ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/4137/18 Номер провадження 11-кп/814/1667/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 10 травня 2022 року,

встановила:
Цією ухвалою в об`єднаних кримінальних провадженнях, унесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 квітня 2018 року за №0001013, 02 липня 2019 року за №0001568, 30 серпня 2019 року за №0002000, 10 грудня 2019 року за №0002828, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, а саме до 08 липня 2022 року, обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз

29 травня 2014 року Комінтернівським районним судом м. Харків за ч.3 ст.185, ч.3 ст.187, ст.ст.70, 71 КК України на 8 років позбавлення волі.

Одночасно визначено ОСОБА_7 заставу в раніше визначеному 24 вересня 2019 року слідчим суддею Комінтернівського районного суду м. Харків розмірі - 57 630 гривень.

Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, обставини, ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ст.395 КК України, визначене за їх вчинення покарання, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 10 травня 2022 року та обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що він тривалий час тримається під вартою та його винуватість в інкримінованих злочинах не доведена, має малолітню дитину й незадовільний стан здоров`я.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно ж до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно; ч.3 ст.185 КК України таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у сховище; ч.2 ст.289 КК України незаконного заволодіння транспортним засобом, учиненого повторно; ст.395 КК України самовільного залишення місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177,183,197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_7 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_7 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши обставини, ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, передбаченого за їх вчинення покарання, які, зокрема є тяжкими злочинами (ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України), при цьому ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, неодружений, не має постійного місця роботи та стабільного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, його вік, а також те, що він порушував умови раніше застосованого йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Колегія суддів також ураховує, що ОСОБА_7 має малолітню дитину, між тим установлені під час розгляду клопотання та апеляційної скарги обставини в їх сукупності не дають підстав уважати, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, які би могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Дані, які би свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, в матеріалах провадження відсутні, не наведено їх і стороною захисту в апеляційному суді, через це доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися, обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, в тому числі ряду тяжких злочинів, та дані про особу ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, що виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі й домашнього арешту, як просить апелянт.

Апеляційний суд уважає законним та обґрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження його прав перебувати на волі.

Одночасно продовживши ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України визначив як альтернативний запобіжний захід заставу в раніше визначеному слідчим суддею розмірі 57 630 гривень, яка за своїм розміром є наближеною до мінімальної межі, визначеної в п.2 ч.5 ст.182 КПК України. З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки названий розмір застави є відповідним і достатнім, з урахуванням обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , майнового та сімейного стану останнього, сукупності даних про його особу у співставленні з такими, що не зменшились ризиками, передбаченими п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, є справедливою альтернативою запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою та здатен забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків.

Що стосується доводів апелянта, які зводяться до недоведення його винуватості в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, то вони не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу, постановленої до ухвалення остаточного рішення по справі.

Суд у ході розгляду зазначеного питання не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності для визнання особи винною чи невинною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Поміж тим, з урахуванням наведеного, колегія суддів зауважує на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_7 може бути причетним до вчинення кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується.

Суд апеляційної інстанції враховує тривалий термін тримання під вартою обвинуваченого, проте розгляд кримінального провадження судом до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 й запобігти встановленим ризикам.

Тому зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Істотних порушень вимог КПК України, які би перешкодили чи могли перешкодити першій судовій інстанції постановити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 10 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4