ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/5132/19 Номер провадження 11-кп/814/751/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Стрижавська виправна колонія (№81)» кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000210, за апеляційною скаргою із внесеними доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: - 06 липня 2006 року Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, 198, 69 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений 08 лютого 2008 року умовно-достроково на не відбутий строк 7 місяців 2 дні;

- 17 грудня 2008 року Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 09 лютого 2010 року Жовтневим районним судом м. Маріуполь за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяць позбавлення волі;

- 16 грудня 2010 року Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 70 КК України до 7 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 09 грудня 2014 року умовно-достроково на не відбутий строк - 1 рік 4 місяці 16 днів;

- 29 грудня 2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2018 року змінений, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки,

визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2018 у вигляді одного року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання визначено рахувати з дня затримання в порядку виконання вироку.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_9 , та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 9500 грн.

Вирішено порядок стягнення процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 в ранковий час 15 квітня 2019 року, точного часу під час досудового розслідування не встановлено, перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , реалізуючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав телевізор марки «BRAVIS» «LED-55Е6000» Smart+Т2, який належить ОСОБА_9 , після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник разом з викраденим, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 9500 грн.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи обґрунтованості засудження та правильності кваліфікації його дій, просить призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі. Відзначив, що має ВІЛ захворювання.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції обвинувачений та захисник підтримали подану ОСОБА_7 апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав у ній наведених. Прокурор заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважає вирок суду законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні належних і допустимих доказах та учасниками судового провадження не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо призначення надто суворого покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо (далі Постанова Пленуму №7).

Суд першої інстанції, при призначенні покарання, врахував обставини вчиненого та особу обвинуваченого, а саме: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який не працює, за місцем проходження реабілітації ГО «Допомога Запоріжжя» характеризується позитивно, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, вчинив кримінальне правопорушення в період відбування іспитового строку, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Обвинувачений надав до суду апеляційної інстанції медичну довідку від 06.06.2022 Амбулаторно-поліклінічного відділення Стрижавської багатопрофільної лікарні про наявність у нього захворювання на хронічний гепатит «С» та В20 клінічна стадія ІІІ. Проте, на переконання колегії суддів, наявність у обвинуваченого вказаного захворювання не впливає на правильність призначення покарання судом першої інстанції.

Покарання у тому вигляді, в якому його призначив суд першої інстанції є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, оскільки він є особою неодноразово засудженою за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень у тому числі до покарання із реальним його відбуванням у місцях позбавлення волі за особливо тяжкий та тяжкі злочини на тривалий термін. ОСОБА_7 не зробив для себе правильних висновків, отримавши неодноразово довіру суду спочатку у вигляді звільнення умовно-достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину, а потім і у вигляді випробувального терміну, повторно вчинив через короткий проміжок часу після ухвалення попереднього вироку у період іспитового строку умисне корисливе кримінальне правопорушення, маючи при цьому непогашену судимість за вчинення особливо тяжкого злочину.

Отже підстав для пом`якшення призначеного судом покарання за ч. 2 ст. 185 КК України колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_7 будучи раніше судимий за вчинення кримінального правопорушення, вчинив нове в період іспитового строку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення останньому остаточного покарання за правилами ст.71 КК України у розмірі, який колегія суддів вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів також не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_7 ст.ст. 69, 75 КК України.

Нових фактів, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду наведено не було.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу із внесеними доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Харківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 у той же строк з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4