Провадження №1-о/751/3/22
УХВАЛА

27 червня 2022 року місто Чернігів

Колегія Новозаводського районного суду міста Чернігова

у складі: головуючого-судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд судових рішень за виключними обставинами

Встановила:

ОСОБА_6 звернувся до суду з заявою про перегляд вироку Чернігівського обласного суду від 01.06.2001, ухвали Верховного суду України від 09.10.2001, ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.06.2019 та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 17.09.2019 за виключними обставинами в порядку, встановленому п.1 ч.3 ст. 459 КПК України. Підставою перегляду наведених судових рішень зазначає висновки Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року №6-р(ІІ)/2021, справа № 3-349/2018 (4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20), (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) про неконституційність норм закону, застосованих судом при вирішенні зазначених вище судових справ. Також заявник вказує, що 11.03.2021 рішенням ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, зокрема і щодо нього ( ОСОБА_6 ) (заява 14392/20), стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. Зазначає, що поданою заявою на підставі висновків Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року №6-р(ІІ)/2021 доводить перед судом порушення його основоположних прав, гарантованих ч.1 ст.3, ст. 23, ч.2 ст. 28, ч.3 ст. 63 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - довічне позбавлення права на реабілітацію молодої особи у віці 18-19 років, виключно каральна суть призначення покарання молодій особі за нормами старого законодавства (редакції 1960 року) в умовах, що не відповідають вимогам ст.. 3 Конвенції та довічне виключення молодої особи з суспільства, внаслідок винесення незаконного та необґрунтованого вироку до довічного позбавлення волі. У зв`язку з чим просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким призначити йому строкове покарання.

У судовому засіданні засуджений просив задовольнити заяву з підстав, викладених у ній.

Захисник підтримав заяву свого підзахисного та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_6 , оскільки норми ст. 81 та 82 КК України стосуються саме відбування покарання, а тому вони не могли враховуватись Чернігівським обласним судом при вирішенні питання призначення покарання.

Заслухавши думку учасників провадження, колегія суддів доходить наступного.

Вироком Чернігівського обласного суду від 01.06.2001, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 09.10.2001, ОСОБА_6 засуджено за п.п. б, г, е, і ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.06.2019, залишеною без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17.09.2019, у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 у відповідність із законодавством України відмовлено.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 та ухвали Верховного Суду України від 09.10.2001 за виключними обставинами повернуто на підставі п. 2 ч. 3 ст. 429, ч. 3 ст. 464 КПК України.

Згідно з ч. 1, п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами, відповідно: у разі 1) встановлення Конституційним судом України неконституційності, конституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; 2)встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Як вбачається з поданої заяви засудженого, останній посилається на визнання Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України, оскільки вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, норми ст. 81 та 82 КК України стосуються саме відбування покарання, а тому вони не враховувались при вирішенні питання призначення покарання за наслідками встановленого правопорушення і не підпадають під розуміння виключних обставин в контексті ч. 3 ст. 459 КПК України, у зв`язку з чим, на переконання суду, заява засудженого задоволенню не підлягає.

Крім того, 11.03.2021 рішенням ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо деяких осіб, зокрема і ОСОБА_6 (заява 14392/20), стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при ухваленні цього рішення, а саме: оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушення Конвенції та визнання порушення достатньо справедливою сатисфакцією свідчать про допущення щодо ОСОБА_6 таких порушень Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.

У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.

З урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 19 січня 2000 року, встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.

Щодо ОСОБА_6 таке повне відновлення попереднього юридичного стану, зокрема шляхом перегляду судових рішень та заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк не є можливим, оскільки ЄСПЛ констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 1-42/2004 від 08.07.2020 « а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV».

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів, доходить висновку, що констатоване порушення Конвенції щодо заявника може бути усунуто лише шляхом вжиття заходів загального характеру з боку держави (внесення змін у відповідне законодавство). Тому підстави для задоволення заяви ОСОБА_6 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами відсутні.

Керуючись ст.ст. 459, 463, 464 КПК України,

Ухвалила:

Заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд судових рішень за виключними обставинами залишити без задоволення.

На ухвалу суду можуть бути подані апеляції до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3