Справа №1-46/12 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/141/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

ВСТАНОВИЛА:

До Ковпаківського районного суду м. Суми звернувся ОСОБА_7 з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що кримінальним законом передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк за визначеною законодавством процедурою, а ОСОБА_7 заявлено клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну покарання більш м`яким, тобто в порядку виконання вироку суду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2020 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з моменту відкриття провадження в іншому складі суду.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 вказував, що

ухвала Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2020 року незаконна, необґрунтована, невмотивована та така, що істотно порушує кримінально-процесуальне законодавство України, Конституцію України, Європейську конвенцію з прав людини та позбавляє його права на доступ до правосуддя.

Зазначав, що він знаходиться у тих самих умовах, що і знаходився ОСОБА_9 на момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини та фактично існує те саме порушення (справа «Петухов проти України № 2»), а тому вважав, що дане рішення підлягає застосуванню і в його випадку.

Також наголошував, що судом першої інстанції в своєму рішенні не застосовано практику Європейського суду з прав людини, а зроблене посилання на ч.2 ст.87 КК України, що актом про помилування Президента може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років стосовно індивідуально визначеної особи, чим порушено загальні засади міжнародних договорів та загальні засади кримінального провадження, а саме забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Також в ході апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_7 доповнив свої вимоги та просив змінити йому запобіжний захід, та звільнити його з під варти в залі суду.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 які вимоги апеляційної скарги засудженого підтримали, просили їх задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати, а матеріали кримінального провадження направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд, або змінити йому запобіжний захід, та звільнити його з під варти в залі суду, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційної скарги засудженого заперечив, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_7 належним чином дотримано.

Так, судом першої інстанції встановлено, що вироком Ковпаківського районного суду м.Суми від 25.08.2015 року ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.186, ч.4 ст.152, ч.3 ст.153, п.10 ч.2 ст.115, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28.11.2017 року, постановою Верховного Суду від 01.10.2019 року вирок Ковпаківського районного суду м.Суми від 25.08.2015 року залишений без змін.

На обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_7 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, однак ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки кримінальним законом передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк за визначеною законодавством процедурою, а ОСОБА_7 заявлено клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну покарання більш м`яким, тобто в порядку виконання вироку суду.

Відповідно ст. 152 КВК, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом, а згідно ч. 1 ст. 82 КК особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. При цьому ч. 4 цієї норми закону встановлені конкретні строки, після фактичного відбуття яких (в залежності від ступеня тяжкості) можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства із порушеного засудженим питання не внесені.

Зі змісту ч. 1 ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Основного Закону). При цьому відповідно п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

08.07.2020 ВП ВС, розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_10 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Щодо доводів апелянта про те, що він знаходиться у тих самих умовах, що і знаходився ОСОБА_9 на момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини та фактично існує те саме порушення (справа «Петухов проти України № 2»), а тому вважав, що дане рішення підлягає застосуванню і в його випадку, то слід зазначити наступне.

Так, у справі «Пєтухов проти України № 2» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені ЄСПЛ порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду будь-якої інстанції усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим особам, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

З огляду на вказане, проаналізувавши норми національного законодавства України та судову практику ЄСПЛ, будь-які законодавчо визначені підстави для вирішення питання щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 такого виду покарання як довічне позбавлення волі приписами Конституції України та нормами Конвенції у колегії суддів відсутні, що також правильно було зазначено судом першої інстанції у своєму рішенні.

Що стосується доводів засудженого, про неврахування судом першої інстанції в своєму рішенні практики Європейського суду з прав людини, то вони не відповідають дійсності.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Колегія суддів наголошує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_7 .

Отже, судом першої інстанції, в супереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Що стосуєтья клопотання засудженого про звільнення його з під ватри, то воно, з врахуванням наведених обставин, задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4