Дата документу 08.06.2022 Справа № 336/1412/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1412/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/329/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2022 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, громадянин України, не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України, та виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за наступних обставин.
15 листопаду 2018 року, приблизно о 15.00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись на проїжджій частині перехрестя пров. Приволзького та вул. Владивостоцької у м. Запоріжжі, під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_10 , наніс останньому один удар кулаком правої руки в область правої скроневої ділянки голови, чим спричинив потерпілому синець з набряком м`яких тканин у правій скроневій області, синець з садном в ділянці правої вушної раковини, синець в правій завушній ділянці, садна в правій скроневій ділянці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.
Суд першої інстанції, оцінивши надані стороною обвинувачення докази, дійшов до висновку, що прокурором не доведено, що в діях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тому виправдав останнього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
В апеляційній скарзі прокурор вважає виправдувальний вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 28 липня 2020 року було задоволено клопотання сторони захисту про допит експерта ОСОБА_11 , для чого було направлено лист до КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичних експертиз», але листом начальника вказаної установи було повідомлено, що експерт ОСОБА_11 звільнена.
Після цього судом не вживалися будь-які заходи щодо реалізації задоволеного клопотання, тому вказаний експерт у суді допитана не була.
У подальшому, саме через дії експерта ОСОБА_11 суд взагалі визнав висновок СМЕ № 1449 від 30 листопада 2018 року недопустимим доказом.
Також суд не допитав свідка ОСОБА_12 , показання якого мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, тому що він знаходився поряд з обвинуваченим у момент заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.
Разом з тим, незважаючи на те, що причини неявки ОСОБА_12 у судове засідання 22 липня 2021 року були невідомі, суд першої інстанції самостійно, без обговорення з учасниками судового процесу, прийняв рішення про те, що вказана особа не буде допитана в судовому засіданні.
Звертає увагу, що в порушення вимог статей 103, 107 КПК України, судове засідання від 27 травня 2020 року не фіксувалось технічними засобами, що є безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.
Також суд істотно порушив вимоги ст.ст. 366, 367 КПК України, оскільки перебуваючи в нарадчій кімнаті, суддя ОСОБА_1 постановила ухвалу від 26 липня 2021 року по іншій справі № 336/312/21.
Вважає, що суд першої інстанції невірно та неповно виклав показання обвинуваченого, який фактично визнав, що завдав ОСОБА_10 кулаком правої руки один удар у голову.
У подальшому він вказував, що не пам`ятає куди наніс удар, а при демонстрації такого удару в залі суду взагалі продемонстрував нанесення удару в область тулуба.
Публічним обвинувачем було звернуто увагу суду на фактичну зміну показань обвинуваченим протягом судового розгляду, але судом оцінка такого факту не надана і у вироку судом проігнорована зміна обвинуваченим показань щодо механізму завдання тілесних ушкоджень.
До того ж, суд у вироку не навів мотивів того, чому не враховує показання обвинуваченого щодо механізму тілесних ушкоджень потерпілому та не надав оцінку показанням ОСОБА_7 щодо завдання ним тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони.
Крім того, під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 , у присутності свого захисника продемонстрував, яким чином він кулаком правої руки наніс один удар у голову потерпілого, що повністю співпадає з отриманими ОСОБА_10 тілесними ушкодженнями.
Висновки суду про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту є помилковими, оскільки слідча дія проведена відповідно до ст. 240 КПК України, протокол містить дату його складення, і хоча він дійсно містить механічні помилки (відсутній час початку цієї слідчої дії та підпис захисника), проте дослідивши додаток до протоколу є зрозумілим, що вказані обставини є лише технічними помилками, які не впливають на суть цієї слідчої дії.
Викладаючи показання потерпілого ОСОБА_10 , суд вдався до їх викривлення, оскільки на запитання суду потерпілий пояснив, що тілесні ушкодження на голові йому завдав саме ОСОБА_7 , який наніс йому першим удар кулаком у голову.
Тобто у судовому засіданні ОСОБА_10 беззаперечно вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка завдала йому тілесні ушкодження в область голови і від дій якого він захищався.
Суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України викривив показання потерпілого, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , взагалі їх не проаналізував, будь-якої оцінки їм не надав.
Також суд належним чином не оцінив протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_16 , який вказав на механізм спричинення тілесних ушкоджень, що повністю співпадає з висновком СМЕ, показаннями потерпілого та самого обвинуваченого.
Суд необґрунтовано визнав недопустимими доказами і протоколи пред`явлення для впізнання, які також доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Всупереч висновків суду першої інстанції, висновок СМЕ № 1449 від 30 листопада 2018 року є допустимим доказом, оскільки експертиза була призначена у порядку, передбаченому ст.ст. 242-245 КПК України, а 16 листопада 2018 року ОСОБА_10 самостійно звернувся до КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичних експертиз», де лікар-спеціаліст ОСОБА_11 його оглянув та зафіксував наявність тілесних ушкоджень у висновку спеціаліста № 762/с, і в подальшому, при проведенні експертизи, експерт використала саме вищевказаний висновок спеціаліста.
Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді про справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Всупереч вищевказаним нормам закону, суд першої інстанції без належного мотивування прийнятого рішення прийшов до висновку про те, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого підтвердження, лише зазначивши показання обвинуваченого, потерпілого, свідків і перелічивши докази сторони обвинувачення, без надання їм належної оцінки та їх аналізу.

Визнаючи ОСОБА_7 невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд взяв до уваги лише вибіркові показання потерпілого ОСОБА_10 , який у суді першої інстанції повідомляв не тільки про те, що йому тілесні ушкодження наносили троє осіб, а і категорично вказував на обвинуваченого ОСОБА_7 як на особу, яка нанесла йому удар кулаком у голову.

Суд першої інстанції належним чином не оцінив показання потерпілого у сукупності з показаннями свідків та дослідженими документами, та прийшов до передчасного висновку про те, що обвинувачений не заподіював потерпілому легкі тілесні ушкодження, і в порушення вимог ст. 374 КПК України належним чином не мотивував, чому відкинув докази сторони обвинувачення.

У вироку формально зазначено, що показання обвинуваченого, потерпілого та свідків не доводять факт вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, а досліджені по справі докази також не підтверджують висунутого йому обвинувачення.

Однак аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони обвинувачення із доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження суд не зробив, не усунув цих суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Крім того, всупереч вимогам пункту 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд у вироку вибірково та неповно відобразив показання обвинуваченого, який фактично підтвердив факт нанесення потерпілому удару кулаком (хоча і зазначив, що не пам`ятає, куди саме наніс удар), взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші, деякі з них не зазначивши у вироку взагалі.

При цьому, беручи до уваги показання свідків, суд у вироку не проаналізував та не врахував пояснення свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які в свою чергу свідчать на користь версії сторони обвинувачення, натомість вирок взагалі не містить аналізу їх доказового значення.

Аналогічним чином суд першої інстанції допустив неповноту та однобічність судового слідства, не допитавши в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , який був безпосереднім свідком вказаних подій, його показання надали б можливість спростувати або підтвердити як версію обвинуваченого, так і версію потерпілого, а тому можуть мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, і в матеріалах кримінального провадження відсутні належні докази того, що вказаного свідка неможливо допитати.

Також суд не допитав експерта ОСОБА_11 , що позбавило можливості з`ясувати обставини проведення експертизи, наслідком чого стало передчасне визнання висновку СМЕ № 1449 від 30 листопада 2018 року недопустимим доказом.

Приходячи до висновку про недоведеність стороною обвинувачення факту заподіяння ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень потерпілому, суд також не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Так, з протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 24 грудня 2018 року за участі потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що останній впізнав ОСОБА_7 як особу, яка нанесла йому удар кулаком правої руки в область голови та тілесні ушкодження ногами (т. 1, а.с. 97-99).

З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 27 грудня 2018 року за участі свідка ОСОБА_14 вбачається, що вона вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка 15 листопада 2018 року наносила тілесні ушкодження чоловіку 55-60 років, котрий був одягнути у помаранчеву жилетку (т. 1, а.с. 177-179).

З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 12 грудня 2018 року за участі свідка ОСОБА_15 вбачається, що вона вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка вибігла з автомобіля, підбігла до чоловіка та почала кричати на нього, а потім бити (т. 1, а.с. 212-214).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 24 грудня 2018 року та відеозапису до нього вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 продемонстрував механізм нанесення йому тілесних ушкоджень, кількість та локалізацію ударів (т. 1, а.с. 59-62).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 28 грудня 2018 року та відеозапису до нього вбачається, що свідок ОСОБА_16 категорично повідомив, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_10 один удар в область обличчя (т. 1, а.с. 120-124).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що протокол проведення слідчого експерименту від 28 лютого 2019 року за участі ОСОБА_7 та відеозапис до нього є недопустимим доказом, оскільки відсутність у протоколі відомостей про час початку проведення даної слідчої (розшукової) дії та підпису захисника є технічною помилкою, яка не впливає на суть та зміст проведеного слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_7 в присутності захисника продемонстрував, яким чином він наніс потерпілому тілесні ушкодження.

З вищевказаного протоколу проведення слідчого експерименту та відеозапису до нього вбачається, що ОСОБА_7 на місці вчинення кримінального правопорушення в присутності захисника добровільно та детально продемонстрував механізм завданих потерпілому тілесних ушкоджень.

При цьому, під час проведення слідчої дії здійснювався відеозапис, брали участь захисник та поняті, ОСОБА_7 виявляв бажання добровільно надати пояснення по справі, а від учасників жодних скарг чи зауважень не надходило.

Вказаним обставинам суд першої інстанції належної уваги не приділив, надані стороною обвинувачення докази належним чином не оцінив, що ставить під сумнів правильність висновків суду щодо фактичних обставин справи, викладених в оскаржуваному вироку.

Враховуючи відсутність оцінки судом першої інстанції всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів окремо, з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення, які відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на відсутність ретельного дослідження судом першої інстанції вищевказаних обставин та неналежну оцінку досліджених судом доказів, колегія суддів не може прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведення вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також про наявність чи відсутність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і оскільки в апеляційній скарзі прокурор не просить повторно дослідити докази сторони обвинувачення, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Вирішуючи у відповідності до ч. 1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України питання щодо запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки у кримінальному провадженні обвинуваченому запобіжний захід не обирався і на даний час відсутні підстави для його обрання, колегія суддів вважає за потрібне запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирати.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, скасувати.
Призначити новий розгляд провадження в тому ж суді в іншому складі суду.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4