Справа №583/4511/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - Стеценко
Номер провадження 11-кп/816/787/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 13 січня 2022 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 було продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,-

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Лебединського районного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження № №0000380 від 06.06.2021 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п.11 ч. 2 ст.115, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, п.п. 9, 11, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання, в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтовував тим, що він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні в особливо тяжких злочинів, за скоєння яких передбачені тривалі терміни ув`язнення, у т.ч. довічне позбавлення волі, а заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики, визначені ст. 177 КПК України не зменшились і не зникли.

Разом з тим, захисник ОСОБА_11 , звернувся до суду з клопотанням про заміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

13 січня 2022 року ухвалою судді Лебединського районного суду Сумської області в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_11 про заміну запобіжного заходу, застосованого до обвинуваченого ОСОБА_9 відмовлено. Клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , задоволено та продовжено ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 24 год. 13 березня 2022 року без визначення застави.

Не погодившись з ухвалою судді, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 13 січня 2022 року скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 відмовити та обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу стеження та з покладанням на нього обов`язків передбачених ст.194 КПК України.

Вказував, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи, які встановлені і підтверджені належними та допустимими доказами, які судом не були досліджені і суд не надав їм правової оцінки під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та клопотання сторони захисту про зміну раніше обраного запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Зазначав, що відсутня обґрунтована підозра та висунуте обвинувачення відносно ОСОБА_9 , оскільки прокурором подане клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 в рамках кримінального провадження № 0000380 внесеного до ЄРДР 06.06.2017 року, досудове розслідування по якому було завершено, однак суд виносячи ухвалу зазначив посилання на матеріали кримінального провадження № 0000380 внесеного до ЄРДР 06.06.2021 року. Обвинувального акту за вказаним кримінальним провадженням не було складено. Відповідно, на думку апелянта, кримінальне провадження № 0000380 внесеного до ЄРДР 06.06.2017 підлягає закриттю у зв`язку з і сплином строків досудового розслідування, що передбачено абз.10 ч.2 ст.284 КПК України.

Вказував, що як ОСОБА_9 , який набув процесуального статусу підозрюваного саме у кримінальному провадженні № 0000380 внесеного до ЄРДР 06.06.2017 так і сторона захисту, не отримали обвинувального акту саме за цим кримінальним провадженням, відповідно, особа, яка зараз перебуває під вартою і щодо якої 18.11.2021 та 13.01.2022 року судом вирішувалось питання продовження строку тримання під вартою, не набула процесуального статусу обвинуваченого та незаконно позбавлена волі і підлягає негайному звільненню.

Зазначав, що за першим епізодом інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення не встановлено та не отримано слідством жодних фактичних даних щодо часу, місця та способу скоєння даного злочину саме ним, а також не доведено наявність у нього мотиву на його вчинення.

Наголошував, що суд ігнорує і ухиляється від здійснення перевірки та правової оцінки безпосередньо отриманих під час судового засідання 18.11.2021 року показів обвинуваченого ОСОБА_10 , який визнавши свою вину частково та дав суду покази про те, що познайомився з ОСОБА_9 тільки у другій половині 2021 року, до цього вони один одного не знали.

З урахуванням вищезазначеного апелянт доходить до висновку про непричетність ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення 06.06.2017 року, пов`язаного з замовленням вбивства ОСОБА_12 (Чечена).

Разом з тим, апелянт вказував, що суд мотивує своє рішення про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 формальними обставинами, а саме тим, що судовий розгляд не закінчено, не досліджені письмові докази та речові докази, не допитані свідки та самі обвинувачені.

Зазначав, що фактично обвинувачення побудовано на свідченнях зацікавленої особи Сахно (Наумова) та свідка за першим епізодом та потерпілого за другим епізодом Невструєва. Разом з тим, прокурором Сахно (Наумов) до сих пір не заявлений в якості свідка, а суд ігнорує зауваження сторони захисту з цього приводу, що в свою чергу свідчить про порушення права на захист.

Звертав увагу на те, що суд протягом трьох судових засідань не дослідив письмові та електронні докази надані суду стороною захисту ще 18.11.2021 року.

Вказував, що судом першої інстанції було порушено норми ст.314 КПК України, а саме належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового розгляду.

Зазначав про те, що прокурором не було надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості викладених в клопотанні обставин та наявності ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Звертав увагу, що обвинувачений ОСОБА_9 не переховувався та продовжував вести звичайний спосіб життя, неодноразово виїжджаючи за кордон та повертався в Україну.

Не погоджувався з посиланнями суду про наявність у обвинуваченого дружніх стосунків з певним, відомим у суспільстві колом осіб, які користуються авторитетом серед мешканців м. Охтирка.

Вказував, що судом не було забезпечено строні захисту можливість реалізувати право на захист пов`язаного з допитом заявлених свідків, клопотання про виклик яких суд спочатку задовольнив, а потім змінив свою позицію, а також у допиті осіб, які заслуговують на довіру та готові були взяти обвинуваченого ОСОБА_9 на особисту поруку.

Разом з тим 25.01.2022 року прокурором Охтирської окружної прокуратури Сумської області ОСОБА_5 були подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просив залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення, а ухвалу колегії суддів Лебединського районного суду Сумської області від 13.01.2022 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці без визначення застави без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які апеляційну скаргу підтримали, просили ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 відмовити та обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю та з покладанням на нього обов`язків передбачених ст.194 КПК України, думки прокурора ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_6 , які проти задоволення скарги захисника заперечили, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в провадженні Лебединського районного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження № №0000380 від 06.06.2021 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, п.п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п.11 ч. 2 ст.115, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, п.п. 9, 11, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання, в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтовував тим, що він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні в особливо тяжких злочинів, за скоєння яких передбачені тривалі терміни ув`язнення, у т.ч. довічне позбавлення волі, а заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики, визначені ст. 177 КПК України не зменшились і не зникли. Разом з тим, захисник ОСОБА_11 , звернувся до суду з клопотанням про заміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

13 січня 2022 року ухвалою судді Лебединського районного суду Сумської області в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_11 про заміну запобіжного заходу, застосованого до обвинуваченого ОСОБА_9 відмовлено. Клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , задоволено та продовжено ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 24 год. 13 березня 2022 року без визначення застави.

Перевіряючи законність прийнятого рішення судом першої інстанції, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми обрання запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою та клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, п.11 ч. 2 ст.115, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, п.п. 9, 11, 13 ч. 2 ст. 115 КК України за скоєння якого передбачено тривалий терміни ув`язнення, у т.ч. довічне позбавлення волі, заявлені прокурором ризики не зменшились, а на час розгляду клопотань щодо застосованого до нього запобіжного заходу розгляд кримінального провадження не закінчено, не досліджені письмові та речові докази, не допитані потерпілі, свідки та самі обвинувачені.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував те, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений поза всяким сумнівом здійснюватиме відповідні незаконні дії, проте вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Попри висновки захисника про відсутність доказів причетності його підзахисного до інкримінованого злочину, колегія суддів звертає увагу на те, що щоб арешт на підставі обґрунтованої підозри був виправданий у відповідності до статті 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні в момент перебування під вартою (Brogan and Others v. the United Kingdom, judgment of 29 November 1988, § 53). Також не обов`язково, щоб затриманій особі, було в подальшому висунуто обвинувачення або щоб справа проти особи була надіслана до суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке має підтвердити або спростувати підозру, яка є підставою для затримання (Murray v. the United Kingdom, judgment of 28 October1994, § 55).

З матеріалв справи вбачається, що судом першої інстанції досліджено доводи клопотання прокурора та матеріали справи і, всупереч твердженням сторони захисту, правильно встановив, що зазначені у клопотанні обставини мають місце і підтверджуються на цьому етапі судового розгляду достатньою сукупністю доказів.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет існування раніше заявлених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про продовження їх існування з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а також з огляду на ступінь тяжкості злочину, у вчиненні якого він обвинувачується.

Вказані ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховано під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, на цей час не зменшились та продовжують існувати.

У зв`язку з цим, суд пешої інстанії обґрунтовано вказав, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти таким ризикам.

Враховуючи, що судовий розгляд у даній справі триває, продовжується дослідження доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, колегія суддів вважає, що підстав для відмови прокурору у задоволенні клопатння про продовження строку тримання особи під вартою, на даний час, немає.

Відтак, доводи сторони захисту про відсутність обґрунтованої підозри, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що на даному етапі судового розгляду можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду та застосування щодо ОСОБА_9 іншого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, в тому числі домашнього арешту, про який просила сторона захисту.

Відмовляючи захиснику у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, судом, як того вимагає ст. 370 КПК України, наведено мотиви такого рішення, зокрема суд обгрунтовано врахував те, що домашній арешт, як запобіжний захід не передбачає ізоляції обвинуваченого, який як вбачається з пояснень захисників є керівником підприємства та підтримує товариські стосунки з громадянами, частина яких користуються авторитетом серед мешканців м. Охтирка, що на думку суду дає можливість перебуваючи на волі, чи під домашнім арештом розпоряджатися майном цього суб`єкта господарювання, його і власними коштами, мати доступ до банківських рахунків, не виключає можливості використання певних ресурсів для переховування від суду, впливу на потерпілих та свідків чи перешкоджанні проведенню судового розгляду справи іншим чином.

Крім цього, суд правильно зауважив і на тому, що покладення під час домашнього арешту обов`язку утримуватися від спілкування з певними особами не свідчить про реальну неможливість спілкування ОСОБА_9 з іншими особами шляхом використання різних засобів зв`язку, а перебування підприємства в незадовільній фінансовій ситуації, його участь в розгляді цивільних спорів, які стосуються значних фінансових коштів не можуть спростувати висновків суду, так як ця обставина не позбавляє обвинуваченого можливості скористатись іншими ресурсами суб`єкта господарювання.

Продовживши строк утримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, суд на законних підставах позбавив обвинуваченого можливості внести заставу, оскільки той обвинувачується у вчиненні злочину пов`язаного із застосуванням насильства, що повністю узгоджуєтьсяз положеннями п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник вів мову про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, однак таких колегією суддів, в ході апеляційного рогляду справи, такого не встановлено, як не встановлено і невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, про які також наголошував апелянт.

Також, сторона захисту, як на підставу для скасування ухвали суду першої інстанції, вказувала на номер і дату кримінального провадження, зокрема зазначала, що клопотання прокурором подане в рамках кримінального провадження за № 0000380 від 06.06.2017 року, досудове розслідування по якому було завершено, а суд ухвалу про продовження запобіжного заходу виніс з посиланням на кримінальне провадження № 0000380 від 06.06.2021 року.

Аналізуючи вказані доводи захисника, колегія суддів вбачає дійсно різну дату внесення цих кримінальних проваджень, зокрема рік їх внесення 2017 (клопотання прокурора) та 2021 рік (ухвала суду), однак вважає це не більш як опискою, допущеною судом при постановленні рішення, яка по своїй суті на його законність, обгрунтованість і вмотивованість не впливає, та не виступає підставою для його скасування.

Також, в апеляційній скарзі захисник вдавався до аналізу доказів причетності його підзахисного до інкримінованого йому злочину, зокрема щодо часу, місця і способу скоєння даного злочину саме ОСОБА_9 та існування в останнього мотиву на вчинення такого злочину. Вказував на те, що суд першої інстанції ігнорує і ухиляється від здійснення перевірки та правової оцінки безпосередньо отриманих під час судового засідання 18.11.2021 року показів обвинуваченого ОСОБА_10 , який визнавши свою вину частково, дав суду покази про те, що познайомився з ОСОБА_9 тільки у другій половині 2021 року, до цього вони один одного не знали. Зазначав, що фактично обвинувачення побудовано на свідченнях зацікавленої особи Сахно (Наумова) та свідка за першим епізодом та потерпілого за другим епізодом Невструєва. Разом з тим, прокурором Сахно (Наумов) до сих пір не заявлений в якості свідка, а суд ігнорує зауваження сторони захисту з цього приводу, що в свою чергу свідчить про порушення права на захист. Звертав увагу на те, що суд протягом трьох судових засідань не дослідив письмові та електронні докази надані суду стороною захисту ще 18.11.2021 року. Вказував, що судом першої інстанції було порушено норми ст.314 КПК України, а саме належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового розгляду.

Вказане колегія суддів не може визнати підставами невідповідності ухвали суду, про продовження обвинуваченому запобіжного заходу, ст. 370 КПК України, оскільки до аналізу таких доводів вдаватись не може з огляду на те, що в суді першої інстанції триває розгляд даного кримінального провадження по суті, тобто суд займається встановленням доведеності чи не доведеності вини обвинуваченого в інкримінованого йому злочині, і давати наперед свою оцінку щодо вказаних захисником обставин, апеляційний суд не може. Натомість сторона захисту не позбавлена можливості, у разі своєї незгоди з кінцевим рішенням суду першої інстанції ухваленого по суті вирішення справи, оскаржити його в апеляційному порядку із зазначенням тих обставин, які вона вважає порушенням норм КПК України при здійсненні судового розгляду.

Також, колегія суддів не може погодитись з твердженнями апелянта про те, що суд першої інстанції мотивував своє рішення формальними обставинами, а саме тим, що судовий розгляд не закінчено, не досліджені письмові докази та речові докази, не допитані свідки та самі обвинувачені, оскільки вказані вище обставини формальними не вважає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції - не виявлено.

Рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки постановлене згідно норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника, про які зазначено в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає - безпідставними, в зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення.

Що стосується заявленого захисником ОСОБА_7 клопотання, яке було заявлено фактично в кінці апеляційного розгляду, перед судовими дебатами, про витребування із суду першої інстанції всіх доказів, які були надані сторонами в даному кримінальному провадженні, дослідити їх та дати їм оцінку, та витребувати журнал судового засідання, де суд першої інстанції спочатку задовольнив клопотання захисника про допит свідків, а потім у його задоволенні відмовив, то колегія суддів вважає таке клопотання безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 подана на ухвалу суду про продовження запобіжного заходу обвинуваченому, яка була винесена під час судового розгляду. Порядок оскарження таких ухвал, та їх розгляд в апеляційному порядку передбачено ст. 422-1 КПК України, при цьому вказаною нормою закону прямо визначено, які саме документи невідкладно витребовуються суддею доповідачем суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Інших документів, зокрема доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження та перебувають в суді на розгляді, витребовувати законом не передбачено.

З огляду на викладене, підстав для задоволення вказаного клопотання сторони захисту, колегія суддів не вбачає та вважає за необхідне у його задоволенні відмовити, оскільки вимоги захисника не ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 422-1 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 13 січня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3