінені критично, оскільки, по-перше, вони не узгоджуються з показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілого, інших свідків та дослідженими документами, а по-друге, як пояснив сам свідок, він особисто не бачив, щоб ОСОБА_7 взагалі наносив удари ножем потерпілому ОСОБА_9 .

Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідка.

Показання вищезазначених потерпілого та свідка у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця події від 15 січня 2019 року та фототаблиця до нього; протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками від 15 січня 2019 року за участі свідка ОСОБА_13 ; протокол огляду мобільного телефону від 15 січня 2019 року та фототаблиця до нього; висновок експерта № 350 від 4 березня 2019 року; висновок експерта № 352 від 5 березня 2019 року; висновок експерта № 351 від 4 березня 2019 року; протоколи пред`явлення для впізнання за фотознімками від 27 березня 2021 року за участі свідка ОСОБА_16 ; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 17 січня 2019 року; висновок судово-психіатричного експерта № 89 від 20 лютого 2019 року; висновок експерта № 8-187 від 27 березня 2019 року (т. 1 а.с. 181-191, 192-194, 196-219, 238-240, 241-244, 245-248; т. 2 а.с. 1-4, 20-21, 24-30, 39-49).

Вказані документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують: факт проведення огляду на місці скоєння злочину; впізнання свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_16 обвинуваченого як особи, у якої виник конфлікт та бійка з потерпілим; факт огляду належного свідку ОСОБА_18 мобільного телефону; належність крові, виявленої на місці події, на особистих речах обвинуваченого та потерпілого, походження якої не виключається від ОСОБА_9 , а також від ОСОБА_7 , за наявності у нього тілесних ушкоджень; факт затримання ОСОБА_7 ; психічний стан ОСОБА_7 на момент вчинення злочину; факт проведення молекулярно-генетичної експертизи клітин, виявлених на ножі.

Разом з тим, з висновку експерта № 140м/д від 18 березня 2019 року вбачається, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлені колото-різана рана в ділянці передньої черевної стінки по передній пахвинній лінії ліворуч, на рівні 9-10 ребер, що проникає в черевну порожнину з пораненням брижі та утворенням гематоми поперечно-ободової кишки, з проникненням ранового каналу в ліву плевральну порожнину та поранення лівого купола діафрагми, а також колото-різана рана лівої бокової поверхні шиї з перетином ларінгеальної гілки сонної артерії та пораненням тіл 4-5 шийних хребців, з розвитком гіповолемічного шоку III ступеню, у своїй сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії предмета, який володіє колючо-ріжучими властивостями, на що вказує проникаючий характер ушкодження, переважання глибини ранових каналів над довжиною шкірних ран. Виникнення виявлених тілесних ушкоджень можливо при будь-якому взаємному розташуванні потерпілого відносно нападника за умови доступності зон ушкоджень. Враховуючи локалізацію видимих ушкоджень у ОСОБА_9 , йому було нанесено не менше 2-х травматичних впливів (т. 1, а.с. 249-252).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 18 березня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпілий ОСОБА_9 продемонстрував, за яких обставин йому були нанесені тілесні ушкодження. Під час проведення даної слідчої (розшукової) дії потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що у нього в кафе виник конфлікт з невідомим йому чоловіком, з яким вони вийшли з кафе, де стали спілкуватись. Суті розмови він не пам`ятає, однак пам`ятає що почалась бійка, під час якої вони наносили один одному удари кулаками рук. Яка послідовність, кількість ударів, а також хто саме почав бійку, він не пам`ятає. Після цього він відійшов декілька лівіше від кафе, ближче до колій, де продовжувалась бійка, що було далі він не пам`ятає. У подальшому він прийшов у свідомість вже в лікарні (т. 2, а.с. 33-34, 63).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 18 березня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, як свідок ОСОБА_10 продемонстрував, за яких обставин потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження. Під час проведення даної слідчої дії свідок ОСОБА_10 пояснив, що на сходинках кафе дуже гучно сварилися два чоловіка, після чого конфлікт переріс в обоюдну бійку, в ході якої обидва чоловіки наносили один одному удари кулаками по обличчю та тулубу. Під час конфлікту обидва чоловіки зійшли зі сходів, пройшли декілька метрів від кафе та впали на землю, після чого відкотились декілька лівіше від кафе. Під час конфлікту чоловік сів зверху на ОСОБА_9 та вже у цей час тримав ніж у правій руці, почергово наніс ним спочатку один удар в ліву бокову поверхню тулуба ОСОБА_9 та один удар в шию зі своєї сторони. При цьому, він дещо більше нахилився над ОСОБА_9 , вперся долонею лівої руки та наніс удар в шию. Після цього він піднявся та побіг в сторону житлових будинків, продовжуючи тримати в правій руці ніж (т. 2, а.с. 31-32, 62).

З висновку експерта № 96/к від 3 квітня 2019 року вбачається, що співставляючи локалізацію (ділянки лівої передньої черевної стінки та шиї) і характер ушкоджень (колючо-ріжучий) у ОСОБА_9 з механізмом їх утворення за показами свідка ОСОБА_10 , можливість утворення ушкоджень в ділянках лівої передньої черевної стінки та шиї при обставинах, на які вказує свідок ОСОБА_10 під час слідчого експерименту від 18 березня 2019 року, не виключається (т. 2, а.с. 51-59).

З протоколу огляду від 18 січня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є добровільно виданий свідком ОСОБА_18 металевий кнопковий (викидний) ніж «Grand-Way», з металу сірого кольору, довжина леза 9 см, лезо має отвір довжиною 2 см, товщина леза у найширшій частині складає 3 мм. Рукоятка 10,5 см, упор між лезом і рукояткою відсутній (т. 1, а.с. 233-235).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме закінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що були вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів, у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував лише показання потерпілого та свідків, і не взяв до уваги докази, що їх спростовують, а також не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення злочину, їх показання повністю узгоджуються між собою та іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та критично оцінює позицію захисту.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу покладення в основу обвинувального вироку в якості доказів показань свідка ОСОБА_10 , які викликають сумніви у їх достовірності, то ці доводи також спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що показання цього свідка викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вони повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами, і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , які суд обґрунтовано оцінив критично, оскільки вони повністю суперечать показанням потерпілого та свідка, а також дослідженим матеріалам кримінального провадження.

Переконливих підстав для обмови свідком ОСОБА_10 обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено.

Між тим щодо істотних обставин кримінального провадження показання свідка є логічними та послідовними, і на переконання колегії суддів, докладність змісту показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у вказаних осіб підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 , повністю спростовує версію захисту з приводу того, що показання свідка є неправдивими.

Спростовані матеріалами кримінального провадження і доводи обвинуваченого з приводу того, що він не наносив ударів потерпілому ОСОБА_9 , коли той лежав на землі.

Так, свідок ОСОБА_10 категорично зазначив, що два удари ножем в область живота та шиї, обвинувачений ОСОБА_19 наніс потерпілому на землі, знаходячись на ОСОБА_9 зверху.

Вказане узгоджується з показаннями самого потерпілого, який у суді першої інстанції повідомив, що під час бійки з обвинуваченим вони падали на землю, і саме лежачи на землі він відчув біль, а коли піднявся, то побачив кров.

Колегія суддів також враховує позицію свідка ОСОБА_10 , яка полягає в тому, що він, як на стадії досудового розслідування (під час проведення слідчого експерименту за його участі), так і протягом судового розгляду, категорично надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин нанесення потерпілому ножових поранень.

Зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 18 березня 2019 року вбачається, що на стадії досудового розслідування свідок ОСОБА_10 також надавав пояснення про те, що обвинувачений наніс потерпілому удари ножем, знаходячись в положенні зверху на потерпілому, після чого надав аналогічні пояснення під час допиту в суді першої інстанції.

Комісія експертів у висновку № 96/к від 3 квітня 2019 року зазначила, що механізм утворення ушкоджень у потерпілого, який продемонстрував свідок ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту, не виключається.

На переконання колегії суддів, вищевказане в сукупності свідчить про достовірність показань свідка ОСОБА_10 щодо механізму заподіяння потерпілому ножових поранень, і жодних доказів на спростування його пояснень стороною захисту в суді апеляційної інстанції надано не було, тому у колегії суддів відсутні підстави їм не довіряти.

Також безпідставними є доводи апелянта про те, що свідок ОСОБА_10 є позаштатним співробітником поліції, оскільки вказана позиція сторони захисту є лише припущенням та її суб`єктивним відношенням до цього, будь-яких даних на підтвердження цього обвинуваченим та його захисником не надано.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що він добровільно видав ніж, то вони спростовані показаннями цивільної дружини обвинуваченого свідка ОСОБА_18 , яка підтвердила, що саме вона добровільно видала співробітникам поліції ніж, написавши відповідну заяву (т. 1, а.с. 232).

Доводи обвинуваченого про те, що він добровільно з`явився до органу поліції, на правильність висновків суду не впливають та жодним чином не спростовують його вину та юридичну кваліфікацію його дій.

Колегія суддів вважає, що про невинуватість ОСОБА_7 також не свідчить і факт отримання ним тілесних ушкоджень, що встановлено висновком експерта № 92 від 12 лютого 2019 року (т. 2, а.с. 5-6), оскільки факт бійки з потерпілим та нанесення один одному ударів кулаками не заперечувався і потерпілим.

Судом першої інстанції також було обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого, потерпілого, свідків та судово-медичного експерта, з підстав, зазначених в ухвалі суду від 26 жовтня 2021 року (т. 2, а.с. 231-232), з якими колегія суддів повністю погоджується, оскільки стороною захисту не було доведено, що встановлення або перевірка зазначених у клопотанні обставин не може бути здійснена іншим шляхом, окрім як проведення слідчого експерименту, не наведено причин, з яких не були здійснені належні дії для їх встановлення чи перевірки на стадії досудового розслідування, а сторона захисту мала можливість скористатись правами, передбаченими ст. 352 КПК України, під час допиту цих осіб.

З приводу доводів апеляційної скарги в частині того, що дії ОСОБА_7 були невірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, тоді як правильною кваліфікація вчиненого ним злочину повинна бути за ст. 124 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Відповідальність за ст. 124 КК України передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Умисне тяжке тілесне ушкодження характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти таку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Вирішуючи питання про спрямованість умислу винуватого, необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень, заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 конфлікт виник раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків, у подальшому конфлікт переріс в обопільну бійку, у ході якої обвинувачений та потерпілий впали на землю, після чого обвинувачений зверху заліз на потерпілого, дістав ніж та наніс потерпілому один удар в область живота та один удар в область шиї.

Крім того, з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та потерпілими до подій 15 січня 2019 року взагалі ніяких конфліктних ситуацій не виникало, вони раніше знайомі не були, потерпілий обвинуваченого раніше ніколи не бачив.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, інтенсивність і силу ударів, тяжкість та локалізацію тілесних ушкоджень, яке потерпілому завдано у життєво важливі органи живіт та шию, використання у якості знаряддя злочину ножа з довжиною леза 9 см, а також поведінку обвинуваченого, який одразу покинув місце злочину, швидку допомогу не викликав, а потерпілий після отриманих тілесних ушкоджень втратив свідомість та вижив лише завдяки наданій йому своєчасно медичній допомозі - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав умисел на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , вчинивши усі дії, які вважав необхідними для умисного протиправного заподіяння смерті.

Така поведінка обвинуваченого прямо вказує на те, що він керувався наміром вчинити саме вбивство, а не завдати невизначеного ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

На підставі наявних у матеріалах кримінального провадження доказів суд першої інстанції правильно встановив, що характер дій ОСОБА_7 свідчив про спрямованість його умислу саме на вбивство потерпілого.

З приводу доводів апеляційної скарги в частині того, що дії ОСОБА_7 були невірно кваліфіковані, тоді як правильною (у зв`язку з перебуванням у стані необхідної оборони та перевищенням її меж) є кваліфікація вчиненого ним злочину повинна бути за ст. 124 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , а також наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_9 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.

Так, з показань обвинуваченого, потерпілого та свідків убачається, що дійсно, саме потерпілий ОСОБА_9 був ініціатором конфлікту та першим розпочав бійку.

Проте, як показав обвинувачений ОСОБА_7 , він хотів припинити конфлікт та намагався покинути місце події, але потерпілий тримав його за рукав, тому обвинувачений дістав ніж та почав хаотично ним розмахувати, захищаючись від потерпілого.

Вказана версія обвинуваченого є нелогічною та такою, що взагалі спростовує його доводи щодо наявності реальної загрози заподіяння шкоди.

З огляду на фактичні обставини справи вбачається, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим розпочався раптово з ініціативи потерпілого, проте в ході бійки потерпілий не вчинив жодних дій по відношенню до обвинуваченого, які б свідчили про наявність реальної загрози з боку потерпілого для обвинуваченого та давали б останньому підстави для застосування ножа і нанесення їм двох тілесних ушкоджень.

Більш того, як показали потерпілий та свідок ОСОБА_10 , перед завдання потерпілому ударів ножем в ділянки життєво важливих органів потерпілий лежав на спині на землі, а обвинувачений сидів на ньому зверху, а отже обвинувачений перед завданням ударів ножем вже істотно фізично переважав над потерпілим та у обвинуваченого об`єктивно була відсутня необхідність захисту.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були ретельно досліджені всі докази, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 (з урахуванням доповнень обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 ) залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4