Номер провадження: 11-кп/813/1102/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2022 року у кримінальному провадженні №0000 від 05.02.2021 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський, Одеської області, болгарина за національністю, громадянина України, одруженого, маючого неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючого вищу освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5, ст. 27, ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2022 року під час судового розгляду задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

Продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 30.04.2022 включно.

Визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків передбачених ст. 194 КПК України, у розмірі 3209 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 7284430 грн.

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю висунутого обвинувачення, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливістю застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання з метою виконання ОСОБА_8 свого військового обов`язку по захисту держави.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що обвинувачений має професійну вищу освіту інженера по експлуатації артилерійського озброєння яке здобув пройшовши навчання в Одеському інституті сухопутних військ, таким чином зазначена спеціальність на даний час є найбільш необхідна нашим збройним силам для подальшої оборони країни. Зазначає, що обвинувачений перебуває під вартою з 11.02.2021 року і до теперішнього часу, що становить майже 12 місяців ув`язнення. Також вказує, що прокурором не надано жодного доказу на підтвердження прямої вини обвинуваченого на даний час, на підтвердження ризиків передбачених ст. 177 КПК України та не доведено необхідність застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обвинувачений є раніш не судимою особою, має сім`ю, міцні соціальні зв`язки здійснюючи підприємницьку діяльність, має майно у вигляді квартири де офіційно зареєстрований та проживає разом з сім`єю. Крім того, зазначає, що встановлений розмір застави є необґрунтовано великий та непід`ємний для обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що з ухвалою суду не згоден, оскільки не був сповіщен про розгляд справи, у судовому засіданні присутнім не був, відеоконференції не було. Вказує, що його захисник ОСОБА_7 присутнім у судовому засіданні не був, а захисника ОСОБА_9 не знає та він не міг захищати його права в повному обсязі. Вважає, що на сьогоднішній день ризики передбачені ст. 177 КПК України відпали, оскільки свідки допитані, експертизи проведені, оригінали документів вийняті.
Просить ухвалу суду скасувати та змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання з метою виконання свого військового обов`язку по захисту держави.

Одночасно звернувся до суду з заявою в якій зазначив, що має військову спеціальність - командна тактична артилерія. Звертався до Одеського Військового комісаріату, Головного управління національної поліції, Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт для подальшого вступу до Збройних Сил України. Вказує, що повістку йому було доставлено на його домашню адресу 04.03.2022, але він не мав можливості її отримати, оскільки знаходиться в ДУ Одеський слідчий ізолятор. Таким чином, просить під час розгляду апеляційної скарги прийняти до уваги вищенаведене та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, захисника обвинуваченого який підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.

Щодо перевірки доводів захисника обвинуваченого про недоведеність вини, то апеляційний суд, виходить з наступного.
Приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, обрання запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також оскаржувану ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань і інших матеріалів клопотання, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.
При цьому апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.
За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутому ОСОБА_8 обвинувачення у скоєні інкримінованих йому злочинів, оскільки позбавлений можливості надати відповідний висновок щодо допустимості чи недопустимості заявлених сторонами кримінального провадження доказів.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції виконав вимоги статей 199, 331 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останнього.
Зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим, а саме у виді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
На противагу доводам апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що існують ризики передбачені п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки потерпілий та свідки безпосередньо судом допитані не були, а показання, що надавалися на досудовому розслідуванні, не можуть лягти в обґрунтування судових рішень, зважаючи на положення ч. 4 ст. 95 КПК України, згідно яких суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Таким чином, свідки на даний час судом не допитані, відтак докази, на яких може ґрунтуватися або яким може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджувалися.

Водночас, колегія суддів, зауважує, що на теперішній час стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на стадії судового розгляду в Малиновському районному суді м. Одеси перебуває інше кримінальне провадження, тому в даному провадженні об`єктивно існує також ризик можливого вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Колегія суддів приймає до уваги посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений є раніш не судимою особою, має сім`ю, міцні соціальні зв`язки, має майно у вигляді квартири де офіційно зареєстрований та проживає разом з сім`єю, проте зауважує, що зазначені обставини, враховуючи все встановлене колегією суддів вище, не можуть беззаперечно гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим вище ризикам у разі застосування більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.
З огляду на викладене, всупереч доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що ризики які послугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому заходу у вигляді тримання під вартою втратили свою актуальність, не знайшли свого підтвердження.
Одночасно колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_8 про порушення його прав при розгляді справи, оскільки у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введенням в Україні 24.02.2022 воєнного стану, відсутністю конвойного підрозділу, обвинуваченого до суду не доставлено та проведення судове засідання у режимі конференції не було можливим.
Таким чином, для забезпечення швидкого та ефективного здійснення правосуддя, а також недопущення порушення прав обвинуваченого, враховуючи рекомендації Ради Суддів України від 02.03.2022 та наказу Голови Верховного Суду від 04.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану, згідно з якими не можуть бути відкладними судові засідання, на яких має розглядатися питання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність проведення судового засідання за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 , інтереси якого в суді першої інстанції представлені захисником ОСОБА_9 .
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про непід`ємність визначеного обвинуваченому розміру застави, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Пунктом 3 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
В контексті справи «Mangouras v. Spain» (рішення від 28.09.2010 р., заява №12050/04) зазначається, що заявник, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів щодо обрання підозрюваному розміру застави, який значно перевищував наявні активи, поточні доходи підозрюваного, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника та шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.
Отже, положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.
Зважаючи на матеріальний стан обвинуваченого, встановлені ризики, розмір збитків, апеляційний суд вважає, що визначений розмір застави в сумі 3209 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 7 284 430 гривень, буде з одного боку утримувати обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не перетворить обраний запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.
Доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений має бажання вступити до Збройних Сил України, має військову спеціальність, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 616 КПК України особам, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 Кримінального кодексу України, не може бути скасування обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для подальшого проходження обвинуваченим військової служби за призовом під час мобілізації.
Крім того, стороною захисту до апеляційної скарги не додані клопотання обвинуваченого про скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу обвинуваченого та захисника на те, що, згідно приписів ч. 1 ст. 616 КПК України клопотання про скасування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для подальшого проходження обвинуваченим військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, подається прокурору, після чого прокурор має право звернутися з таким клопотанням до слідчого судді або суду, який розглядає кримінальне провадження.
Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів, всупереч доводів апеляційних скарг, вважає, що висновок суду про необхідність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені районним судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
На думку апеляційного суду застосування до ОСОБА_8 , більш м`якого запобіжного заходу є неможливим, оскільки такий запобіжний захід не здатний запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України.
Отже, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2022 року у кримінальному провадженні №0000 від 05.02.2021 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5, ст. 27, ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4