Справа № 341/1315/20
Провадження № 11-кп/4808/123/22
Категорія ч. 1 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000007 за апеляційними скаргами заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Придністров`я, Івано-Франківська область, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , одружена, ФОП, з середньою освітою, українка, громадянка України, несудима,
визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково,стягнуто з ОСОБА_7 на її користь 20000 (двадцять тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним проступком, в іншій частині цивільного позову відмовлено.
Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Вважає вирок таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченої та тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення внаслідок м`якості. Вказує, що місцевим судом не дотримано вимог ст. 370 КПК України. На його думку, дані, які характеризують особу обвинуваченої, не дають підстав для призначення їй покарання у виді штрафу. Стверджує, що фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення свідчать про її більшу суспільну небезпеку, а покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону про кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду. Посилається на те, що судом не враховано, що обвинувачена вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнала, у вчиненому не розкаялась. Наголошує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як ними самими, так і іншими особами. Вважає покарання несправедливим, таким, яке буде недостатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів.

Обвинувачена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, а кримінальне провадження зарити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Вважає оскаржений вирок незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що обвинувальний вирок щодо неї ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_8 , показаннях заінтересованих осіб, а саме свідка ОСОБА_12 , яка є сестрою потерпілої, та показаннях свідка ОСОБА_13 , який також є заінтересованою особою на стороні потерпілої, а також на висновках судово-медичного експерта № 98 та № 467/98-Д щодо потерпілої.

Не визнає своєї вини та повністю заперечує показання потерпілої ОСОБА_8 . Пояснює, що дійсно напередодні події, пізно ввечері, близько 23 год., застала невістку ОСОБА_8 в квартирі наодинці з незнайомим чоловіком, яким виявився ОСОБА_13 . Вона була обурена такою поведінкою невістки, яка обманює свого чоловіка та її сина, який є особою з інвалідністю першої групи, фізично здоровий, однак в силу хвороби безпорадний інколи в побуті. Однак ні цього вечора, ні 27 червня 2020 року вона потерпілій фізичною розправою не погрожувала, жодного фізичного насильства щодо неї не застосовувала, ударів не наносила. 27 червня 2020 року був знову словесний конфлікт, однак він вичерпався, коли син вирішив пробачити потерпілу, і вона вже хотіла виходити з квартири. Але в цей момент ОСОБА_8 обізвала її нецензурним словом, на що вона емоційно відреагувала, і у відповідь потерпіла її штовхнула, декілька разів вдарила кулаком по голові та схопила за волосся. Вона лише захищалася від такого несподіваного нападу невістки, умисно її не била, а лише намагалася відштовхнути від себе, та теж схопила у відповідь за волосся, щоб змусити відпустити своє волосся. Конфлікт тривав недовго, на диван вони не падали, так як їх розборонив син ОСОБА_14 , який був поруч. ОСОБА_12 жодної участі не приймала. В результаті умисних дій ОСОБА_8 їй було спричинено тілесні ушкодження, з цього приводу кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125 КК України слухається в місцевому суді.

Зазначає, що в межах цього провадження було проведено судово-медичну експертизу (висновок № 515 від 09 жовтня 2020 року), згідно якої в неї виявлені тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма з струсом головного мозку, яка утворилася від дії тупого твердого предмета, ким могла бути і рука, може відповідати зазначеному терміну та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я. Однак, суд першої інстанції належно не мотивував неврахування даного висновку експерта, які спростовують показання ОСОБА_8 , про те, що вона її не била.

Вказує, що наявність у неї тілесних ушкоджень підтверджують показання про первинність нападу на неї зі сторони потерпілої ОСОБА_8 , і вторинність її дій як захист від її протиправного насильства. Наголошує, що діяла виключно з метою свого захисту від агресії потерпілої та адекватно діям нападниці, намагаючись вирватись. Жодного умислу на нанесення їй тілесних ушкоджень в неї не виникало. На її думку, вона знаходилася в стані необхідної оборони.

Посилається на те, що показання ОСОБА_8 про нанесення нею їй ударів в область носа та область ока, і показання заінтересованих свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 про те, що вони бачили синці на обличчі потерпілої, не підтверджується висновками судово-медичного експерта № 98 та № 467/98-Д щодо потерпілої, та дослідженими експертом медичними документами, де вказано лише по наявність у потерпілої синців та садин в ділянці правої руки, садна в ділянці грудної клітки, які утворилися від дії тупих твердих предметів, якими могли бути руки, ноги, та ніші тупі предмети, могли утворитися як при нанесенні ударів такими предметами у вказані вище ділянки тіла так і при падінні (падіннях) тіла з висоти та ударах тіла до таких предметів. Заперечує нанесення нею потерпілій будь-яких тілесних ушкоджень, і вважає, що синяки та садна потерпіла могла отримати раніше, в побуті, при інших обставинах. Зауважує, що це питання при проведенні судово-медичних експертиз відносно потерпілої не вирішено.

При цьому, вказує, що висновки судово-медичного експерта № 98 та № 467/98-Д щодо потерпілої є неналежними та недопустимими. Вказує, що експертиза, за результатами якої складено висновок № 98, проведена з порушенням чинного законодавства, зокрема Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6. Пояснює, що експертом медичне обстеження ОСОБА_8 взагалі не проводилося у зв`язку з тим, що вона проживає за межами Івано-Франківської області, що суперечить матеріалам провадження. Експертиза проведена по копіях медичних документів, що в установленому порядку не засвідчені підписом лікаря, який проводив огляд, а окремі фрагменти тексту нечитабельні. Зазначає, що у зв`язку з зауваженнями сторони захисту за клопотанням прокурора на підставі ухвали суду призначено повторну судово-медичну експертизу. На виконання ухвали складено висновок № 467/98-Д. Однак ця експертиза теж проведена з порушенням чинного законодавства, зокрема Інструкції про призначення та проведення експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, оскільки всупереч ухвали суду та вимог Інструкції, експертом проведено не повторну, а додаткову судово-медичну експертизу по даних висновку експерта № 98 та додатково наданих документах.

Стверджує, що таким чином, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази, та відкинув інші.

Наголошує на презумпції винуватості та на тому, що, з огляду на практику ЄСПЛ та Верховного суду, досліджені під час судового розгляду докази в їх сукупності не лише свідчать про недотримання стандарту доведення її винуватості поза розумним сумнівом, а і беззаперечно свідчать про відсутність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_7 посилається на те, що при оцінці допустимості висновку експерта № 98 судом не враховано, що експертом порушено вимоги п. 4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, що виразилось у непроведенні експертом медичного обстеження потерпілої. Наголошує, що проведення експертизи тільки за медичними документами допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів. Вказує, що суд ніяк не мотивував, в чому полягала винятковість випадку при проведенні цієї експертизи. Зазначає, що суд не надав оцінки використаної експертом копії протоколу № 776 доклінічного обслуговування потерпілої, яка не засвідчена належним чином, отримала працівниками поліції від медичного закладу з порушенням установленого законом порядку без ухвали слідчого судді. Стверджує, що згідно з ухвалою суду від 30 липня 2021 року було призначено саме повторну судово-медичну експертизу у зв`язку з обґрунтованими сумнівами у правильності висновку експерта № 98 та порушеннями відповідних Правил, тому експерт повинен був провести таку експертизу, в не додаткову. Зазначає, що висновок експерта № 467/98-Д є неповним, так як не дано відповіді на питання про давність спричинення тілесних ушкоджень потерпілій. Крім цього, категорично не визнає цивільний позов, оскільки не завдала потерпілій ОСОБА_8 жодних умисних тілесних ушкоджень, фізичну сутичку ініціювала сама потерпіла, а показання останньої та свідка ОСОБА_12 є надуманими, суперечать іншим матеріалам провадження. Також, вважає, що в цій частині рішення суду належно не вмотивоване. Зауважує, що потерпіла не надала доказів на підтвердження виникнення у неї психотравмуючих проблем, а суд не врахував нецензурне виловлювання потерпілої в її адресу та первинний факт нанесення нею легких тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 вчинила умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_8 за таких обставин.

ОСОБА_7 26 червня 2020 року приблизно о 22 год. 00 хв. разом зі своїм чоловіком ОСОБА_15 та сином ОСОБА_14 приїхали у квартиру по АДРЕСА_2 , оскільки стало відомо, що у квартирі перебуває сторонній чоловік.

Зайшовши у приміщення квартири побачила ОСОБА_8 із її знайомим ОСОБА_13 , і з цього приводу між нею та потерпілою виникла словесна суперечка, що виразилась у словесних образах, погрозах фізичною розправою, вимагала у потерпілої виїхати наступного дня з квартири.

Наступного дня, тобто 27 червня 2020 року приблизно о 17 год. 00 хв. ОСОБА_7 знову приїхала до квартири по АДРЕСА_2 та, будучи обуреною неналежною напередодні поведінкою потерпілої, продовжила конфліктувати із ОСОБА_8 .

У ході суперечки, обвинувачена, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, у присутності свого сина та чоловіка потерпілої ОСОБА_14 , нанесла потерпілій декілька ударів кулаком правої руки в область голови, заподіявши сильний фізичний біль, при цьому не заподіяла тілесних ушкоджень.

ОСОБА_7 , виражаючись нецензурною лайкою та погрожуючи фізичною розправою, схопила потерпілу за праву руку та заподіяла тілесні ушкодження, після чого штовхнула ОСОБА_8 в область грудної клітки, в результаті чого потерпіла впала на диван. ОСОБА_7 , притиснувши коліном потерпілу до дивану, тримала останню за волосся, коли у кімнату зайшла сестра ОСОБА_8 - ОСОБА_12 і розборонила обвинувачену з потерпілою.

У результаті вчинених обвинуваченою насильницьких дій потерпілій заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синців та саден у ділянках правої руки, садна у ділянці грудної клітки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачена ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, де просить залишити її без задоволення.

Мотивує заперечення тим, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою. Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, однак з інших підстав, які зазначені в її апеляційній скарзі. Разом з тим, що при призначені покарання суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, що відноситься до категорії кримінальних проступків, її позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність судимостей, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, обставини та обстановку інкримінованого кримінального проступку, його наслідки, які не є тяжкими. На її думку, прокурор не вмотивував належним чином свої доводи про те, що призначений судом вид покарання у виді штрафу не буде достатнім для досягнення мети покарання, такі є суб`єктивним припущенням, не підтвердженим матеріалами справи. Зазначає, що такі обставини, як невизнання вини особою у вчиненні правопорушення і те, що вона в ньому не розкаялася, не можуть вважатися такими, що обтяжують покарання. Звертає увагу, що прокурор в судових дебатах в суді першої інстанції просив призначити покарання у виді штрафу, така позиція була підтримана потерпілою ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності та закриття кримінального провадження. Вказує, що згідно з оскарженим вироком суд першої інстанції вважає доведеною її вину у тому, що вона 27 червня 2020 року в м. Бурштин умисно заподіяла легкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 , а на даний час з дня вчинення інкримінованого їй діяння минуло більше двох років.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачена ОСОБА_7 просила звільнити її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження, вказала, що вину не визнає, розуміє, що ця підстава для закриття є нереабілітуючою, а також наслідки закриття за такою підставою;

- захисник ОСОБА_10 просив задовольнити клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження;

- прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора частково, скасувати вирок суду першої інстанції з закриття кримінального провадження;

- потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_11 не заперечували проти задоволення клопотання сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов до таких висновків.

Розглядаючи клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, суд апеляційної інстанції вважає, що його необхідно задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

За приписами ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

За змістом ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Санкцією ч. 1 ст. 125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або у виді громадських робіт на строк до двохсот годин, або у виді виправних робіт на строк до одного року.

Суд апеляційної інстанції, виходячи з даних, які є в матеріалах кримінального провадження, встановив наявність всіх передбачених ст. 49 КК України підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, 27 червня 2020 року.
Таке кримінальне правопорушення у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків.

На час кримінального провадження в суді апеляційної інстанції минуло два роки з дня вчинення кримінального правопорушення, відповідно закінчився строк давності, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 284 КПК України підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Суд апеляційної інстанції переконався у тому, що обвинувачена ОСОБА_7 , якій роз`яснено суть обвинувачення, розуміючи особливості та наслідки закриття кримінального провадження за такою підставою, з огляду на заперечення своєї вини та те, що ця підстава для закриття є нереабілітуючою, не має заперечень з цього приводу, надала свою згоду.

Враховуючи, що всі умови для застосування положень ст. 49 КК України, яка має імперативний (обов`язковий) характер, дотримані, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Суд апеляційної інстанції враховує викладене у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 462/7282/14-к про те, що «Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено. Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення, з визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.»

При цьому, суд апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові від 05 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19) та правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 552/5595/18).

Так, відповідно до змісту викладених правових позицій Верховного Суду, з аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Крім того, у своїй постанові від 22 травня 2018 року по справі № 665/2387/14-к Верховний Суд вказав, що підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за статтями 49 КК є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості. Якщо строк давності закінчується після ухвалення обвинувального вироку, то особу може бути звільнено від кримінальної відповідальності (покарання) тільки до набрання вироком законної сили. Так, наприклад, закінчення строку припадає на час апеляційного провадження. У такому разі апеляційний суд, встановивши і перевіривши всі необхідні обставини для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, повинен скасувати обвинувальний вирок і закрити кримінальне провадження (справу).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Отже, з урахуванням наведеного, вирок суду першої інстанції необхідно скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Щодо цивільного позову, який був заявлений в даному кримінальному проваджені потерпілою ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

За таких обставин, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілої можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Також, суд апеляційної інстанції враховує мотиви, наведені в постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року по справі № 161/694/20 про те, що у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 не вирішує, а залишає без розгляду.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України скасувати.

ОСОБА_7 звільнити від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 липня 2020 року за № 0000007, - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4