Дата документу 12.09.2022 Справа № 334/7258/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7258/17 Головуючий в 1 інст. Філіпова І.М.
Провадження № 11-кп/807/1186/22 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія ст. 199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого Рассуждай В.Я.,

суддів Тютюник М.С., Гончара О.С.,

при секретарі Довгаль А.Г.,

за участю обвинуваченого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2022 року, якою у відношенні,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 жовтня 2022 року включно,-

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2022 року було продовжено застосування у відношенні ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 жовтня 2022 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та вказав, що з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, знаходження м. Запоріжжя у безпосередній близькості до зони ведення активних бойових дій, існує висока імовірність переховування обвинуваченого від суду шляхом виїзду на тимчасово окуповані території України, тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів у даних фактичних обставинах не буде ефективним та не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати оскаржувану ухвалу та обрати відносно нього будь-який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що він під вартою знаходиться з 30 вересня 2017 року і за цей час відносно нього не винесено вирок, який би набрав законної сили.

Зазначає, що умови перебування під вартою дуже негативно впливають не тільки на психологічний стан людини, але і на його фізичний стан.

Вказує, що він є хронічним гіпертоніком, у нього вади серця, умови слідчих ізоляторів не передбачають діагностування стану здоров`я і надання адекватної медичної допомоги.

Зауважує, що в нього є родина, неповнолітня донька, домівка, багато рідних та близьких та він готовий стати на їх захист.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну та просив її задовольнити.

Повідомлені належним чином захисник обвинуваченого та прокурор до судового засідання апеляційного суду не з`явились, заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги не надали.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою - наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, ймовірна можливість переховування ОСОБА_1 від суду підтверджується тим, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується є умисним корисливим тяжким злочином проти життя та здоров`я особи, суворість можливого покарання якого передбачає у виді позбавлення волі до 15 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, де вказується, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризиків переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

До того ж, що є більш важливим, наразі в Україні введений воєнний стан і очевидно, що в умовах, які існують в Україні, у ОСОБА_1 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого.

Колегія суддів враховує, що відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування 30 вересня 2016 року ОСОБА_1 було оголошено у розшук і лише 30 серпня 2017 року його будо затримано за підозрою у вчиненні злочину. Також з вказаного реєстру вбачається, що орган досудового розслідування двічі звертався до суду із клопотаннями про надання дозволу на затримання підозрюваного з метою застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відтак, ризик переховування від суду є реальним, на даний час не зменшився та продовжує існувати.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_1 раніше двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, 25 лютого 2016 року був засуджений до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, від відбування покарання був звільнений з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. в даному провадженні обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину 27 вересня 2016 року, тобто у період іспитового строку за попереднім вироком суду.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, вказують на наявність високого ризику вчинення інших кримінальних правопорушень.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_1 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду та вчиняти інше кримінальне правопорушення.

Посилання обвинуваченого на стан його здоров`я та умови слідчого ізолятору, які негативно впливають на його фізичний та психологічний стан не можуть вплинути на висновки суду першої інстанції, оскільки даних таких про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_1 , який унеможливлював би продовження застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наразі апеляційному суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що у обвинуваченого є родина, неповнолітня донька, багато рідних та близьких, на даний час не можливо також віднести до тих стримуючих чинників, які могли у б повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, вчинення нових злочинів, гарантували б запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Твердження ОСОБА_1 про те, що він вже з 30 вересня 2017 року перебуває під вартою, не є підставою для зміни йому запобіжного заходу, оскільки, характер висунутого йому обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, факт перебування у розшуку в даному кримінальному провадженні, в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи.

Таким чином, в даному випадку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 199, 206, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів Запорізького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2022 року, якою у відношенні ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 жовтня 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Судді:

В.Я. Рассуждай М.С. Тютюник О.С. Гончар