Справа №592/5119/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/221/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

03 жовтня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/5119/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , раніше судима

визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, оскільки обвинувачена повністю визнала свою вину, що розкаялася, активно сприяла розкриттю кримінальних правопорушень, повністю відшкодувала завдану нею шкоду, має матір похилого віку, утримує неповнолітню доньку, допомагає у вихованні онуки. Крім того, застосовуючи положення ст. 71 КК, судом першої інстанції не враховано, що покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн вже відбуто;

- заступник керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_13 просить змінити вирок суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність: 1) виключити з вироку вказівку про приєднання за правилами ст. 71 КК до призначеного покарання частини невідбутого покарання у виді 5 місяців позбавлення волі, призначеного за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019 з урахуванням вироків від 24.01.2019 та 17.04.2019; 2) виключити з вироку вказівку про зарахування у строк відбування покарання ОСОБА_10 відбутого нею покарання, призначеного за попереднім вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019 у виді 1 місяця арешту; 3) вважати ОСОБА_10 засудженою за ч. 2 ст. 185 КК до 1 року 1 місяця позбавлення волі. На підставі ст. 71 , ч. 3 ст. 72 КК зазначене покарання та покарання у виді 850 грн штрафу, призначене за попереднім вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019 за правилами ч. 4 ст. 70 КК (вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.04.2019), виконувати самостійного. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що суд безпідставно зарахував у строк відбування покарання відбуте ОСОБА_10 покарання у виді 1 місця арешту за попереднім вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019, оскільки при призначенні остаточного покарання на підставі ст. 71 КК таке зарахування не передбачено. Крім того, останні кримінальні правопорушення ОСОБА_10 вчинені поза межами іспитового строку за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.01.2019, яким вона засуджена до 1 року позбавлення волі, яке згідно наступних вироків підлягало самостійному відбуванню, а тому суд не вправі був за правилами ст. 71 КК приєднувати до нового покарання частину невідбутого покарання у виді позбавлення волі. У той же час, положення ст. 71 КК поширюються на невідбуте покарання у виді штрафу за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019 за правилами ч. 4 ст. 70 КК з урахуванням вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.04.2019.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2021 ОСОБА_10 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК, і їй призначене покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік 1 місяць. На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019 у виді позбавлення волі строком 5 місяців і остаточне визначене покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців та у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, який виконувати самостійно. В строк відбування на підставі ч. 1 ст. 72 КК зараховано час відбуття нею покарання у виді арешту строком 1 місяць в період часу з 20.10.2020 до 20.11.2020 включно з розрахунку один день арешту за один день позбавлення волі.

Згідно вироку, 03.02.2020 близько 13:17 ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні магазину «Стіліссіма» ФОП «Козачонок» в м. Суми, вул. Шевченка, буд. 2, повторно, таємно викрала майно вартістю 480 грн. 05.04.2020 близько 08:47 ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні аптеки ТОВ «Подорожник Суми» в м. Суми, вул. Іллінська, буд. 2, повторно, таємно викрала майно вартістю 258,33 грн. 27.11.2020 близько 08:32 ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні аптеки «Подорожник Суми» в м. Суми, вул. Засумська, буд. 14/1, повторно, таємно викрала майно вартістю 418,32 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу, а також частково підтримали апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка часткова підтримала апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури, а також заперечила проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, то вони є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції при ухваленні вироку та призначенні ОСОБА_10 покарання застосований закон, який не підлягав застосуванню (ст. 71, 72 КК).

Положеннями ч. 1 ст. 71 КК визначено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно ч. 1 ст. 409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є: п. 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 раніше судима:

1) вироком Зарічного районного суду м. Суми від 27.06.2017 за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн (29.05.2019 знята з обліку у зв`язку зі сплатою штрафу);

2) вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.01.2019 за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 27.06.2017 у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, та остаточно визначене покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з іспитовим строком 1 рік та штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 3 ст. 72 КК покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 27.06.2017 у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн виконувати самостійно;

3) вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.04.2019 за ч. 2 ст. 185, 69 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом повного складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.01.2019, ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік із звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік та штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, який згідно ч. 3 ст. 72 КК виконувати самостійно;

4) вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019 за ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді арешту строком 1 місяць. На підставі ч. 4 ст. ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, передбачених цим вироком та вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.04.2019, ОСОБА_10 вважати засудженою до покарання у виді арешту на строк 1 місяць та до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та до штрафу в розмірі 850 грн, який виконувати самостійно, які також виконуються самостійно (14.11.2019 знята з обліку у зв`язку зі сплатою штрафу, покарання у виді арешту відбуте з 20.10.2020 до 20.11.2020).

З наведеного слідує, що покарання у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, за вироками Зарічного районного суду м. Суми від 27.06.2017 та Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.04.2019, а також покарання у виді арешту строком 1 місяць за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 31.05.2019 відбуті обвинуваченою до 03.02.2020, 05.04.2020 та 27.11.2020, тобто до вчинення нових кримінальних правопорушень. При цьому іспитовий строк тривалістю 1 рік, встановлений вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.01.2019, покарання за яким весь виконувалося самостійно, закінчився ще 24.01.2020 (ч. 1 ст. 165 КВК).

Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 остаточного покарання за сукупністю вироків, так як відсутня правова підстава (невідбута частина покарання та вчинення кримінальних правопорушень в період іспитового строку) для призначення остаточного покарання на підставі ст. 71 КК.

Крім того, судом першої інстанції необгрунтовано зараховано ОСОБА_10 на підставі ст. 72 КК у строк відбування покарання час відбуття нею покарання у виді арешту строком 1 місяць в період часу з 20.10.2020 до 20.11.2020 включно з розрахунку 1 день арешту за 1 день позбавлення волі, оскільки зарахування відбутого покарання за попереднім вироком можливе тільки у випадку призначення покарання за останнім вироком на підставі ч. 4 ст. 70 КК, тобто коли кримінальні правопорушення вчинені до ухвалення попереднього вироку, чого в цьому кримінальному провадженні не встановлено.

Що стосується доводів сторони захисту про пом`якшення обвинуваченій ОСОБА_10 покарання чи звільнення її від відбування покарання з випробуванням, то вони підлягають частковому задоволенню.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).

Приписи ст. 69 КК щодо призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними та застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження, особи винного тощо.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. 66 і 69 КК і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, особу винної, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі строком 1 рік 1 місяць у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Будь-яких законних підстав для призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки відсутні підстави вважати, що ці обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчинених правопорушень, що призначене обвинуваченій покарання судом першої інстанції в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК, є явно недоцільним і несправедливим.

Поряд із цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які не є тяжкими, особу обвинуваченої та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, зокрема те, що обвинувачена характеризується посередньо, має на утриманні доньку, малолітню онуку та непрацездатну матір, повністю відшкодувала завдану нею шкоду, колегія суддів приходить до висновку, що сукупність цих обставин дає достатні підстави про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою протягом визначеного іспитового строку та покладенням на неї певних обов`язків.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виключивши з мотивувальної і резолютивної частин вироку вказівки суду першої інстанції про призначення ОСОБА_10 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК, а також про зарахування їй у строк відбування покарання на підставі ч. 1 ст. 72 КК час відбуття нею покарання у виді арешту строком 1 місяць з 20.10.2020 до 20.11.2020 включно, а також звільнити її від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК і покладенням на неї обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК, а в іншій частині вирок залишити без змін, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2021 відносно ОСОБА_14 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку вказівки суду першої інстанції про призначення ОСОБА_15 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, а також про зарахування їй у строк відбування покарання на підставі ч. 1 ст. 72 КК України час відбуття нею покарання у виді арешту строком один місяць з 20.10.2020 до 20.11.2020 включно.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_15 від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання у виді позбавлення волі строком один рік один місяць з випробуванням з іспитовим строком два роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_15 обов`язки:

1) періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2021 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4