УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2022 року

м. Київ

справа № 161/6787/21
провадження №51-1283ск22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 березня 2022 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Луцька, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 05 березня 2021 року, приблизно о 22:40 у місті Луцьку, діючи повторно, шляхом ривка відкрито викрав з рук потерпілого ОСОБА_6 гаманець з грошима, спричинивши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 400 грн.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 22 березня 2022 року цей вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного правопорушення, правильності кваліфікації його дій та призначеного покарання просить змінити судові рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що при постановленні судових рішень судами обох інстанцій не було дотримано положень статей 50, 65 КК, оскільки при призначенні покарання місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, безпідставно визнав рецидив злочинів обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 .
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК), визначається не лише його суворістю, а й справедливістю.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як убачається з наданих копій судових рішень, дотримуючись вимог ст. 65 КК районний суд при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення урахував дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, у тому числі за умисні корисливі злочини, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та протягом нетривалого проміжку часу знову вчинив умисний корисливий злочин, який відноситься до категорії тяжких, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та небажання ставати на шлях виправлення.
При цьому, судом першої інстанції також було взято до уваги й обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання. Зокрема обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставинами, які обтяжують покарання - рецидив кримінальних правопорушень.
Зваживши на вказані обставини та дані про особу засудженого, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо виду і розміру покарання, призначеного ОСОБА_5 вказавши, що таке відповідає вимогам статей 50, 65 КК і є справедливим, співрозмірним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Доводи касаційної скарги захисника про необґрунтоване визнання судом першої інстанції рецидиву злочинів обставиною, яка обтяжує покарання, були предметом ретельного аналізу суду апеляційної інстанції, який у своєму рішенні дав на них умотивовані відповіді та зазначив конкретні підстави з яких визнав ці доводи безпідставними.
Так згідно зі ст. 34 КК, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.
Як зазначив суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі, вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, з застосуванням ст. 70 цього Кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, що згідно ч. 3 ст. 32 КК вказує про наявність в його діях кваліфікуючої ознаки повторність у даному провадженні.
Крім того, вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2018 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 263 КК, із застосуванням ст. 70 цього кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці. Ця судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку.
Тому місцевий суд обґрунтовано визнав наявність вказаної судимості в засудженого, як обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину, із чим правильно погодився і суд апеляційної інстанції
Таким чином, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 березня 2022 року щодо ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3