УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 серпня 2022 року

м. Київ
справа № 310/6907/20
провадження № 51-2298ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 травня 2022 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002012, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого у тому АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ст. 128 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від10 вересня 2021 року ОСОБА_5 засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ст. 128 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 вересня 2020 року о 19 год 13 хв, знаходячись біля будинку № 25 по вулиці Товстого в м. Бердянськ, Запорізької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підійшовши до потерпілої ОСОБА_6 та застосовуючи свою фізичну силу, схопив її за волосся та смикнув, від чого потерпіла впала на ґрунтове покриття, тим самим спричинив їй тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не супроводжувалося небезпечними для життя явищами, що спричинило тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більше ніж як 21 день). Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 шляхом ривку, відкрито викрав з руки потерпілої мобільний телефон «Samsung SM A107» з сім картами операторів мобільного зв`язку «ВФ Україна» та «Київстар», які для потерпілої цінності не становлять. Своїми діями завдав потерпілій ОСОБА_6 майнову шкоду у розмірі 4 тис. 800 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 02 травня 2022 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку місцевого суду, належним чином не врахував: висновки органу пробації про те, що виправлення ОСОБА_5 можливе без позбавлення волі; останній визнав вину у повному обсязі і сприяв розкриттю злочину; наявність на утриманні матері-інваліда, збіг тяжких сімейних обставин, а саме те, що ОСОБА_5 , який начебто неофіційно працював у приватного підприємця та після виконання ним певних робіт, йому не виплатили заробітну плату, у зв`язку з чим, він не міг сплатити за оренду житла, крім того у нього забрали паспорт громадянина України і він не міг виїхати за кордон, звідки він повернувся за кілька місяців до вчинення злочину, де працював офіційно. Вищезазначене, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Також захисник вказує, що засуджений під час апеляційного розгляду в режимі відеоконференції не чув висловлювань захисника та більшість питань судді-доповідача, у зв`язку з чим не встиг виказати у повному обсязі свою думку та пояснення щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах.
При цьому зазначає, що апеляційним судом було допущено порушення вимог ч. 2 ст. 376 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 186, ст. 128 КК України відповідно до вимог ст. 433 КПК України Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває; характер вчиненого; мотиви обвинуваченого; наслідки у виді отриманої потерпілою безстрокової інвалідності; відсутність обставин, що пом`якшують покарання і щирого каяття обвинуваченого, з детальним викладенням мотивів прийняття такого рішення. Також суд визнав вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покаранняі дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах, пов`язаних з позбавленням волі.
У контексті викладеного місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання наближеного до мінімальної межі передбаченого санкцією статі, найбільш тяжкого кримінального правопорушення, за які його засуджено.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду слідує, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій, серед іншого, наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Так, апеляційний суд указав, що з огляду на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, характер і ступінь суспільної небезпеки, тяжкість заподіяних тілесних ушкоджень та наслідки для потерпілої, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та відсутність пом`якшуючих покарання обставин, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 4 років позбавлення волі, яке, на переконання суду, не є явно несправедливим через суворість.
До того ж судом було враховано, що ОСОБА_5 безпосередньо перед судовими дебатами визнав свою вину в повному обсязі та данні, які позитивно характеризують його особу, і це стало підставою для суду призначення йому за ч. 2 ст. 186 КК України покарання в мінімальних межах санкції статті.
Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що скрутне матеріальне становище не вказує на збіг тяжких особистих обставин, оскільки обвинувачений є особою працездатного віку, дані про те, що він є інвалідом чи безуспішно намагався знайти роботу в матеріалах кримінального провадження відсутні, а бажання покращити своє матеріальне становище шляхом вчинення корисливого тяжкого кримінального правопорушення відносно потерпілої жінки 1962 року народження не може бути прийнято судом як обставина, що пом`якшує покарання.
До того ж, ОСОБА_5 не був працевлаштований, що фактично і стало причиною вчинення корисливого тяжкого кримінального правопорушення, а доказів на підтвердження наявності хоча б неофіційного місця роботи стороною захисту надано не було.
Також апеляційний суд зазначив про те, що наявність матері-інваліда не може бути підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки ця обставина не утримала обвинуваченого від вчинення нетяжкого злочину та тяжкого корисливого злочину.
Крім того, апеляційний суд врахував висновок органу пробації та зазначив, що сам по собі такий висновок не може бути підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
Посилання захисника на допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону насправді стосуються його незгоди з наданою судами оцінкою доказів, що згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки в суді касаційної інстанції.
Крім того, захисник, вказуючи про порушення апеляційним судом вимог ч. 2 ст. 376 КПК України, не обґрунтовує як таке порушення вплинуло на законність й обґрунтованість постановленого цим судом рішення по суті.
Що стосується доводів захисника про те, що засуджений під час апеляційного розгляду в режимі відеоконференції не чув висловлювань захисника та більшість питань судді-доповідача, у зв`язку з чим не встиг виказати у повному обсязі свою думку та пояснення щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах, то вони є безпідставними, з огляду на таке.
Так, з рішення апеляційного суду слідує, що обвинувачений та його захисник були заслухані, які в свою чергу підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.
Крім того, у своїй касаційній скарзі захисник не вказує, у разі настання вищевказаної ситуації, чи намагались вони повідомити про це суд та чи були об`єктивні причини вважати, що засуджений під час апеляційного розгляду в режимі відеоконференції не чув висловлювань захисника та більшість питань судді-доповідача, а якщо були, то яких заходів сторона захисту вживала для відновлення зв`язку із ОСОБА_5 і чи повідомила вона про це колегію суддів.
Таким чином, з касаційної скарги не вбачається підстав вважати, що така ситуація мала місце під час апеляційного розгляду.
Інших переконливих доводів, які би не були враховані судом чи ставили під сумнів законність оскаржуваного рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 травня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3