В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" червня 2022 р. м.Київ

Дніпровський районний суд м.Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду м.Києва, кримінальне провадження №0004133 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Хобі Грузія, громадянина Грузії, з середньою освітою, не працюючого, не військовозобов`язаного, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання та реєстрації на території України, раніше судимого:

- 19.11.2019 року вироком Деснянського районного суду м.Києва за ч.1 ст.185 КК України до трьох місяців арешту;

- 28.11.2019 року вироком Дніпровського районного суду м.Києва за ч.2 ст.185 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком один рік,

за обвинуваченням в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

перекладача ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
23.06.2020 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин, Мурусідзе Інвері, перебував за адресою: м.Київ, проспект Соборності, 4, де в нього виник умисел, спрямований на вчинення крадіжки з автомобіля «МАН», д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований за вказаною адресою та був з відкритими вікнами.
Реалізуючи свій злочинний умисел, Мурусідзе Інвері, керуючись корисливим мотивом, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, підійшов до вищевказаного автомобіля та через відкрите водійське вікно дістав із водійської панелі мобільний телефон марки «Самсунг Гелексі Джей 3», вартістю 520 гривень 40 копійок, належний ОСОБА_8 , який містився там на спеціальному тримачі.
Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, Мурусідзе Інвері поклав вищевказаний мобільний телефон до кишені та з місця кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_8 матеріального збитку на суму 520 гривень 40 копійок.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, не визнав та пояснив суду, що 23.06.2020 року він перебував неподалік Дарницької площі, оскільки мав зустрітись зі знайомим по роботі. Несподівано до нього підійшли працівники поліції та затримали його, повідомивши про те, що він викрав мобільний телефон. До затримання неофіційно працював на СТО. Пояснив, що не вчиняв інкримінованого йому злочину.

Потерпілий ОСОБА_8 суду показав, що влітку 2020 року він працював водієм вантажного авто та прибув за адресою: м.Київ, проспект Соборності, 4, де розвантажував товар до магазину. В цей момент його автомобіль залишився неподалік від магазину з привідчиненим вікном зі сторони водія, всередині якого він залишив мобільний телефон Самсунг, золотавого кольору, з чорним чохлом, який знаходився в тримачі для авто. Через деяких час до магазину зайшли працівники поліції та чоловік з загіпсованою ногою та запитали чий вантажний автомобіль припаркований поруч з магазином, та повідомили про те, що з автомобіля щось викрали. Після цього він перевірив речі, які залишав в автомобілі, та виявив відсутність мобільного телефону, про що одразу повідомив поліцейським. Через деякий час йому повідомили, що неподалік в дворах затримали особу, яка ймовірно викрала його телефон, і він разом з працівниками поліції поїхав на місце затримання, де побачив обвинуваченого, біля якого був чохол від його телефону, а потім знайшли його мобільний телефон в кущах поруч з обвинуваченим. Цивільний позов не заявляє, щодо покарання покладався на розсуд суду.
Допитаний судом свідок обвинувачення ОСОБА_9 суду показав, що 23.06.2020 року він разом з дружиною перебував в аптеці за адресою: АДРЕСА_2 , де помітив п`ятеро осіб, один з яких чоловік грузинської зовнішності, невеликого зросту, побачивши відкритий вантажний автомобіль, в якому щось лежить, став на сходинку автомобіля, та щось дістав, після чого пішов на зупинку та сів в тролейбус. Оскільки він є працівником поліції, а в той день він перебував на лікарняному, він зателефонував своїм колегам, та повідомив про те, що сталось, та прослідував за ним, телефоном повідомляючи працівникам поліції про місцезнаходження цього чоловіка. За декілька зупинок цей чоловік вийшов з тролейбусу, до нього підійшов якийсь невідомий чоловік, вони якийсь час розмовляли, потім щось викинули в сміттєвий бак та разом пішли в двір будинків, однак побачивши поліцейський автомобіль почали тікати. Коли вони їх наздогнали, поруч з чоловіком грузинської зовнішності помітили чохол від мобільного телефону, та пізніше в кущах поруч телефон. Після цього викликали слідчо-оперативну групу. В обвинуваченому він впізнає чоловіка, якого тоді затримали.

Допитаний судом свідок обвинувачення ОСОБА_10 суду показав, що 23.06.2020 року він заступив на чергування в складі екіпажу патрульної поліції, та йому зателефонував його напарник ОСОБА_9 , який перебував в той час на лікарняному, та повідомив про те, що на проспекті Соборності, 4, невідомий чоловік через вікно заліз до авто та щось викрав, після чого він попрямував за ним. Телефоном він повідомляв йому про переміщення цієї особи та вони прослідували на вказане ОСОБА_9 місце. Побачивши в дворах осіб, яких описував його напарник, вони під`їхали та перекрили рух, та помітили як чоловік грузинської зовнішності щось викинув в кущі, в подальшому вони виявили там мобільний телефон. Коли повідомили потерпілому про те, що сталось, він виявив, що з автомобіля зник мобільний телефон. Впізнає в обвинуваченому особу, яку затримали в той день.

Також, з досліджених судом, у порядку ст.358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено, що обставини, регламентовані ст.91 вказаного Кодексу є дійсними та доведеними у повні мірі.

Дані, регламентовані ст.91 КПК України, встановлені також і з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 року у справі №521/11693/16-к, а саме: судом встановлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст.91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст.84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як-то:

- рапорт інспектора УПП у м.Києві ДПП сержанта поліції Погорілої Карини від 23.06.2020 року щодо звернення ОСОБА_9 , зі слів якого було виявлено та затримано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вчинив дії, передбачені ч.2 ст.185 КК України (том 1 а.с.130);

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 23.06.2020 року за зверненням ОСОБА_8 , який виявив відсутність мобільного телефону в автомобілі (том 1 а.с.131);

- протокол огляду місця події від 23.06.2020 року ділянки місцевості, що розташована на розі будинку №5 по вул.Чупринки в м.Києві, в ході якого було виявлено та вилучено мобільний телефон «Самсунг» (том 1 а.с.132-134);

- протокол огляду місця події від 23.06.2020 року вантажного автомобілю марки «МАН», що розташований навпроти будинку №4 по просп.Соборності в м.Києві (том 1 а.с.136-140);

- постанова про приєднання речових доказів до кримінального провадження від 23.06.2020 року, згідно якої мобільний телефон марки «Самсунг», золотистого кольору та один слід папілярних узорів визнано речовими доказами, які передано на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві (том 1 а.с.141);

- висновок експерта від 06.07.2020 року №13-1/1291, згідно якого встановлено, що ринкова вартість об`єкта дослідження, станом на 23.06.2020 року, котрий міститься в спецпакеті №ЕХРО178174, а саме мобільного телефону марки «Samsung» Galaxy J3 2016, модель SM-J320H-DS (у постанові про призначення товарознавчої експертизи зазначено: мобільний телефон«Samsung») могла становити 520,40 гривень (п`ятсот двадцять гривень сорок копійок) (том 1 а.с.143-149);

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складений у каб.302 слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у місті Києві, о 19-00 годині 23.06.2020 року, відповідно до якого Мурусідзе Інвері було фактично затримано о 15-00 годині 23.06.2020 року по вул.Чупринки, 5, що у м.Києві (том 1 а.с.159-164);

- постанова про перекваліфікацію складу злочину від 24.06.2020 року, згідно якого склад злочину у кримінальному провадженні №0004133 від 23.06.2020 року за ч.3 ст.185 КК України було перекваліфіковано на ч.2 ст.185 КК України (том 2 а.с.116-117);

Крім того, у судовому засіданні досліджені документи, що характеризують особу ОСОБА_6 (том 1 а.с.168-174).

Гарантією виконання органом досудового розслідування вимог ст.9 КПК України є використання всіх джерел доказування, збирання та закріплення кожного доказу у суворій відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону. Порушення вимог закону при отриманні доказу виключає використання останнього, оскільки відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях.

В ході судового розгляду суд безпосередньо, всебічно та повно дослідив зазначені вище докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження, і встановив правильність збору стороною обвинувачення та закріплення кожного з них.

Крім того, жодної із передбачених законом обставин для визнання вказаних доказів недопустимими судом не констатовано та в ході кримінального провадження не встановлено, як і порушень фундаментальних прав і свобод обвинуваченого ОСОБА_6 , гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, при проведенні досудового розслідування та збиранні і оформленні доказів стороною обвинувачення.

В судовому засіданні судом забезпечено дотримання вимог ст.ст.22, 23, 26 КПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності, оскільки досліджені усі докази, надані сторонами.

Суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема, щодо того, що обвинувачений не має жодного відношення до вчинення даного кримінального правопорушення, оскільки вони суперечать доказам, дослідженим в ході судового розгляду, і розцінює їх такі, що дані з метою уникнення кримінальної відповідальності і є обраним обвинуваченим способом захисту.

Тому до показів обвинуваченого ОСОБА_6 в обґрунтування його невинуватості у вчиненні злочину, суд ставиться критично, оскільки його показання в судовому засіданні є непослідовними, не відповідають фактичним обставинам справи, і розцінює їх як спробу обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за вчинене, а версію, висунуту обвинуваченим на свій захист, суд вважає неспроможною, яка не відповідає встановленим безпосередньо судом обставинам справи.

В той же час показання потерпілого та свідків суд вважає послідовними, оскільки, допитані у судовому засіданні, вони давали чіткі та логічні покази, деталізуючи їх, тому вони повністю відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам. Суд розцінює їх як достовірні, приймає як доказ вини обвинуваченого і вважає, що вони в сукупності з іншими дослідженими судом доказами можуть бути покладені в основу обвинувального вироку по справі.

Щодо зазначених стороною захисту певних невідповідностей у показаннях свідків, суд зазначає, що вони не є суттєвими, оскільки свідки у судовому засіданні зазначили, що зі спливом великого проміжку часу деяких деталей подій того дня вони можуть не пам`ятати.

Таким чином, на думку суду, обставин, регламентованих ст.87 КПК України, в ході судового розгляду встановлено не було.

Разом з тим, суд вважає неналежним доказом та не приймає до уваги при винесенні вироку висновок експертного дослідження №17-1/1746 від 08.07.2020 року (том 1 а.с.152-158), виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до вказаного висновку експерта встановити чи залишений слід пальця руки з найбільшими розмірами 13х17 мм, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дактилоскопічна карта якого надана на дослідження, не є можливим, у зв`язку з частковим відображенням зон та ділянок у відбитках (відтисках) рук особи у дактилоскопічній картці.
Таким чином, висновок експертного дослідження №17-1/1746 від 08.07.2020 року (том 1 а.с.152-158), хоча й отриманий у передбаченому КПК України порядку, однак не підтверджує існування чи відсутність будь-яких обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, а тому є неналежним доказом та не приймається судом до уваги.
Щодо доводів сторони захисту про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 23.06.2020 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких, зокрема, суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст.94 КПК України суд оцінює з точки зору достовірності, належності чи допустимості кожний доказ (фактичні дані), а не джерело доказів (зокрема, документ). Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК.

При цьому КПК не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам). Разом з тим, передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Вирішуючи на підставі частини 1 статті 87 КПК питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати: (1) яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, (2) в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та (3) за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведеним в частині 2 статті 87 КПК - послатись на конкретний пункт цієї норми.

Істотне порушення прав і свобод людини - оціночне поняття кримінального процесуального права, яке не може бути визначене законодавцем, воно уточнюється і конкретизується в процесі правозастосування з урахуванням особливостей конкретної ситуації.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (правова позиція, викладена у постанові ККС ВС від 25.09.2018 року у справі №210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (правова позиція викладена у постанові ККС ВС від 05.08.2020 року у справі №334/5670/18).

Відповідно до ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказу під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до вимог ст.237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів.

Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду.

Щодо визнання протоколу огляду місця події від 23.06.2020 року недопустимим доказом суд зазначає наступне. В даному випадку відсутність в протоколі підпису спеціаліста ОСОБА_11 є незначним порушенням вимог КПК України , вказана обставина не є підставою для визнання протоколу огляду місця події та доказів, отриманих на підставі даного протоколу, недопустимими доказами, оскільки протокол підписаний понятими, жодних зауважень з цього приводу у протоколі ними зазначено не було.

Сторона захисту не висловила сумнів у достовірності даних, зафіксованих під час процесуальної дії - проведеного огляду. При цьому у суду немає сумнівів щодо достовірності вказаних даних.

Враховуючи викладене, на переконання суду, вказані твердження захисника не є істотним порушенням прав та свобод людини, і не може визнаватись істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, в даному конкретному випадку щодо обвинуваченого ОСОБА_3 .

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 та наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 05.04.2018 у справі №658/1658/16-к.

Зокрема, суд враховує, що кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_6 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати також як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Підстав, у відповідності до ч.3 ст.337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Водночас, суд враховує, що у справі «Ізмайлов проти росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує відповідно до ст.ст.65-67 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 Про практику призначення судами кримінального покарання ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь тяжкості цього злочину, суд повинен виходити із усіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву та мети, способу і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали, тощо.

Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання ОСОБА_6 , відповідно до ст.ст.66, 67 КК України судом не встановлено.
Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, характеризується з посередньої сторони, стан здоров`я, спосіб життя (раніше судимий, у тому числі за вчинення злочинів проти власності, даний злочин вчинено в період іспитового строку, розлучений, на даний момент офіційно не працевлаштований, постійного місця проживання та реєстрації на території України не має, суспільно корисною працею не займається, не має постійного джерела доходу, що свідчить про підвищений рівень суспільної небезпечності його особи); ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме класифікацію за ст.12 КК України, яка визначається не тільки положеннями ст.12 КК України, виходячи з формального критерію та виду і розміру покарання, а і фактичними обставинами, при яких було вчинено злочин; відношення обвинуваченого до вчиненого; особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст.75 КК України, або ж застосування ст.69 КК України, чи норм ст.69-1 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 був засуджений вироком Дніпровського районного суду м.Києва від 28.11.2019 року за ч.2 ст.185 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком один рік.

Інкримінований злочин ОСОБА_6 було вчинено в період звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст.78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Враховуючи тяжкість злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , суд дійшов висновку, щодо призначення остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за правилами, передбаченими ч.1 ст.71 КК України, яка передбачає можливість часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст.131-132, 177, 178 КПК України, та даних про його особу, слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 термін його попереднього ув`язнення з 23.06.2020 року, зарахувавши попереднє ув`язнення в строк відбуття покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

В ході досудового розслідування та у суді потерпілим цивільний позов заявлено не було.
Процесуальні витрати згідно матеріалів кримінального провадження складають 490 гривень 35 копійок за проведення товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0004133 (висновок№13-1/1291 від 06.07.2020 року) та 817 гривень 25 копійок за проведення дактилоскопічної експертизи у кримінальному провадженні №0004133 (висновок №17-1/1746 від 08.07.2020 року). Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.100, 349, 368-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Мурусідзе Інвері визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, на підставі якого призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м.Києва від 28.11.2019 року, до покарання, призначеного даним вироком, остаточно призначити Мурусідзе Інвері покарання у вигляді 2 (двох) років 4 (чотирьох) місяців позбавлення волі.
Строк відбуття покарання Мурусідзе Інвері рахувати змоменту його фактичного затримання з 23.06.2020 року, зарахувавши попереднє ув`язнення в строк відбуття покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід Мурусідзе Інвері у вигляді тримання під вартою залишити без змін, продовживши тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.
Матеріали кримінального провадження №0004133 залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням зі справою №755/10692/20.
Стягнути з Мурусідзе Інвері на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в загальній сумі 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 60 копійок.
Речові докази: мобільний телефон марки «Самсунг», золотистого кольору, який передано на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві, - повернути власнику ОСОБА_8 ; один слід папілярних узорів, який передано на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві, - знищити.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1