КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 377/461/20 Провадження № 11-кп/824/4506/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 000159 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Потіївка Радомишльського району Житомирської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_10 ,
потерпілого ОСОБА_11 ,
представника потерпілого ОСОБА_12

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України та призначено покарання:
за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі строком на два роки;
за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі строком на один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді двох років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 2 207 гривень 84 копійки матеріальної шкоди, 20 000 гривень моральної шкоди та 26 762 гривні 30 копійок судових витрат на правову допомогу.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 2 217 гривень 00 копійок матеріальної шкоди, 20 000 гривень моральної шкоди та 26 762 гривні 30 копійок судових витрат на правову допомогу.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Також цим вироком вирішене питання щодо речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 червня 2020 року, у період часу з 04:00 до 04:10, ОСОБА_7 , знаходячись у громадському місці, а саме поряд з будівлею кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , побачив компанію молодих чоловіків, серед яких були потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_13 та вирішив вчинити по відношенню до них хуліганські дії і безпричинно заподіяти останнім тілесні ушкодження.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення хуліганських дій та заподіяння тілесних ушкоджень, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи елементарні правила поведінки, моральності та доброзичливості, демонструючи протиправну вседозволеність, діючи з особливою зухвалістю, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, безпричинно наніс останньому один удар кулаком правої руки в область щелепи з лівого боку та одного удару кулаком лівої руки в область обличчя з правого боку.
Продовжуючи свої злочинні дії, направленні на вчинення хуліганських дій та заподіяння тілесних ушкоджень, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи елементарні правила поведінки, моральності та доброзичливості, демонструючи протиправну вседозволеність, діючи з особливою зухвалістю, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_13 та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, безпричинно наніс останньому один удар кулаком правої руки в область щелепи з лівого боку.
В результаті злочинних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи області кутів, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а ОСОБА_13 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи в області кута зліва і між 42-43 зубами, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

В апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_11 та представник ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 просять вирок Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання:
за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на два роки;
за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на два роки.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 200 000,00 гривень моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 100 000,00 гривень моральної шкоди.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

За доводами апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_11 та представника ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 , які є аналогічними за змістом, апелянти не оспорюючи висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважають, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Апелянти вважають, що у суду не було правових підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Потерпілий ОСОБА_11 та представник ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 звертають увагу на те, що обвинувачений не визнав свою вину в повному обсязі, а лише погодився з місцем, часом та способом вчинення кримінального правопорушення.
Також вказують на те, що обвинувачений не сприяв органу досудового розслідування та за три місяці досудового розслідування він жодного разу не з`явився з метою добровільного повідомлення про вчинення ним злочину, не взяв участі у жодній слідчій дії, жодним чином не сприяв у встановленні обставин вчинення кримінального правопорушення, тому вважають, що визнання ОСОБА_7 вини під час розгляду справи по суті в суді не може свідчити про його щире каяття, оскільки всі докази були зібрані без його сприяння, а визнання обвинуваченим обставин вчинення кримінального правопорушення відбулось у зв`язку із усвідомленням невідворотності покарання та було спрямовано виключно на отримання звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апелянти зазначають, що ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення не намагався надати медичну допомогу потерпілим, не викликав швидку, не цікавився їх станом здоров`я, що у сукупності, як вважають апелянти, свідчить про байдуже ставлення обвинуваченого до вчиненого, наслідків своїх дій, а отже і про відсутність у нього щирого каяття.
Крім того, апелянти звертають увагу на те, що ОСОБА_7 не намагався у будь-який спосіб відшкодувати завдану потерпілим шкоду, а його доводи про те, що він хотів це зробити, однак не знав як, є неправдивими.
Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 вересня 2019 року справа № 166/1065/18 та у постанові від 31 серпня 2021 року справа № 750/9916/19, апелянти зазначають, що розкаяння, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що, насамперед, повинно виражатись в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
В той же час, апелянти звертають увагу на те, що обвинувачений у судовому засіданні хоча і зазначив, що готовий компенсувати матеріальну та моральну шкоду, яка буде доведена документально, однак під час дослідження цивільних позовів він заперечив абсолютно усі витрати, що також свідчить про відсутність у нього щирого каяття.
Таким чином, апелянти вважають, що суд у вироку помилково визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття та визнання провини.
Поряд з цим, потерпілий ОСОБА_11 та представник ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 зазначають, що призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не в повному обсязі врахував дані, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема залишив поза увагою те, що ОСОБА_7 13 липня 2004 року був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 289 КК України до трьох років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на один рік.
Також, вказують на те, що обвинувачений був притягнутий до адміністративної відповідальності 24 серпня 2016 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП та 24 вересня 2016 року за ст. 124 КУпАП.
Крім того апелянти звертають увагу на лист Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП у Київській області, відповідно до якого відносно ОСОБА_14 неодноразово надходили заяви та звернення щодо його неправомірної поведінки, пов`язаної із спричиненням тілесних ушкоджень.
Наведене, як вважають апелянти, свідчить про те, що обвинувачений після його притягнення до кримінальної відповідальності належних висновків для себе не зробив та продовжує антисоціальну поведінку.
Також, потерпілий та представник звертають увагу на те, що суд призначаючи покарання обвинуваченому не взяв до уваги характеристику, надану Міським громадським формуванням «Славутицька народна дружина», оскільки вона була видана організацією, очолюваною батьком обвинуваченого, в той же час, суд взяв до уваги висновок органу пробації, який був виданий на підставі цієї самої характеристики.
Отже, апелянти вважають помилковим врахування судом досудової доповіді органу пробації в частині можливості виправлення обвинуваченого ОСОБА_14 без позбавлення або обмеження волі.
Також зазначають, що судом не було враховано думки потерпілих, які просили призначити ОСОБА_14 покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
В апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_11 та представник потерпілого ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_15 вказують, що не погоджуються із вироком суду також в частині розміру стягнення моральної шкоди на користь потерпілих.
Так, внаслідок злочинних дій обвинуваченого потерпілий ОСОБА_11 отримав травми у виді двобічного перелому нижньої щелепи в області кутів, його було госпіталізовано до лікарні, де його було прооперовано та протягом 21 дня він проходив стаціонарне лікування.
Під час лікування, як зазначає потерпілий ОСОБА_11 , він відчував нестерпний біль, почував себе незручно, дискомфортно, був вимушений пристосовуватись до негативних умов існування, при цьому протягом лікування він не міг вживати їжу та не міг проводити гігієнічні процедури ротової порожнини, що негативно вплинуло на стан зубів та ротової порожнини.
Крім того потерпілий ОСОБА_11 вказує на те, що у зв`язку із отриманням ним травм у виді двобічного перелому нижньої щелепи, негативних змін зазнало також його особисте та громадське життя, оскільки він не міг повноцінно спілкуватись, а також виконувати свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим було завдано шкоди і його діловій репутації.
Усі наведені моральні та фізичні страждання апелянт оцінює в розмірі 200 000,00 гривень та вважає таку суму співмірною із завданими йому стражданнями.
Щодо завданої моральної шкоди потерпілому ОСОБА_15 , то його представник зазначає, що ОСОБА_15 у зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень також був госпіталізований до лікарні де 21 день перебував на стаціонарному лікуванні.
Представник вказує, що внаслідок отриманих травм ОСОБА_15 зазнав сильного фізичного болю всього обличчя, через що не міг спати.
Також апелянт зазначає, що протягом всього періоду лікування він не міг нормально харчуватись та проводити гігієнічні процедури ротової порожнини, у зв`язку з чим втратив у вазі понад 10 кілограм.
При цьому, представник вказує, що знаходячись на стаціонарному лікуванні, потерпілий ОСОБА_15 перебував у загальній палаті, де крім нього жило більше 8 людей, з яких 5 були явно безхатченками, що супроводжувалось неприємними запахами в палаті, ризиками захворіти на інші інфекційні хвороби.
Моральні та фізичні страждання, яких зазнав потерпіли ОСОБА_15 представник оцінює в розмірі 100 000,00 гривень та вважає таку суму співмірною із завданими йому стражданнями.

В запереченнях на апеляційні скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що вирок суду є законним, обґрунтованим та мотивованим.
Вважає, що суд правомірно застосував до нього положення ст. 75 КК України та при призначенні покарання правильно врахував всі дані, які характеризують його особу, зокрема те, що він одружений, має на утриманні малолітню доньку 2018 року народження, офіційно працевлаштований, раніше не судимий, згідно побутової характеристики за місцем проживання скарг не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Щодо визначеного судом розміру стягнення моральної шкоди, то ОСОБА_7 вважає його співмірним завданій ним шкоді та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_11 та представник ОСОБА_12 , який діє в інтересахпотерпілого ОСОБА_13 підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурор підтримав апеляційні скарги частково, в частині цивільних позовів, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_10 щодо задоволення апеляційних скарг заперечували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та представника ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та за ч. 1 ст. 296 КК України, як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство).

Висновки суду в частині доведення винуватості, кваліфікації дій обвинуваченого, а також правильність призначення покарання ніким не оскаржуються.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Таким чином, колегія суддів переглядає вирок суду лише в частині безпідставного, на думку апелянтів, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, а також в частині вирішення цивільних позовів.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначивши ОСОБА_7 покарання, не в повній мірі дотримався наведених вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинилакримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком та нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні малолітню доньку 2018 року народження, офіційно працевлаштований, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, згідно побутової характеристики за місце проживання скарг від сусідів та мешканців будинку не надходило, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Поряд з цим судом враховано також досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.
Також суд врахував обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та визнання провини, та відсутність обставин, що обтяжують покарання
На підставі цього суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі у межах санкцій ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 296 КК України із урахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України. Одночасно судом прийнято рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, він не містить належного мотивування прийнятого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом враховані фактично одні й ті ж самі обставини як при призначенні покарання, так і при прийнятті рішення про звільнення від його відбування.
Судом не наведено жодних обставин, які б свідчили про можливе виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.
Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання суд у вироку зазначає, що не бере до уваги характеристику, надану міським громадським формуванням «Славутицька народна дружина», оскільки вона надана організацією, керівником якої є батько обвинуваченого ОСОБА_16 .
В той же час, суд взяв до уваги висновок, викладений у досудовій доповіді органу пробації, який буввиданий, зокрема, на підставі цієї характеристики.

Колегія суддів відноситься критично до висновку досудової доповіді Славутицького міського сектору філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, оскільки одним із використаних джерел інформації, на підставі якої складно відповідні висновки, є характеристика міського громадського формування «Славутицька народна дружина», керівником якої є батько обвинуваченого.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що досудова доповідь органу пробації має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання з одночасним звільненням від його відбування, не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.
Допущена судом помилка, яка полягає у неправильному звільненні обвинуваченого від відбування покарання може бути виправлена шляхом скасування в цій частині вироку суду першої інстанції та ухвалення вироку апеляційним судом.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком та нетяжкимзлочином.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину в повному обсязі, тому судом правильно визнано це обставиною, що пом`якшує покарання, також судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що обтяжують покарання.
Апеляційний суд враховує дані, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 одружений, має на утриманні малолітню доньку 2017 року народження, не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працевлаштований, за місцем проживання негативних характеристик не має.
В той же час, як вбачається із наявної в матеріалах справи довідки Славутицького відділення поліції № 4821/109/1003/1/06-2020 від 20 жовтня 2020 року ОСОБА_7 у 2016 році двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, також до відділення поліції неодноразово надходили заяви стосовно неправомірної поведінки ОСОБА_7 .

Із аналізу наведених звернень та заяв громадян вбачається, що всі вони були зареєстровані за фактом нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.
В межах цього кримінального провадження ОСОБА_7 також обвинувачується серед іншого у спричиненні двом потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Наведене у своїй сукупності свідчить про тривале злочинне спрямування поведінки обвинуваченого та його стійке небажання стати на шлях виправлення.
Також, колегія суддів бере до уваги конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, зокрема те, що з часу вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, він не просив вибачення у потерпілих, завдану їм шкоду не відшкодував.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді обмеження волі на строк, визначений судом першої інстанції, яке він повинен відбувати реально.
Колегія суддів вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим та сприятиме меті, визначеній ст. 50 КК України.
Щодо доводів апелянтів про неправильне вирішення цивільних позовів про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частиною 3 вказаної статті передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, як містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.
Як вбачається із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру відшкодування моральної шкоди за цивільними позовами з`ясовував наявність такої шкоди, протиправність діянь особи, що її завдала, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями обвинуваченого та вини останнього у її заподіянні, а також й інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Так, суд першої інстанції встановив, що моральна шкода ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , полягає у їх тривалих душевних стражданнях, негативних емоціях та переживаннях з приводу ушкодження здоров`я, зокрема, через шинування, зумовлене нанесеною обвинуваченим травмою, яка відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості що, потягнуло за собою тривалий розлад здоров`я, потерпілі зазнали моральних страждань та дискомфорту, у порушенні звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації.
На підставі наведеного, судом першої інстанції визначено грошовий еквівалент моральних страждань ОСОБА_11 та ОСОБА_13 у розмірі 20 000 гривень кожному, що на думку суду, відповідає критеріям виваженості, справедливості та розумності.

Колегія суддів погоджується із наведеним та вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди є співрозмірним із заподіяною потерпілим шкодою та тією зміною їх звичайного способу життя, яка була завдана їм злочинними діями обвинуваченого.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційних скарг щодо зміни розміру відшкодування моральної шкоди та не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку в цій частині.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 420 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та представника ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 задовольнити частково.
Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2021 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України, скасувати у частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання:
за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі строком на два роки;
за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі строком на один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді двох років обмеження волі.
Початок строку відбування покарання за цим вироком обчислювати ОСОБА_7 з моменту його затримання з метою звернення вироку до виконання.
У решті вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копія вироку негайно, після його проголошення, вручається засудженому та прокурору.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4