Дата документу 31.08.2022 Справа № 335/6491/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/353/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/6491/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 06 вересня 2021 року про звільнення від кримінальної відповідальності

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрито.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просила ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також ухвалити ухвали, якими довести до відома голови Орджонікідзевського районного суду та Вищої ради правосуддя про порушення суддею вимог закону. Свої вимоги мотивувала тим, що в судовому засіданні, яке відбулося 06.09.2021 року з поважних причин була відсутня потерпіла ОСОБА_10 . Однак судом не було вирішено питання щодо можливості з`ясування думки потерпілої ОСОБА_10 з приводу закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , чим були порушені права потерпілих. Крім того, обвинувачений не визнавав свою вину, що свідчить про те, що він заперечував проти закриття провадження, а тому судове провадження слід провести в загальному порядку, довести винуватість обвинуваченого та ухвалити щодо нього вирок, яким призначити йому покарання, задовольнивши позовні вимоги потерпілих та стягнути з обвинуваченого судові витрати. Зазначене свідчить про упередженість суду, яка стала очевидною при видаленні судді в нарадчу кімнату, що позбавило можливості потерпілих заявити відвід судді та є безумовною підставою для скасування ухвали. Також суд безпідставно відмовив у відшкодування судових витрат, оскільки судові витрати не є збитками, які можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, а тому суд повинен був вирішити це питання. Про упередженість суду свідчить також тривалість судового розгляду кримінального провадження. Зокрема провадження, яке не є великим за обсягом, кількістю обвинувачених, тобто не є занадто складним, перебувало в провадженні суду понад 5 років, що призвело до закінчення строків давності та закриття кримінального провадження.

Потерпіла ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просила ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, стягнувши на користь потерпілих понесені судові витрати. Також ухвалити ухвали, якими довести до відома голови Орджонікідзевського районного суду та Вищої ради правосуддя про порушення суддею вимог закону. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що в судовому засіданні, яке відбулося 06.09.2021 року, вона не була присутня з поважних причин. Проте суд за її відсутності та не з`ясувавши можливості отримання її думки щодо вирішення клопотання захисту незаконно закрив провадження. При цьому судом не було вирішено цивільний позов потерпілих та безпідставно відхилено клопотання потерпілих про відшкодування судових витрат не дивлячись на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду. Однак при цьому зняв арешт з майна обвинуваченого та майна цивільних відповідачів. Такі дії суду свідчать про його упередженість, а тому суддя підлягала відводу, заявити який вона не мала можливості через відсутність у залі судового засідання. Про упередженість суду свідчить і тривалий розгляд кримінального провадження, яке знаходилось на розгляді суду понад 4 роки 3 місяці.

В запереченнях на апеляційні скарги захисник просив відмовити в задоволенні скарг, оскільки ухвала суду є законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних скарг та просили відмовити в їх задоволенні; прокурора, який також заперечив проти апеляційних скарг та просив залишити ухвалу суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом ухвали, в провадженні суду перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК.

В судовому засіданні обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків та закриття кримінального провадження.

Суд, задовольняючи дане клопотання, виходив з того, що з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК, яке віднесено до злочинів середньої тяжкості, минуло більше ніж 5 років, тобто минув передбачений законом строк притягнення особи до кримінальної відповідальності, а тому ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду щодо необхідності закриття кримінального провадження виходячи з такого.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні передбаченого ч.2 ст.367 КК кримінального правопорушення у період протягом з 06.11.2014 року по 12.07.2016 року.

Злочин, передбачений ч.2 ст.367 КК відповідно до ст.12 КК (в редакції Закону на час вчинення діяння) відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Згідно з п.3 ч.1 ст.49 КК (в редакції Закону на час вчинення діяння) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

На момент розгляду судом першої інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_8 закінчилися передбачені законом строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності за вказаний злочин.

Враховуючи це, обвинувачений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Так, відповідно до ч.1 ст.285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч.8 згаданої статті закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п.1 ч.2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Положеннями ч.4 ст.286 КПК визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст.49 КК є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Правилами ч.3 ст.288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення передбачених законом України про кримінальну відповідальність підстав.

Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284, 286 КПК, суд першої інстанції розглянув вищезазначене клопотання обвинуваченого, обґрунтовано звільнив його від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК.

При цьому районний суд зазначив в ухвалі формулювання висунутого ОСОБА_8 обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального злочину, а також встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні свого рішення.

Зокрема, суд зазначив, що з дня вчинення передбаченого ч.2 ст.367 КК злочину минуло більше 5 років, тобто закінчився визначений ст.49 КК строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності. При цьому обвинувачений наполягав на застосуванні до нього звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та підтвердив, що розуміє підставу звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою. Тобто суд установив усі обставини, необхідні для вирішення вказаного питання, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК та закрив кримінальне провадження щодо нього.

Доводи в апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_9 про те, що оскільки обвинувачений не визнав своєї вини, то суд повинен був здійснити судове провадження в загальному порядку, не ґрунтуються на вимогах закону.

За змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст.63 Конституції України та ст.18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення йому судом суті обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Доказів ухилення обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, або вчинення ним до закінчення зазначеного в п.3 ч.1 ст.49 КК строку нового злочину надано не було.

Твердження потерпілих про упередженість суду не знайшли свого підтвердження. Адже доводи потерпілих щодо недовіри судді по суті зводяться до незгоди з процесуальним рішенням, постановленим судом під час судового розгляду та тривалості судового розгляду, що не є підставою для відводу. Конкретних аргументів, які могли би вказувати на небезсторонність суду в цьому кримінальному провадженні, апеляційні скарги не містять.

Що стосується доводів потерпілих про те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без участі потерпілої ОСОБА_10 , то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.412 КПК судове рішення підлягає скасуванню, якщо судове провадження було здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час та місце судового засідання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Проте в судове засідання потерпіла не з`явилася, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.

При цьому, в судовому засіданні, яке відбулося 06.09.2021 року, суд першої інстанції з`ясував думку потерпілої ОСОБА_9 та представника потерпілих про можливість розгляду справи за відсутності потерпілої ОСОБА_10 , які вважали за можливе розглядати справу за відсутності потерпілої.

Та обставина, що суд за таких обставин не з`ясував думку потерпілої ОСОБА_10 про закриття кримінального провадження, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не свідчить про порушення прав потерпілої. Адже в судовому засіданні був присутній представник потерпілої ОСОБА_10 , який мав можливість висловити позицію потерпілої з цього приводу. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст.49 КК є безумовним і здійснюється судом незалежно від згоди на це потерпілого. Розгляд такого клопотання відповідно до ч.4 ст. 286 КПК, крім того, має відбуватись невідкладно.

Що стосується вимог апеляційних скарг потерпілих про ухвалення апеляційним судом ухвал на адресу голови суду та Вищої ради правосуддя, то такі вимоги апелянтів не узгоджуються із повноваженнями суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційної скарги, визначеними у ст.407 КПК.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг потерпілих про безпідставне невирішення судом першої інстанції питання про розподіл процесуальних витрат.

Так, ч.1 ст.124 КПК встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Ч.1 ст.126 КПК визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Відтак, кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 17.06.2020 року справа №598/1781/17 (провадження №13-47 кс20).

Проте суд наведеного не врахував та при звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності не вирішив питання про процесуальні витрати, які були понесені потерпілими у даному провадженні, що має бути виправлено за наслідками апеляційного розгляду.

З матеріалів провадження вбачається, що у даній справі потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були понесені процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судово-психологічного дослідження. При цьому за проведення даного дослідження кожною з потерпілих було сплачено по 16474,56 грн., що підтверджується наявними у матеріалах провадження копіями квитанцій (т.6 а.п.48).

Відтак колегія суддів вважає за необхідне ухвалу суду змінити та стягнути з обвинуваченого на корись потерпілих здійснені ними документально підтверджені процесуальні витрати у даному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 06 вересня 2021 року про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження щодо нього змінити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 16 474,56 грн. процесуальних витрат, понесених нею під час судового розгляду.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 16 474,56 грн. процесуальних витрат, понесених нею під час судового розгляду.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4