Справа № 366/1618/22
Провадження № 1-кп/366/168/22
ВИРОК
Іменем України
13 жовтня 2022 року смт. Іванків
Іванківський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши під час підготовчого судового засідання кримінальне провадження № 0000065, внесеного в ЄРДР 14.06.2022 року відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Мар`янівка Поліського району Київської області, освіта середня, приватного підприємця, одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч.1 ст. 267-1 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , 14.06.2022 року, приблизно 10 год. 00 хв., маючи умисел на заготівлю деревини в якості палива для будинку, за місцем свого проживання, завчасно підготував бензопилу марки «ТЕХ/АС ТА-03-047» та автомобіль MERCEDES-BENZ, д.н.з. НОМЕР_1 , з якими цього ж дня вирушив у зону відчуження, що межує з с. Мар`янівка Вишгородського району Київської області.

Прибувши до зони відчуження, приблизно об 11 год. 00 хв., в обхід встановлених контрольно-пропускних пунктів поліції з охорони зони радіаційного забруднення, встановлених по периметру зони відчуження, ОСОБА_4 проник в цю зону в районі с. Бобер, де зупинив автомобіль на 120 км. + 500 м. автодороги «Київ-Мозир» та зайшов в 74 квартал Котовського лісництва ДСП «Північна Пуща».

Перебуваючи там, ОСОБА_4 , за допомогою бензопили зрізав 5 сухостійних дерев породи «Сосна звичайна», які в подальшому порізав на колоди, та в порушення п. 5 ст. 15 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», з метою переміщення деревини за межі зони відчуження без відповідного дозволу та без проведення дозиметричного контролю, почав завантажувати у свій автомобіль, однак в силу обставин, що не залежали від його волі, не зміг закінчити реалізацію свого злочинного та протиправного умислу, оскільки його дії були викриті поліцейськими.

Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_4 вчинив незакінчений замах на переміщення будь-яким способом за межі зони відчуження без надання передбаченого законом дозволу та без проведення дозиметричного контролю іншої продукції, оскільки не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, а кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 267-1 КК України.

Обвинувальний акт надійшов до суду з угодою від 29.09.2022 року, укладеною між прокурором ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , за участі захисника, адвоката ОСОБА_5 , про визнання винуватості за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 267-1 КК України за умовами якої: підозрюваний повністю беззастережно визнав свою вину у зазначеному діянні; сторони погоджуються на призначення йому покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 267-1 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
ОСОБА_4 під час укладання угоди та у судовому засіданні роз`яснені правила ст.ст. 394, 473, 475, 476 КПК України.
У підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 267-1 КК України та підтвердив добровільність укладення угоди.
Прокурор, висловлюючи свою думку, просив затвердити угоду на визначених у ній умовах.
Захисник також просив затвердити угоду про визнання винуватості від 29.09.2022 року.
Судом роз`яснено ОСОБА_4 , що він має право на справедливий судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, він має права передбачені ч. 4, 5 ст. 474 КПК України. Роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Суд переконався поясненнями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, що укладення угоди є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Укладена угода повністю відповідає вимогам ст.ст. 469, 472 КПК України та може бути затверджена судом.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 267-1 КК України, згідно ст.12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, правова кваліфікація кримінального правопорушення вірна, існують фактичні підстави для встановлення винуватості. Умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін та інших осіб, укладення угоди є добровільним, виконання угоди обвинуваченим є можливим.
Долю речових доказів слід вирішити згідно ст.ст. 100, 174 КПК України, врахувавши, що автомобіль, який визнаний речовим доказом, переданий власнику.
Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно, зокрема були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Із системного аналізу норм ст. ст. 96-1 та 96-2 КК України слід зробити висновок, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна, які, зокрема, були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину (крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання), за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки MERCEDES-BENZ, д.н.з. НОМЕР_1 належить обвинуваченому, однак був придбаний ним під час шлюбу. Таким чином, в силу ст. 74 СК України, зазначений транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності обвинуваченого та його дружини.
У судовому засіданні обвинуваченням не надано жодних доказів про те, що його дружина, як співвласник автомобіля, знала чи могла знати про його незаконне використання обвинуваченим.
Відповідно до ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю, а відтак, виділити частку дружини обвинуваченого, з метою застосування до неї спецконфіскації, неможливо.
Крім того, згідно зі ст. 1 Протоку № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи, що автомобіль, який визнаний органом досудового розслідування засобом вчинення кримінального правопорушення та речовим доказом у кримінальному провадженні, є об`єктом спільної сумісної власності, до нього не може бути застосовано спеціальну конфіскацію, а тому, автомобіль слід залишити у розпорядженні обвинуваченого.
Судові витрати відсутні.
Цивільний позов по справі не заявлявся.
Запобіжний захід до обвинуваченої не обирався.
Керуючись ст.ст. 100, 124, 314, 368, 475 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 29.09.2022 року між прокурором ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , за участі захисника, адвоката ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000065, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14.06.2022 року за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 267-1 КК України.
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 267-1 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Речові докази:
Автомобіль MERCEDES-BENZ, д.н.з. НОМЕР_1 , залишити ОСОБА_4 ;

Бензопилу марки «ТЕХ/АС ТА-03-047» № НОМЕР_2 та колоди деревини породи «Сосна звичайна», об`ємом 3 м3, конфіскувати в дохід держави.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику та прокурору.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку:

обвинуваченим, виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

прокурором виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

Суддя ОСОБА_1