УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 369/3577/20

провадження № 51-2938 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_8, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Києво-Святошинського районного суду

Київської областівід 14 лютого 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду

від 08 вересня 2022 року,

встановив:

За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 14 лютого

2022 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі змінами відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області від 24 грудня 2015 року, на підставі ухвали Бердичівського міського суду Житомирської області від 19 квітня 2018 року звільненого 27 квітня 2018 року умовно-достроково на невідбутий строк 7 місяців 3 дні,

засуджено:

- за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;

- ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк14 років;

- ч. 3 ст. 357 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Відповідно доч. 1 ст. 72 КК до призначеного ОСОБА_1 покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року зі змінами відповідно

до ухвали Апеляційного суду Київської області від 24грудня 2015 року та остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_1 засуджено за те, що він, будучи раніше судимим за злочини проти життя та здоров`я, а також проти власності, звільнившись

27 квітня 2018 року умовно-достроково, тобто маючи незняту та непогашену судимість, 15 січня 2019 року близько 07 години, перебуваючи на території незавершеного будівництва, розташованого на АДРЕСА_1 , пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу повторно таємно викрав належний потерпілому ОСОБА_2 електричний кабель високої напруги КГ 4х70 довжиною 50 метрів. З місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди в розмірі 41 214,50 гривень.

Крім того, 05 вересня 2019 року о 08:30, перебуваючи неподалік магазину «Фора»

у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи прямий умисел, завдав наглядно знайомому ОСОБА_3 одного удару ножем у ділянку грудної клітки,

чим заподіяв тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням поперечно-ободової кишки та великого сальника, обширною гематомою шлунково-товстокишкової зв`язки заочеревинного простору, великого сальника, кров`ю в черевній порожнині, розлитим фібринозно-гнійним перитонітом, що належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, та рани передпліччя, що є легким тілесним ушкодженням, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний термін більше 6, але менше 21 дня.

Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 23:50, перебуваючи поблизу будинку № 10 на вул. Солом`янській у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, маючи прямий умисел, усвідомлюючи при цьому суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_4 , завдав йому одного удару ножем у ділянку грудної клітки зліва, внаслідок чого останній помер на місці вчинення злочину.

Смерть ОСОБА_4 настала від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки та живота з ушкодженням серця й печінки і розвитком гемотампонади серця.

Проникаюче колото-різане поранення належить до тяжких тілесних ушкоджень

за критерієм небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку

з настанням смерті.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 24 години, перебуваючи поблизу

будинку АДРЕСА_1 , маючи прямий умисел, спрямований

на незаконне заволодіння паспортом, скориставшись відсутністю сторонніх осіб поблизу, таємно викрав із кишень ОСОБА_4 його паспорт громадянина України. З місця вчинення кримінального правопорушення зник та викраденим паспортом розпорядився на власний розсуд.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року вирок суду щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій

ОСОБА_1 , порушує питання про зміну судових рішень у зв`язку

з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке є явно несправедливим через суворість. Просить призначити ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що суд першої інстанції

не в повній мірі врахував особу ОСОБА_1 та його поведінку під час досудового розслідування і в суді, який під час затримання опору не чинив, надавав суду показання, в яких визнавав себе винним повністю, щиро розкаявся, просив пробачення у рідних померлого, став на шлях виправлення, а також хоча

і вчинив умисне вбивство, проте до цього не готувався, злочин було вчинено

в результаті конфлікту, ініціатором якого був сам потерпілий.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його

дій не оспорюються.

Захисник порушує питання про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого,

яке є несправедливим через суворість.

Відповідно до ч. 1 ст. 413 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

З огляду на зміст судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи

ОСОБА_1 покарання, відповідно до вимог статей 50, 65 КК урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше судимий за кримінальні правопорушення проти власності, життя

та здоров`я особи, відбував покарання у виді позбавлення волі, проте

після звільнення умовно-достроково за попереднім вироком вчинив декілька кримінальних правопорушень, у тому числі тяжке та особливо тяжке, проти життя та здоров`я. Суд зазначив, що за місцем проживаня ОСОБА_1 зарекомендував себе з негативної сторони, постійно порушував громадський порядок, регулярно зловживав алкогольними напоями, часто влаштовував бійки

та конфлікти у стані алкогольного сп`яніння. Також суд урахував відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, та призначив покарання

в межах санкцій інкримінованих статей КК, остаточно визначивши покарання

на підставі ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо

ОСОБА_1 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8, які аналогічні доводам його касаційної скарги, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився

з висновком місцевого суду стосовно розміру призначеного покарання.

Зокрема, апеляційний суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Проте в матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_1 не відображено даних на підтвердження того,

що обвинувачений дійсно щиро розкаюється у скоєному, а тому суд першої інстанції правильно встановив, що правові підстави для визнання поведінки обвинуваченого такою, що свідчить про його щире каяття, відсутні.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_1 покарання

у межах санкцій ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 357 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідними для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Обставини, які би вказували не те, що покарання

є явно несправедливим через суворість, відсутні.

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника є необґрунтованими.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими

та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 14 лютого 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7