КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005539 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 17.12.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.
На підставі ч.ч. 1, 3 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/414/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 1 ст. 389 КК України Доповідач ОСОБА_1
остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 17.12.2018 року засуджений Голосіївським районним судом м. Києва за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які на нього покладає суд.

17.01.2019 року вищевказаний вирок (справа №752/12631/18, провадження №1-кп/752/1389/18) Голосіївського районного суду м. Києва набрав законної сили.
Так, 22.01.2019 року у невстановлений час у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення кримінального правопорушення відносно правосуддя в частині встановленого порядку виконання вироків суду, а саме останній вирішив продовжити керувати транспортними засобами, що було заборонено вироком суду.
Цього ж дня, близько 18 год., ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 51-Б, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою ухилення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, маючи реальну можливість виконувати покладені на нього обов`язки, не передав посвідчення водія по місцю виконання вироку, а саме до Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області та здійснив керування автомобілем «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , після чого, по вулиці Шота Руставелі в місті Києві, останнього зупинили працівники патрульної поліції за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 прим. КУпАП.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі встановленням відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 389 КК України, яка передбачає відповідальність за ухилення засудженого від сплати штрафу або від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю.
При цьому з суб`єктивної сторони таке ухилення може характеризуватися тільки наявністю прямого умислу, проте вирок відносно нього вступив у законну силу 17.01.2019 року, а протокол про вчинення ним адміністративної відповідальності був складений 22.01.2019 року, тобто через 4 дні після вступу вироку в закону силу.
Також зазначає, що на день складання відносно нього протоколу, у нього посвідчення водія не вилучалося, він не знав, що після постановлення відносно нього вироку, яким його позбавили права керування транспортними засобами, йому вже не можна було керувати автомобілем.
До того ж протокол про адміністративне правопорушення відносно нього був складений за ст. 122 КУпАП та сплачений штраф, а не за ст. 126 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, тому він гадав, що поки посвідчення у нього не вилучили, то він може ним користуватися, а саме з моменту після того, як він стане на облік до Дарницького РВ пробації, він повинен виконувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва. Проте на облік до Дарницького РВ пробації його поставили лише в лютому 2019 року, а посвідчення водія, відповідно до копії акту від 14.04.2019 року про вилучення посвідчення водія, він здав до патрульної поліції м. Києва лише 14.04.2019 року.

Також і в Голосіївському районному суді м. Києва при постановлені вироку йому роз`яснили, що здати посвідчення водія та заборону керувати транспортними засобами він повинен виконати після постановки на облік до Дарницького РВ пробації і роз`ясненні йому прав та обов`язків, порядок відбування покарання, в тому числі і щодо заборони керувати транспортними засобами, та наслідки ухилення аж до притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК України у разі ухилення від відбування цього покарання.
Крім того, суд першої інстанції у вироку зазначає, що він не передав посвідчення водія по місцю виконання вироку, а саме до Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, однак з цього приводу він вже наголошував, що на облік до Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області його було постановлено лише у лютому 2019 року, а протокол про адміністративне правопорушення відносно нього було складено 22.01.2019 року, тобто до постановленняйого на облік, а посвідчення водія було у нього вилучено лише 14.04.2019 року.

Тобто, такі його дії не свідчать про ухилення ним від покарання за змістом ч. 1 ст. 389 КК України, а вони лише формально містять ознаки, зазначені в диспозиції ч. 1 ст. 389 КК України, але через малозначність не становлять суспільної небезпеки, не заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
За таких обставин, вважає, що в його діяннях відсутній склад кримінального правопорушення, тобто обставини, зазначені в п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Окрім цього, просить суд врахувати обставини, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують його покарання, а саме: наявність у нього постійного місця проживання та реєстрації у м. Києві, офіційної роботи в ТОВ «Риммер», де він працює комірником, та те, що він одружений, має на утриманні малолітню доньку, позитивно характеризується за місцем реєстрації та проживання, проходив службу в Збройних силах України, де також позитивно характеризувався, а також ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому, не має жодних порушень за час перебування на обліку у Дарницькому РВ пробації, та відсутність обставин, які обтяжують його покарання.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченогоОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження №0000429 стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, що надані Голосіївським районним судом м. Києва на запит суду апеляційної інстанції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в ухиленні від відбування покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю, а саме, керувати транспортними засобами, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Зокрема, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджуються даними, що містяться у:

- копії розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, відповідно до якого вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року набрав законної сили 17.01.2019 року (а.п. 58);
- матеріалах особової справи ОСОБА_7 з поданням начальника Дарницького РВ пробації, що супровідним листом направлені до Дарницького УП ГУНП у м. Києві для відповідного реагування за ухилення від відбування покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами (а.п. 55-56);
- довідці від 25.06.2019 року начальника Дарницького РВ пробації з інформацією про ухилення ОСОБА_7 від відбуття покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, згідно якої: 22.01.2019 року на ОСОБА_7 складено адміністративний протокол за ст. 122 ч. 3 КУпАП (а.п. 57);
- копії пояснень ОСОБА_7 від 03.04.2019 року, в яких ОСОБА_7 зазначив, що зобов`язується здати своє посвідчення водія у найближчий час (а.п. 61);
- копії акту від 14.04.2019 року про вилучення у ОСОБА_7 посвідчення водія (а.п. 62).
А також і показаннями самого ОСОБА_7 в суді першої інстанції, який свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав повністю, щиро покаявся та просив призначити йому мінімальну міру покарання, але при цьому пояснив, що він не знав, що після постановлення відносно нього вироку, яким його позбавили права керування транспортними засобами, йому вже не можна було керувати автомобілем та вважав, що поки посвідчення у нього не вилучили, він може ним користуватися.

Між тим, така позиція ОСОБА_7 жодним чином не вказує на відсутність в його діях умислу на вчинення кримінального правопорушення, адже ОСОБА_7 достеменно знав про призначене йому вироком суду додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, строк якого, відповідно до Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за №272/5 від 29 січня 2019 року, обчислюється з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Про те, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року набирає законної сили 17.01.2019 року ОСОБА_7 теж був обізнаний, оскільки отримував його копію, в якій зазначено про порядок та строки його оскарження, а не маючи достовірної інформації щодо його оскарження, мав реальну можливість утриматись від керування транспортним засобом, чого в даному випадку свідомо не дотримався та не лише здійснив керування транспортним засобом, але ще й допустив порушення вимог Правил дорожнього руху, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.

До того ж така позиція ОСОБА_7 в суді першої інстанції, яка відтворена і в його апеляційній скарзі, з приводу його необізнаності, що після постановлення відносно нього вироку, яким його позбавили права керування транспортними засобами, йому вже не можна було керувати автомобілем та він вважав, що поки посвідчення у нього не вилучили, він може ним користуватися, не заслуговує на увагу ще й тому, що, як видно з матеріалів кримінального провадження №0000429 стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, що надані Голосіївським районним судом м. Києва на запит суду апеляційної інстанції, ОСОБА_7 під час розгляду даного провадження користувався послугами захисника ОСОБА_6 і тому мав можливість отримати від нього роз`яснення з вказаного питання, а до того ж ОСОБА_7 в Голосіївському районному суді м. Києва надав зобов`язання, після вступу вироку в законну силу, з`являтись в уповноважені органи з питань пробації по місцю свого проживання та виконувати вимоги ст. 76 КК України, що також ним вчинено не було, а він очікував на виклик до відділу пробації і вилучення посвідчення водія, та під час цього здійснив керування транспортним засобом, хоча мав можливість виконувати вирок суду щодо призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки та не мав ніяких перешкод, щоб утриматись від керування транспортним засобом, що вказує на очевидне усвідомлення ним протиправності своїх дій щодо керування транспортним засобом попри заборону суду, з метою ухилення від відбування додаткового покарання, а незнання законів, відповідно до ст. 68 Конституції України, не звiльняє вiд юридичної відповідальності.
Таким чином, суд першої інстанції, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши всі обставини кримінального правопорушення, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 ухилився від відбування покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю, а саме, керувати транспортними засобами.

За вказаними ознаками суд вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 389 КК України.

Водночас, згідно положень ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що суд у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказав і про те, що ОСОБА_7 , при вчиненні кримінального правопорушення, не передав посвідчення водія по місцю виконання вироку, а саме до Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, однак таке обвинувачення за ч. 1 ст. 389 КК України ОСОБА_7 не висувалось, від цього обвинувачення він не захищався, а самостійно визнавши доведеними ці обставини, суд вийшов за межі висунутого йому обвинувачення.
За викладеним, в порядку ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає необхідним виключити із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним посилання на те, що ОСОБА_7 , при вчиненні кримінального правопорушення, не передав посвідчення водія по місцю виконання вироку, а саме до Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області.
Виключення з мотивувальної частини вироку посилання на такі обставини, що ОСОБА_7 , при вчиненні кримінального правопорушення, не передав посвідчення водія по місцю виконання вироку, а саме до Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, не впливає в цілому на обсяг висунутого йому обвинувачення, що по фактичним обставинам провадження визнано судом доведеним, та не спростовує правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 389 КК України.

Посилання обвинуваченого на те, що такі його дії не свідчать про ухилення ним від покарання за змістом ч. 1 ст. 389 КК України, а вони лише формально містять ознаки, зазначені в диспозиції ч. 1 ст. 389 КК України, але через малозначність не становлять суспільної небезпеки, не заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 11 КК України, не є кримінальним правопорушеннямдія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Виходячи зі змісту положень закону, усталеної судової практики для встановлення малозначності діяння є обов`язковою сукупність трьох умов:
1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу злочину, передбаченого КК України, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини цього Кодексу характеризують певний склад злочину;
2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного злочину. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;
3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямовано на заподіяння істотної шкоди.

Поняття істотної шкоди у контексті ч. 2 ст. 11 КК України носить оціночний характер, його зміст визначається оцінкою правозастосовними органами всіх конкретних обставин справи. На оціночний характер шкоди можна вказувати лише в тому випадку, коли законодавець у відповідних статтях (частинах статей) Особливої частини зазначеного Кодексу використовує загальні оціночні поняття: тяжкі наслідки, інші тяжкі наслідки (відносно визначені правові норми).

При вирішенні питання про те, чи є діяння малозначним, необхідно враховувати не тільки фактично заподіяну шкоду, але й те, на що було направлено діяння і до яких втрат могло призвести.
Так, об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, є інтереси правосуддя в частині забезпечення виконання покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. Крім того, захід примусу у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк до ОСОБА_7 було застосовано за вироком суду за тяжке суспільно-небезпечне діяння з метою не тільки виправлення засудженого, але й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту як винуватцем, так й іншими особами.
Таким чином, з огляду на об`єкт інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, суспільну небезпечність кримінального проступку проти правосуддя, на обов`язковість забезпечення виконання судового акта, а також на визначену законом мету покарання, посилання ОСОБА_7 на те, що його діями не заподіяно і не могло бути заподіяно істотної шкоди, є необґрунтованим.
Враховуючи наведене, колегія суддів визнає обґрунтованим та вмотивованим висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння за ч. 1 ст. 389 КК України. Отже, всі твердження сторони захисту щодо відсутності в діяннях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення є безпідставними, а прохання обвинуваченого про його звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України задоволенню не підлягає.

Захід примусу за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 389 КК України, призначений судом ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КПК України, і наведені ОСОБА_7 в апеляційній скарзі ряд обставин, як такі, що пом`якшують його покарання, на протилежне не вказуються, адже в повній мірі були враховані судом першої інстанції, зважаючи на що суд і призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 389 КК України у виді 1 року обмеження волі, тобто мінімальному розмірі для даного виду покарання, передбаченого в санкції ч. 1 ст. 389 КК України.

Разом із цим, колегія суддів враховує, що положеннями ст. 12 КК України (на підставі Закону України від 22.11.2018 року, що набрав чинності 01.07.2020 року), визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Згідно ч. 2 ст. 12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Санкцією ч. 1 ст. 389 КК України передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на той самий строк.
Таким чином, ухилення від відбування покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю, а саме, керувати транспортними засобами, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 389 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону України від 22.11.2018 року), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Також, згідно з ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути звільнена за вироком суду від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

У цьому кримінальному провадженні строк давності притягнення до кримінальної відповідальності становить три роки і з урахуванням часу вчинення злочину, подія якого припадає на 22 січня 2019 року, закінчився 22 січня 2022 року.
Отже, на час апеляційного розгляду кримінального провадження сплинули встановлені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строки давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК України.

Тому, враховуючи, що від ОСОБА_7 клопотань про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК України не надходило, то ОСОБА_7 слід звільнити від призначеного йому судом за ч. 1 ст. 389 КК України покарання, згідно з ч. 5 ст. 74 КК України.

У зв`язку з цим з вироку суду підлягає виключенню і посилання на застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 71, 72 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції, постановлений щодо ОСОБА_7 , слід змінити шляхом звільнення ОСОБА_7 від призначеного цим вироком покарання за ч. 1 ст. 389 КК України, на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та виключенням посилання про застосування до нього положень ст.ст. 71, 72 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Виключити із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним посилання на те, що ОСОБА_7 , при вчиненні кримінального правопорушення, не передав посвідчення водія по місцю виконання вироку, а саме до Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_7 від призначеного йому цим вироком покарання за ч. 1 ст. 389 КК України у виді 1 року обмеження волі, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Виключити з вироку суду посилання на застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 71, 72 КК України.

В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

_________________ _____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3