Справа № 304/1058/22 Провадження № 1-кп/304/172/2022
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2022 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000224 від 27 грудня 2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перечин, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, працює сортувальником пиломатеріалів у ТОВ «Індустрія деревообробки», раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.
Так, 27 грудня 2021 року близько 08 години 30 хвилин ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21063», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Центральній, а саме навпроти будинку № 93, у с. Дубриничі в напрямку м. Перечин, не переконавшись в безпечності руху, будучи не уважним, діючи всупереч вимог Правил дорожнього руху України, а саме: п. 12.2. у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; п. 12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, та п. 1.10. небезпека для руху - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , який рухався дорогою в попутному з автомобілем напрямку.
З технічної точки зору, при заданих вихідних даних, не відповідність дій обвинуваченого технічним вимогам п. 12.3 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникнення вказаної дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: множинні переломи гомілки, відкрита рана (не уточненої частини гомілки), сполучена з переломом, перелом дистального відділу великогомілкової кістки з переломом малогомілкової кістки (будь якої частини), видалення пластинки після зрощення перелому, а також іншого внутрішнього фіксуючого пристрою. Вказані тілесні ушкодження були небезпечними для життя в момент їх спричинення і відповідно до п. 2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.
Тим самим ОСОБА_4 скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав всі обставини, які викладені в обвинувальному акті, та просив суд визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк один рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо протягом двох років він не вчинить нового злочину та буде виконувати покладені на нього судом обов`язки.
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак під час досудового розслідування дав розписку, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, в якій зазначив, що претензій матеріального чи морального характеру до ОСОБА_4 не має, цивільний позов заявляти до нього не буде. При цьому зазначив, що матеріальний збиток та моральна шкода йому повністю відшкодована.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушеннявизнав повністю та підтвердив обставини вчиненого ним правопорушення, вказані в обвинувальному акті. Обвинувачений суду пояснив, що у той день він, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21063», номерний знак НОМЕР_1 , по дорозі Львів-Самбір-Ужгород зі сторони с. Дубриничі в напрямку м. Перечин, не впорався з керуванням, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , який рухався по краю проїзної частини дороги в попутному з автомобілем напрямку. Показав, що було досить темно та слизько. Коли він наблизився до потерпілого та вже хотів об`їхати такого, то на зустрічній смузі руху наблизився автомобіль, який їхав йому на зустріч, і він не розрахувавши дистанцію, допустив наїзд на велосипедиста. Щиро розкаявся, просив призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 у судовому засіданні просив призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік. При цьому просив не позбавляти ОСОБА_4 права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що позбавлення останнього права керування транспортними засобами ускладнить його можливість доїзду до місця роботи.
Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, роз`яснено учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини у апеляційному порядку.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом, та вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання, відповідно до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є тяжким злочином.

Суд враховує дані про особу винного: ОСОБА_4 за місцем проживання та роботи охарактеризований як працьовитий, дисциплінований, самостійний, не піддається чужому впливу, алкогольні напої не вживає, бере активну участь в громадському житті села, громадський порядок не порушує, зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований працівник, який може проявити ініціативу і прийняти правильне рішення в питаннях, які стосуються його професійної діяльності, взаємовідносини з колективом склалися хороші, підтримував співробітників в складний період, але при цьому дотримується корпоративних правил і норм, самокритичний, визнає власні упущення, має повну вищу освіту, офіційно працює сортувальником пиломатеріалів у ТОВ «Індустрія деревообробки», на диспансерному обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, кримінальне правопорушення вчинив вперше. Суд враховує також його молодий вік, відсутність на його утриманні дітей, людей похилого віку.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування потерпілому завданого збитку.

У межах пред`явленого обвинувачення судом не встановлено обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому відповідно до ст. 67 КК України.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує, що покарання як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За сукупності наведених обставин, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним правопорушення, фактичні обставини справи, спосіб вчинення кримінального правопорушення, форму вини, обстановку вчинення правопорушення, особу обвинуваченого, те, що добровільно відшкодував потерпілому завданого збитку, а також позицію прокурора та обвинуваченого, які просили призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України,суд вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, за якою кваліфіковано його дії.
Разом з цим, з урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, а тому його слід звільнити від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, із встановленням іспитового строку, який є достатнім для того, щоб він в умовах здійснення контролю за поведінкою довів своє виправлення, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Що стосується позбавлення права керувати транспортними засобами суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що є підстави для застосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що вчинений ним злочин пов`язаний з експлуатацією транспортного засобу та протиправні дії обвинуваченого пов`язані з порушенням вимог правил дорожнього руху, що призвели до скоєння ДТП, внаслідок чого настало тяжке тілесне ушкодження потерпілого. Наведене, в свою чергу, свідчить про небезпечність ОСОБА_4 як водія під час керування транспортним засобом.
При цьому, суд критично оцінює посилання сторони захисту на те, що позбавлення ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами ускладнить його можливість доїзду до місця роботи, оскільки такі обставини жодним чином не спростовують висновку суду про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Також суд зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких існує потреба у керуванні власним транспортним засобом. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Крім того, Правилами дорожнього руху регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що нехтування обвинуваченим вимогами ПДР призвело до тяжких наслідків у виді тяжкого тілесного ушкодження потерпілого велосипедиста.
Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням статей 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Долю заходів забезпечення кримінального провадження вирішити відповідно до ст. 174 КПК України.

Питання про процесуальні витрати необхідно вирішити в порядку ч. 2 ст. 124 КПК України.

Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлено.

Строк застосування запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді особистого зобов`язання, закінчився 16 липня 2022 року. Підстав для обрання суд не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк рахувати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Речові докази:

- автомобіль марки «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться на спеціальному майданчику тимчасового тримання відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, повернути законному володільцю ОСОБА_4 ;

- велосипед червоного кольору, який знаходиться на спеціальному майданчику тимчасового тримання відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, повернути законному володільцю ОСОБА_6 .

Заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані ухвалою слідчого судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 грудня 2021 року у виді арешту майна, скасувати.

Процесуальні витрати за проведення інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/107-22/3591-ІТ від 10 травня 2022 року в розмірі 1 029 (одна тисяча двадцять дев`ять) гривень 72 копійки та інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/107-22/3412-ІТ від 10 травня 2022 року в розмірі 1 029 (одна тисяча двадцять дев`ять) гривень 72 копійки стягнути з ОСОБА_4 на користь держави.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуюча: ОСОБА_1