ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 344/14111/21

провадження № 51-1899км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5,

прокурора ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000723 від 29 липня 2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківська, який згідно з матеріалами кримінального провадження зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 3 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 3 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 309 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців; за ч. 3 ст. 309 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до статей 75, 76 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з цим вироком ОСОБА_1 за невстановлених обставин незаконно придбав та зберігав без мети збуту психотропну речовину - 0,2174 г амфетаміну.

Він же за невстановлених обставин незаконно придбав та зберігав без мети збуту особливо небезпечну психотропну речовину в особливо великому розмірі

- 1300,1578 г PVP.

29 липня 2021 року в період з 16:00 до 18:15 на парковці біля торговельного центру «МЕТРО» (вул. Вовчинецька, 225-М, м. Івано-Франківськ) ОСОБА_1 добровільно видав працівникам поліції вищезазначену особливо небезпечну психотропну речовину (PVP), яка перебувала в багажному відділенні автомобіля «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , та психотропну речовину (амфетамін), яка зберігалась у гаманці засудженого.

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 04 квітня 2022 року вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_1 залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд не дав оцінки доводам прокурора про безпідставну кваліфікацію дій обвинуваченого за частинами 1 та 3 ст. 309 КК України. Не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що обвинувачений у різний час, з різних джерел придбав та зберігав психотропну речовину. Наголошує, що пакети з психотропною речовиною PVP 29 липня 2021 року виявлено в багажнику автомобіля ОСОБА_1 , а тому його дії, пов`язані з придбанням та зберіганням іншої психотропної речовини - амфетаміну, безпідставно кваліфіковано судом за ч. 1 ст. 309 КК України.

Вважає, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_1 необґрунтовано застосував положення ст. 75 КК України. На думку прокурора, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_1 не можуть слугувати підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Вказує, що суд апеляційної інстанції дослідив дані, які характеризують особу обвинуваченого, проте не надав їм оцінки. Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції апеляційний суд також залишив поза увагою доводи його апеляційної скарги про м`якість призначеного ОСОБА_1 покарання. Наголошує, що суди не врахували ступеня тяжкості вчиненого злочину та обставин, які свідчать про його суспільну небезпеку. Вважає, що апеляційний суд допустив порушення вимог статей 94, 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Позиції учасників судового провадження

Прокурор Чабанюк Т. В.підтримала касаційну скаргу прокурора, просила її задовольнити.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 3 ст. 309 КК України, а саме в незаконному придбанні, зберіганні психотропної речовини (амфетаміну) без мети збуту та в незаконному придбанні, зберіганні психотропної речовини (PVP) в особливо великих розмірах без мети збуту. Згідно з обвинувальним актом, вищезазначені речовини ОСОБА_1 придбав за невстановлених обставин.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 повністю визнав свою винуватість, погодився з викладеними в обвинувальному акті обставинами, у зв`язку із чим суд, роз`яснивши обвинуваченому положення ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин, які ніким не оспорювалися. Суд обмежив дослідження фактичних обставин справи, зокрема, допитом обвинуваченого ОСОБА_1 , який надав показання щодо скоєних ним кримінальних правопорушень, а саме про те, що PVP він отримав 29 липня 2021 року на «Новій пошті» в торгівельному центрі «МЕТРО», а коли ставив посилку з психотропною речовиною в багажне відділення свого автомобіля на парковці біля торговельного центру, до нього підійшли працівники поліції, котрим він добровільно видав зазначену речовину, а також амфетамін, який йому ще раніше дав знайомий.

За таких обставин суд обґрунтовано визнав доведеним обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні двох кримінальних правопорушень, а саме у придбанні та зберіганні амфетаміну без мети збуту, що було кваліфіковано за ч. 1 ст. 309 КК України, й у придбанні та зберіганні PVP в особливо великих розмірах без мети збуту, що було кваліфіковано за ч. 3 ст. 309 КК України.

З такими висновками місцевого суду погодився і апеляційний суд, який на спростування доводів прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_1 тільки за ч. 3 ст. 309 КК України обґрунтовано зазначив, що обвинувачений вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення у різний час, придбав психотропні речовини в різних місцях, а тому в цьому випадку має місце реальна сукупність кримінальних правопорушень, і кожне з них відповідно до вимог ст. 33 КК України підлягає окремій кваліфікації.

Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що факт виявлення та вилучення обох вищезазначених психотропних речовинпрацівниками поліції 29 липня 2021 року не дає підстав кваліфікувати обидва вищезазначені кримінальні правопорушення за ч. 3 ст. 309 КК України, тобто як ідеальну сукупність.

Отже, кваліфікація дій ОСОБА_1 за частинами 1 та 3 ст. 309 КК України є правильною, а протилежні доводи прокурора - необґрунтованими.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Так, відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначене ОСОБА_1 покарання за скоєні ним злочини відповідає зазначеним вище вимогам, воно є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_1 покарання та звільняючи від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, разом зі ступенем тяжкості вчинених злочинів, на чому акцентує увагу прокурор в касаційній скарзі, врахував дані про особу засудженого та інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу й порядок його відбування.

Зокрема, суд першої інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 89 КК України не судимий, є особою молодого віку, одружений, працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно. Разом із цим щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого. Водночас жодних обставин, які б обтяжували покарання, у кримінальному провадженні не встановлено. Врахував суд і позицію прокурора, який просив призначити ОСОБА_1 покарання зі звільненням від його відбування, а також висновок з досудової доповіді органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_1 без позбавлення або обмеження волі, що не становитиме небезпеки для суспільства.

З висновками місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_1 покарання та звільнення від його відбування погодився і апеляційний суд.

Погоджується з наведеним і колегія суддів касаційного суду, оскільки зазначені вище обставини справи та дані про особу ОСОБА_1 у сукупності, його ставлення до наслідків своїх протиправних дій давали місцевому суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку широкого ряду соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

Підстав вважати призначене ОСОБА_1 покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів Верховного Суду не вбачає.

Положення ст. 75 КК України суд застосував правильно.

На думку колегії суддів, будь-яких переконливих доводів, які би спростовували висновки судів щодо кваліфікації дій ОСОБА_1 , розміру, виду та порядку відбування призначеного йому покарання, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у цій справі не встановлено.

Отже, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4