Справа № 463/2408/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/419/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року про накладення арешту на майно,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеною ухвалою задоволено клопотання заступника начальника другого відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях органів Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 та накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_8 , які знаходяться та будуть зараховані на банківські рахунки:

НОМЕР_1 ;

НОМЕР_2 ;

НОМЕР_3 ;

НОМЕР_4 ;

НОМЕР_5 ;

у Філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України» (МФО 322669, ідентифікаційний код 09322277).

Заборонено видаткові операції за вказаними банківськими рахунками ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 у задоволенні клопотання про арешт майна ОСОБА_8 .

В обгрунтування поданої апеляційної скарги покликається на те, що клопотання прокурора не підтверджено жодними доказами, відтак таке не відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.

Як зазначає апелянт, обгрунтування судового рішення відомостями з Інтернет-ресурсів, ставить під сумнів незалежність та неупередженість суду, адже такі відомості не є офіційними даними, що позбавляє суд можливості використовувати їх.

Адвокат звертає увагу, що слідчим суддею накладено арешт на банківські рахунки ОСОБА_8 без документального підтвердження їх відкриття та належності останньому. При цьому прокурором не надано доказів розкриття банківської таємниці.

Крім того, на переконання апелянта, слідчим суддею не враховано, що викладені у клопотанні прокурора фактичні обставини можливого кримінального правопорушення не стосуються диспозицій ч. 4 ст. 110-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України, за якими здійснюється досудове розслідування.

Також апелянт просить звернути увагу, що слідчим суддею накладено арешт на грошові кошти, які не є речовими доказами. Більше того, судом накладено арешт на грошові кошти за події 2008-2012 року, тобто за період, коли кримінальна відповідальність за статтями 110-2 та 436-2 КК України була відсутня.

Апелянт вказує на те, що прокурором не надано суду відомостей про джерела походження грошових коштів. Питання про правомірність розміщення грошових коштів на рахунках у банківській установі взагалі не досліджувалось слідчим суддею.

Окрім цього, адвокат покликається на порушення права ОСОБА_8 на захист, адже клопотання про арешт майна останнього здійснювалось без його виклику до суду.

Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_8 , які знаходяться та будуть зараховані на банківські рахунки: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 ; у Філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України» (МФО 322669, ідентифікаційний код 09322277).

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала не містить конкретного посилання на правову підставу для накладення арешту на майно, жодного обгрунтування доведеності такої правової підстави з посиланням на відповідні процесуальні норми та докази, тим самим, на переконання апелянта, наклавши арешт, слідчий суддя порушив вимоги ч. 2 ст. 170 та ч. 5 ст. 173 КПК України.

Як зазначає апелянт, слідчим суддею не наведено обгрунтування того, що грошові кошти ОСОБА_8 є доказом вчинення кримінальних правопорушень; не досліджено питання щодо необхідності арешту майна.

Адвокат звертає увагу, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються, якщо існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На думку апелянта, подане прокурором клопотання не містить жодних обґрунтованих аргументів того, що кримінальні правопорушення, за ознаками яких здійснюється кримінальне провадження, дійсно мали місце і що вони могли бути вчинені власником майна.

Адвокат також зазначає, що прокурором не надано слідчому судді відомостей про джерела походження грошових коштів, не долучено жодної інформації з Пенсійного фонду України, яку можна було б використати як доказ. При цьому основні доходи власника майна полягали в отриманні дивідендів від суб`єкта господарської діяльності, з розміру яких сплачено податок на доходи фізичних осіб.

Крім того, слідчим суддею не досліджувалось питання про правомірність розміщення грошових коштів на рахунках у банківській установі. При цьому ОСОБА_8 уклав з АТ «Ощадбанк» ряд депозитних договорів, на загальну суму 203 400 000 грн, що стверджується засвідченими копіями договорів та довідками банку.

Також апелянт звертає увагу на те, що слідчим суддею не наведено посилання на будь-які обставини та докази, що підтверджують необхідність розгляду клопотання про накладення арешту у відсутності власника майна. Тим самим було порушено права власника майна на справедливий суд в частині дотримання принципів рівності та змагальності сторін.

Адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 подані апеляційні скарги сторони захисту підтримали з викладених у них мотивах та просили апеляційні вимоги задовольнити.

Прокурор ОСОБА_9 проти задоволення апеляційних вимог заперечив, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідь судді, позицію учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають у зв`язку з таким.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Так, згідно з клопотанням, у провадженні Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000160 від 4 квітня 2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 110-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України, за фактами: здійснення у період 2021-2022 років господарської діяльності низкою юридичних осіб, кінцевими бенефіціарами яких прямо або опосередковано є Російська Федерація та/або громадяни Російської Федерації, а також особи, які не є громадянами Російської Федерації, але мають найбільш тісний зв`язок з Російською Федерацією, які шляхом отримання прибутку від діяльності вказаних підприємств здійснюють фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України, що призвели до тяжких наслідків; здійснення у період 2021-2022 років господарської діяльності ряду суб`єктів господарювання, службові особи яких, з використанням засобів масової інформації, виправдовують, визнають правомірною та заперечують збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представляючи збройну агресію Російської Федерації проти України як внутрішній громадянський конфлікт, та майно яких у свою чергу підпадає під засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів (а.с. 1-2, т. 1).

Як вбачається з матеріалів клопотання, ОСОБА_8 , перебуваючи на посадах вищого рівня державної служби в Україні, на систематичній основі одержував фінансову винагороду від представників Російської Федерації (яка визнана державою-агресором та здійснює збройну агресію проти України) за сприяння реалізації воєнних, політичних, ідеологічних, культурних та ідеологічних цілей останньої. Зокрема, ОСОБА_8 , користуючись депутатськими повноваженнями, починаючи із 1998 року по 2012 рік, створював умови та підґрунтя для розвідувально-підривної діяльності спецслужб Російської Федерації проти України в частині підтримки ідеології сепаратистських настроїв та іншої підривної діяльності на законодавчому рівні, за що одержував грошові кошти в особливо великих розмірах, здебільшого у готівковому вигляді з їх подальшою легалізацією (відмиванням), використовуючи реквізит підконтрольних суб`єктів господарювання. З 2008 року по 2012 рік сукупний офіційний дохід ОСОБА_8 не перевищував 5 млн. грн. Водночас, внаслідок провадження вищевказаної протиправної діяльності, на цей час у розпорядженні ОСОБА_8 та підконтрольних йому осіб знаходяться фінансові ресурси з сумнівними та не підтвердженими джерелами походження на загальну суму понад 200 млн. грн., й можуть бути пов`язаними із російським капіталом.
В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 через довірене коло осіб до цього часу підтримує довірчі відносини з ОСОБА_11 та його представниками, лобіює спільні інтереси у політичному і бізнес-просторі на території України. За вказану комунікацію зі сторони ОСОБА_8 відповідають близькі до нього особи, які систематично відвідують окуповану територію АР Крим, де проводить бізнес-зустрічі із представниками ОСОБА_11 та кураторами зі сторони спецслужб Російської Федерації, отримуючи при цьому вказівки для ОСОБА_8 та його оточення, спрямовані на зміцнення інфраструктури і важелів політичного та економічного впливу на Україну. Серед зв`язків близьких осіб ОСОБА_8 , які мають безпосереднє відношення до так званої «донецької народної республіки», належить бойовик терористичної організації колаборант ОСОБА_12 .
Як слідує з висновку економічного дослідження №18/02-2021 від 20 квітня 2022 року, в ході проведеного економічного дослідження відносно громадянина України ОСОБА_8 з питання визначення розміру акумульованих коштів на банківському рахунку, які мають незаконні та документально не підтверджені джерела їх походження, та які мають ознаки операцій, що пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, встановлено, що за інформацією Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України» (МФО 322669, ідентифікаційний код 09322277) на рахунку ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_6 , рахунок № НОМЕР_7 ) відповідно до його вкладу №11 від 5 червня 2020 року станом на цей час акумульовано кошти на загальну суму 203 400 грн, що мають сумнівні та непідтверджені джерела походження й можуть бути пов`язані з російським капіталом (а.с. 30-36) по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України» (МФО 322669, ідентифікаційний код 09322277), акумульовано кошти, які мають незаконні та документально не підтверджені джерела їх походження (а.с. 30-36, т. 1).
Постановою старшого слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_13 від 5 квітня 2022 року грошові кошти, розміщені на рахунках: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 , відкритих у Філії Головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України» (МФО 322669, ідентифікаційний код 09322277), визнано речовими доказами межах кримінального провадження №0000160 від 4 квітня 2022 року (а.с. 23-25, т. 1).

21 квітня 2022 року прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на грошові кошти, розміщені на зазначених вище рахунках.

Задовольняючи дане клопотання сторони обвинувачення, внесене в межах кримінального провадження №0000160, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на майно у зв`язку з наявністю достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, при цьому слідчим суддею було враховано розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя правильно встановив, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просять накласти арешт, відповідає вимогам ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться в клопотанні прокурора.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Вказані норми невраховані апелянтами в їх доводах, що вказує на необґрунтованість апеляційних вимог.

Безпідставними є доводи сторони захисту про те, що слідчим суддею накладено арешт на майно, що не є речовим доказом, оскільки зазначені грошові кошти визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000160. При цьому слідчим у постанові зазначено підставу накладення такого арешту, а саме: грошові кошти використовувалися під час вчинення кримінального правопорушення та були об`єктом кримінально-протиправних дій, оскільки використовувались у протиправній діяльності. Таким чином ці грошові кошти відповідають критеріям, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України.

Не знайшли підтвердження й покликання апелянтів на незаконність використання слідчим відомостей про банківські рахунки та розміщені на них грошові кошти, адже ч. 10 ст. 170 КПК України прямо передбачає, що арешт може бути накладений, зокрема, на гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах…, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Що стосується тверджень сторони захисту про недоведеність доводів клопотання доказами, то такі не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні прокурора про арешт майна повинно бути зазначено, зокрема: документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном. На підтвердження заявлених у клопотанні даних, прокурором долучено: висновок економічного дослідження №18/02-2021-1 від 20 квітня 2022 року, протоколи оглядів від 7 та 19 квітня 2022 року; протокол допиту свідка ОСОБА_14 . Таким чином подане прокурором клопотання відповідає визначеним ч. 2 ст. 171 КПК України вимогам. При цьому чинний КПК України не містить жодних обмежень щодо можливості використання Інтернет-ресурсів при зверненні з клопотанням до слідчого судді, а тому аргументи апелянтів свого підтвердження не знайшли.

Покликання захисників у своїх апеляційних скаргах на те, що викладені у клопотанні фактичні обставини можливих кримінальних правопорушень не стосуються диспозицій ч. 4 ст. 110-2, ч. 3 ст. 436 КПК України колегією суддів до уваги не береться, оскільки відповідно до статей 36, 40 КПК України прокурор, слідчий є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. При цьому згідно зі ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Тобто чинним кримінальним процесуальним законом покладено на слідчого, прокурора обов`язок внести відомості до ЄРДР, зокрема і після виявлення ними ознак кримінального правопорушення, а також їх наділено правом надати відповідну оцінку такому кримінальному правопорушенню, що полягає у здійсненні його правової кваліфікації. Відповідність фактичних обставин вчиненого складу кримінального правопорушення, яке інкримінується особі, є предметом розгляду справи по суті, а відтак не досліджується на етапі досудового розслідування кримінального провадження.

Що стосується тверджень про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_8 за події 2008-2012 років, тобто період, коли кримінальна відповідальність за статтями 110-2, 436-2 КК України була відсутня, то такі не ґрунтуються на матеріалах справи, у яких йдеться, зокрема, про здійснення ОСОБА_8 господарської діяльності на тимчасово окупованих територіях України (АР Крим, так звані «ЛНР» та «ДНР») та на території Російської Федерації, тобто після 2014 року. Крім того, як слідує з матеріалів клопотання, належні ОСОБА_8 підприємств ТОВ «Стриролоптфармгор», ТОВ «Стиролбіотех», ТОВ «Стиролбіофарм» співпрацюють з представниками так званої «донецької народної республіки», а 23 січня 2016 року ТОВ «Стиролбиофарм» відвідав глава так званої «ДНР» ОСОБА_15 разом з ОСОБА_16 (в.о. міністра економічного розвитку «ДНР») та мером ОСОБА_17 .

Твердження адвокатів про ненадання прокурором відомостей стосовно джерел походження грошових коштів ОСОБА_8 , а також покликання, що такі правомірно набуті та розміщені останнім у банківській установі, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки вказані обставини належать до фактичних обставин кримінального провадження, а тому такі мають досліджуватися, у випадку, якщо кримінальне провадження надійде до суду, під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Розгляд клопотання про накладення арешту на грошові кошти у відсутності їх власника відповідає вимогам ч. 2 ст. 172 КПК України, оскільки у клопотанні прокурор покликався на ризик того, що ОСОБА_8 , дізнавшись про звернення з таким клопотанням, почне здійснювати перешкоди шляхом переведення грошових коштів на інші рахунки або переведення їх у готівку, що унеможливить подальше накладення арешту.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і твердження сторони захисту про невідповідність прийнятого слідчим суддею рішення практиці Європейського суду з прав людини.

Так, ЄСПЛ своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

На переконання апеляційного суду, слідчим суддею при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано не лише вимоги щодо захисту фундаментальних прав власника майна та прав третіх осіб, а й «справедливий баланс» між інтересом суспільства та приватним інтересом, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Крім того, накладення арешту на грошові кошти не припиняє права власності ОСОБА_8 на них, а лише тимчасово обмежує таке право.

Колегія суддів також враховує, що зазначений захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які, в свою чергу, чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України. Поряд з цим, власник або інший володілець майна, відповідно до вимог ст. 174 КПК України, має право звернутися із клопотанням про скасування накладеного арешту.

Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді у ході апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, апеляційні скарги сторони захисту - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року про накладення арешту на майно - залишити без змін, апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4