Справа № 308/8288/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
з участю:
прокурора ОСОБА_3
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
захисників обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород кримінальне провадження № 308/8288/22, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001030 від 21.09.2020 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
В провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження № 308/8288/22, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001030 від 21.09.2020 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.07.2022 р. відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 09 вересня 2022 року включно.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06.09.2022 р. продовжено ОСОБА_6 та ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 03 листопада 2022 року включно.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання, яке подав у письмовому вигляді про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою. Прокурор вказує на наявність ризиків передбачених у п. п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Наголосив також на ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В судовому засіданні вказав на те, що у письмовому клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою була допущена описка в частині написання прізвища обвинуваченого , а саме помилково зазначено прізвище ОСОБА_6 замість вірного ОСОБА_9 . Ризик переховування від суду наявний у обвинуваченого ОСОБА_9 .
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_12 в судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_6 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечив, вважає клопотання необгрунтованим, відсутні докази на підтвердження наявності ризиків, просив відмовити у задоволенні клопотання. Заявив клопотання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту , яке подав до суду у письмовому вигляді. Надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні. Просив врахувати те, що ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий, має постійне місце проживання, перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_14 , що свідчить про міцність соціальних зв`язків за місцем проживання.
Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав доводи свого захисника та просив суд змінити йому раніше обраний запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту .
Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_11 в судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_9 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях, вважає клопотання необгрунтованим, відсутні докази на підтвердження наявності ризиків, доводи прокурора, щодо наявності ризиків вважає його припущеннями. Прокурор не обгрунтував ризик незаконного впливу на свідків, не конкретизував на яких свідків може здійснювати вплив ОСОБА_9 . Вказав, що на його думку відсутня обгрунтована підозра ОСОБА_9 . Окрім того, прокурор не навів мотиви і не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Вказує на те, що дане клопотання прокурора є ідентичним всім попереднім . Окрім того зазначив, що прокурор в клопотанні вказав, що ризиик переховування від суду може вчинити ОСОБА_6 , а не ОСОБА_9 . Просив відмовити у задоволенні клопотання.
Заявив клопотання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання , яке подав до суду у письмовому вигляді. Надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні.
Обвинувачений ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримав доводи свого захисника та просив суд відмовити у задоволенні клопотання про продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Інші учасники підтримали доводи захисників.
Вислухавши думку прокурора, обвинувачених, захисників, вивчивши матеріали обвинувального акту з додатками, суд приходить до наступного висновку.
Вирішуючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , суд враховує вимоги КПК України та п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
До спливу строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.07.2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 09 вересня 2022 року включно.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06.09.2022 р. продовжено ОСОБА_6 та ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 03 листопада 2022 року включно.

Завершити судове провадження до спливу строку тримання під вартою не надалось можливим.
Відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України запобіжний захід є заходом забезпечення кримінального провадження. Однією з підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження є наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення відповідного ступеню тяжкості.
При вирішенні клопотання про продовження строків тримання під вартою слід враховувати вимоги статей 177, 178 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
За змістом ст.ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.
Стаття 177 КПК України містить правові норми щодо мети та підстав застосовування запобіжних заходів.
Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був обраний з метою забезпечення виконання ними покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків.
Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 суд враховує вимоги КПК України та п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до переконання, що прокурором під час розгляду клопотання доведено наявність ризиків, передбачених п. п. 1,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2, 3 ст. 307 КК України та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 307 КК України, а виходячи лише з фактичних даних, що містяться в матеріалах кримінального провадження, приходжу до висновку про обґрунтованість обвинувачення останніх у вчиненні кримінальних правопорушень за викладених в обвинувальному акті обставин. Кримінальні правопорушення за ч. 2, 3 ст. 307 КК України та за ч. 3 ст. 307 КК України, зокрема санкція статті за кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 307 Кримінального кодексу України, передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.
Суд, звертає увагу сторони захисту на те, що питання щодо доведеності чи недоведеності вини обвинувачених не являється предметом розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст.183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.
В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
При розгляді клопотання суд враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує останнім у разі визнання їх винуватими, наявність підстав вважати, що останні, перебуваючи на волі, можуть переховуватись від суду, можуть перешкоджати повному, всебічному та неупередженому проведенню судового розгляду, що унеможливить повноту, всебічність при розгляді даного кримінального провадження, можуть незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадження, що свідчить про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинувачених від правосуддя.
У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, зокрема санкція статті за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України, передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.
Так, при розгляді клопотання про продовження дії запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_9 суд враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 307 КК України.
Суд, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182)
При цьому, суд звертає увагу сторони захисту на те, що такі об`єктивні дані не повинні бути достатніми для засудження особи, апріорі, останні повинні лише об`єктивно зв`язувати певну особу з певним злочином для можливості застосування заходу забезпечення кримінального провадження при наявності реальних ризиків, а у разі ж не доведеності вини особи за наслідками судового розгляду, останній може бути виправданий судом, у тому числі, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України.
Суд вважає, доведеним те, що існує реальна загроза того, що обвинувачені перебуваючи на волі можуть впливати на свідків, які ще не допитані в ході судового розгляду, отже існує ризик незаконного впливу на свідків з метою зміни їх показів на свою користь, з метою уникнення кримінальної відповідальності, самостійно або через знайомих, шляхом вмовляння, погроз або іншим способом.
Окрім того судом враховано дані про особу ОСОБА_6 : має місце проживання, неодружений, перебуває у цивільному шлюбі, дітей на утриманні не має, офіційно не працює, законні джерела існування відсутні, що свідчить про відсутність тісних соціальних звязків та підтверджує існування ризиків, а відтак дані про особу суд визнає такими, що не спростовують визнані доведеними вказані вище ризики.
Окрім того судом враховано дані про особу ОСОБА_9 : має місце проживання, неодружений, дітей на утриманні не має, офіційно не працює, законні джерела існування відсутні, що свідчить про відсутність тісних соціальних звязків та підтверджує існування ризиків, а відтак дані про особу суд визнає такими, що не спростовують визнані доведеними вказані вище ризики.
Аналізуючи доцільність подальшого застосування запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого вони обвинувачуються, приймає до уваги, що ризики, передбачені положеннями ст.177 КПК України, що стали підставою для обрання суддею відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, доказів, які б свідчили про погіршення стану здоров`я обвинувачених суду не надано.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинувачених.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.
На користь реального існування вказаних ризиків слід віднести ті обставини, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, зокрема санкція статті за кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 307 Кримінального кодексу України, передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином та санкція статті за кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 307 Кримінального кодексу України, передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.
На користь реального існування вказаних ризиків слід віднести ті обставини, що ОСОБА_9 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, санкція статті за яке, передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином. При чому вчинення злочинів стало наслідком усвідомленого ігнорування ОСОБА_6 , ОСОБА_9 вимог чинного законодавства .
Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді їх покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором їх винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених здається явно переконливою.
Водночас, продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть ухилитися від суду та не виконати їх процесуальні рішення (ризик переховування). Існування такого ризику обгрунтовується характером протиправних дій, спосіб вчинення кримінального правопорушення, який має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками та тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у інкримінованому злочині та наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу.
Встановлений ризик незаконно впливати на свідків є актуальним до моменту їх допиту в суді при розгляді обвинувального акту по суті, а тому, не може вважатись припиненим. Допит свідків ще не відбувся, а тому, ризик не може вважатись припиненим.
Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, то суд вважає його обґрунтованим, оскільки обвинувачені перебуваючи на волі під час розгляду справи матимуть можливість впливати на свідків. Окрім цього, при встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
На даний час існує реальна необхідність допиту великого кола свідків, проведення великого обсягу необхідних процедурних (процесуальних) дій, відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого впливу обвинувачених на свідків.
Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається тримання під вартою обвинувачених.
До цих підстав віднесені: наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).
Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він настільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи. (Panchenko v. Russia, § 106).
Суд звертає увагу на спосіб вчинення кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками не лише для конкретних осіб, а і для суспільства в цілому, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
За таких обставин суд вважає доведеним наявність вищевказаних ризиків, станом на день вирішення клопотання ризики не зменшилися, не відпали та продовжують існувати, і неможливість їх запобігання при вжитті більш м`яких запобіжних заходів, передбачених КПК України оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, зокрема кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 307 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, при чому вчинення злочину стало наслідком усвідомленого ігнорування ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вимог чинного законодавства.
Отже, враховуючи обставини провадження, характер обвинувачення, суд вважає, що по справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених.
Тому, на думку суду, існування ризику можливого переховування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином залишається високим.
На думку суду, застосування більш м`якого запобіжного заходу не унеможливить прояв встановлених судом ризиків, та не буде ефективним та доцільним в рамках данного кримінального провадження та свідчить про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України
Водночас суд вважає, що вік та стан здоров`я ОСОБА_6 та ОСОБА_9 дозволяють та не перешкоджають продовженню дії відносно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Доказів про те, що стан здоров`я ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перешкоджає продовженню дії відносно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не надано.
Суд вважає, що продовження дії відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується, тяжкістю покарання, яке їм загрожує у випадку визнання їх винуватими, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
Окрім наявної обґрунтованої підозри, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості вчиненого, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 на більш м`який.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 судом, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено, тож суд приходить до висновку про доцільність продовження відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.
Таким чином, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним існуючим ризикам, відповідає особам обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 та тяжкості предявленого їм обвинувачення, зможе забезпечити виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків, а відтак є необхідним за даних обставин та відповідає характеру кримінального провадження та суспільному інтересу, а відтак слід продовжити строк тримання ОСОБА_6 та ОСОБА_9 під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів, а у задоволенні клопотань захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу слід відмовити.

Відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України передбачені випадки, коли слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.
З системного аналізу зазначених норм слідує, що законодавець передбачив можливість, а не обов`язок прийняття рішення щодо визначення чи не визначення розміру застави.
Суд також враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 в справі "Тодоров проти України", відповідно до якої "для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи від вартою протягом досить тривалого строку.
Враховуючи викладене суд вважає за можливе визначити розмір застави обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 достатній для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених КПК України.
Відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених названим Кодексом. Застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків; розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного слідчий суддя з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України, повинен раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу підозрюваного, тяжкістю злочину у вчиненні якого він підозрюється. При цьому, необхідно мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникло бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
При постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою, слідчий суддя, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, визначає розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом. У п.2 ч.5 статті 182 КПК України визначено, що розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а щодо особи підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Дана норма визначає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, слідчий суддя з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України, повинен раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу підозрюваного, тяжкістю злочину у вчиненні якого він підозрюється. При цьому, необхідно мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникло бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Визначаючи розмір застави, достатньої для забезпечення обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_9 обов`язків, передбачених КПК України, суд враховує як характер кримінального правопорушення у якому обвинувачується особа , кількість та ступінь ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, так і дані про особи обвинувачених, вважає за необхідним визначити: ОСОБА_6 заставу у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 248 100,00 грн., ОСОБА_9 заставу у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 248 100,00 грн., саме такі розміри будуть достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків .
Відповідно до ч.7 ст.182 КПК України обвинувачений або заставодавець мають право в будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У разі внесення застави, на ОСОБА_6 , ОСОБА_9 відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, слід покласти відповідні обов`язки.
Крім цього, суд зауважує, що згідно з ст. 198 КПК України, висловлені в ухвалі слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.
У разі внесення застави за ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відповідно до ч. 5 ст.194 КПК України, слід покласти наступні обов`язки: - з`являтися до суду з встановленою періодичністю; - не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, а саме м. Ужгород без дозволу суду; - повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи і навчання.

Також роз`яснити ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , що в разі невиконання вище перерахованих обов`язків до них може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.23,27, 371-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора Закарпатської обласної прокуратури про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ? задовольнити.
Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Ужгород, громадянина України, українця, за національністю,мешканця АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України ? запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 16 грудня 2022 року включно.
Визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання покладених на ОСОБА_6 , суддею обов`язків у виді сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 248 100 (двісті сорок вісім тисяч сто гривень) грн.
Роз`яснити, що обвинувачений ОСОБА_6 або заставодавець мають право в будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
У разі внесення застави на ОСОБА_6 покласти наступні обов`язки:
- з`являтися до суду з встановленою періодичністю;
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, а саме м. Ужгород без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи і навчання;
Строк дії покладених на обвинуваченого обов`язків два місяці.
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт ОСОБА_6 відмовити.
Клопотання прокурора Закарпатської обласної прокуратури про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ? задовольнити.
Продовжити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця смт. Усть-Омчуг, Тенькинського району, Магаданської області, Російської федерації, громадянина України, українця за національністю, мешканця АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 16 грудня 2022 року включно.
Визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання покладених на ОСОБА_9 , суддею обов`язків у виді сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 248 100 (двісті сорок вісім тисяч сто гривень) грн.
Роз`яснити, що обвинувачений ОСОБА_9 або заставодавець мають право в будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
У разі внесення застави на ОСОБА_9 покласти наступні обов`язки:
- з`являтися до суду з встановленою періодичністю;
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, а саме м. Ужгород без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи і навчання;
Строк дії покладених на обвинуваченого обов`язків два місяці.
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання ОСОБА_9 відмовити.
На ухвалу в частині продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути подано апеляційну скаргу до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 5 днів з дня її оголошення.
Копію ухвали надіслати начальнику Закарпатської УВП №9.
Повний текст ухвали оголошено 21 жовтня 2022 року о 16:50 год.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1