Справа № 353/1057/20
Провадження № 11-кп/4808/358/22
Категорія ч. 4 ст. 152 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження № 000187 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2022 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, що має середню освіту, тимчасово непрацюючого, розлученого, на утриманні одна неповнолітня дитина, в порядку ст.89 КК України не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 156 КК України, та ч. 4 ст. 152 КК України, призначено покарання:

за ч. 2 ст.156 КК України у вигляді позбавленні волі на строк 7 (сім) років, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю;

за ч. 4 ст.152 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначити у вигляді позбавленні волі на строк 12 (дванадцять) років,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий судовий розгляд. Посилається на грубе порушення норм матеріального та процесуального права. Не погоджується з даними кримінального провадження, повідомляє, що не мав ніякого умислу вчиняти кримінальне правопорушення, відсутні будь-які мотиви скоєння кримінального правопорушення, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що не здобуто жодних переконливих доказів умислу розбещення і зґвалтування неповнолітньої особи. Наголошує, що протиправних дій не вчиняв, та судом першої інстанції не доведено які саме причини не дозволили доведення злочин до кінця. Стверджує, що сукупність порушень допущених судом першої інстанції при судовому розгляді є істотним, оскільки такі порушення безперечно ставлять під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_6 з 2011 року проживає у цивільному шлюбі із ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 . Разом із ними спільно проживали дочка ОСОБА_9 - ОСОБА_10 із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період з осені 2016 року до кінця 2017 року, ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи довести їх до кінця, вчиняв розбещення, а саме розпусні дії, щодо онуки своєї співмешканки ОСОБА_9 - малолітньої ОСОБА_11 , шляхом демонстрації їй своїх оголених статевих органів та прогладжувань статевих органів останньої.

Крім цього ОСОБА_6 з 2011 року проживає у цивільному шлюбі із ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , де також спільно проживали дочка ОСОБА_9 - ОСОБА_10 із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у результаті чого пов`язані спільним побутом, ведуть спільне господарство і мають взаємні права та обов`язки.

З кінця 2017 року по липень 2020 року, ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи довести їх до кінця, з прямим умислом на вчинення протиправних дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникнення у тіло малолітньої ОСОБА_11 , з використанням своїх геніталій та пальців рук, неодноразово вступав у статеві зносини із онукою своєї співмешканки ОСОБА_12 - малолітньою ОСОБА_11 , яка не досягла чотирнадцяти років та перебувала в безпорадному стані через свій малолітній вік, і з якою ОСОБА_6 перебував у сімейних відносинах.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 ;

- обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та скасувати вирок суду першої інстанції, призначивши новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи прокурора та сторони захисту не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

За змістом ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Вичерпний перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначений в ст. 91 КПК. Крім інших, підлягають доказуванню обставини кримінального правопорушення, що обумовлюють його кваліфікацію, як об`єктивні: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; предмет кримінального правопорушення, знаряддя чи засоби його вчинення; так і суб`єктивні: винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 156 та ч. 4 ст. 152 КК України, що підтверджується сукупністю доказів, що були досліджені судом інстанції.

Так суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , своєї вини не визнав , його вина у вчиненні розбещення - вчинення розпусних дії щодо малолітньої особи, та зґвалтуванні особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах, тобто вчиненні дії сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій та пальців рук, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, доведена поясненнями малолітньої потерпілої, показами свiдкiв, iншими доказами ( висновками експертів, письмовими доказами), зiбраними по справі та дослідженими в судовому засiданнi, а саме:

Суд першої інстанції правильно визнав допустимим доказом пояснення допитаної в суді першої інстанції, поза залом судового засідання в іншому приміщенні з використанням відеоконференції в присутності законного представника ОСОБА_10 та психолога ОСОБА_13 , малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка суду пояснила, що ОСОБА_6 неодноразово вчиняв щодо неї розпусні дії, дії сексуального характеру.

Аналогічно суд першої інстанції правильно врахував пояснення законного представника малолітньої ОСОБА_11 - ОСОБА_10 , яка суду пояснила, що неодноразово залишала дочку під нагляд ОСОБА_6 , після розповіді малолітньої ОСОБА_11 про неодноразове вчинення розпусних дій, зґвалтування, дій сексуального характеру, без добровільної згоди, написала відповідну заяву в органи поліції, будь-який тиск на неї був відсутній. Також повідомила, що не впливала на свою дочку ОСОБА_14 , щоб вона щось наговорила на ОСОБА_6 , вважає, що ОСОБА_14 розказала правду.

Також суд врахував пояснення свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що проживає з ОСОБА_6 . Про те, що він був засуджений за зґвалтування їй не було відомо. Вони всі проживали разом та неодноразово залишали малолітню внучку з ним. 20.06.2020 року після того як дізналася, що ОСОБА_6 вчинив розпусні дії, мала розмову ним, він не заперечував скоєного. Наступного дня, під вечір , вона його вигнала і він кудись поїхав. Повідомила, що нічого підозрілого в поведінці ОСОБА_6 та ОСОБА_14 не бачила, внучка їй нічого не розказувала.

Також суд правильно врахував пояснення допитаної в якості свідка ОСОБА_15 , яка суду пояснила, що раніше вона займала посаду директора центру надання соціальної допомоги Тлумацької міської ради. Повідомила, що них звернулась ОСОБА_9 з заявою про те, що її дочка ОСОБА_10 разом з онучкою ОСОБА_14 пропали. Згодом ОСОБА_9 повідомила, що вона покинула разом з дочкою ОСОБА_14 будинок в с. Надорожна, де вони проживали по тій причині, що співжитель мами зґвалтував її малолітню дочку ОСОБА_14 .

Також суд першої інстанції прийняв до уваги пояснення ОСОБА_13 , яка займає посаду психолога в Центрі психологічної допомоги дітям "Серденько", яка пояснила, що нею було проведено комплексну психологічну характеристику психоемоційного стану. При спілкуванні було встановлено, що у ОСОБА_14 диференційовані уявлення про себе, високий рівень усвідомленості і критичності суджень про себе, співвідношення реальних та ідеальних уявлень. За результатами діагностики батьківсько-дитячих відносин, встановлено, що найбільш значимим, головним та найбільш емоційно близьким членом сім`ї є матір. Виняткового статусу ОСОБА_14 надає бабусі. Себе ОСОБА_14 не включає до складу сім`ї, що свідчить про відсутність почуття спільності з членами сім`ї. Соломія відноситься до категорії дітей, які вважаються індиферентними. Дівчинка чітко описувала, показувала та проговорювала всі моменти та особливості. При дослідженні було виявлено, що ОСОБА_14 добре орієнтується в статевих органах. Дівчинка описувала всі нюанси статевих зносин, схильна до депресивних станів в результаті стресу та боїться розкритися, не схильна до перебільшень, навіювань.

Крім показань свідків, суд правильно зіслався на зміст комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану ОСОБА_11 , проведеної Центом психологічної допомоги дітям «Серденько». Діагностика психотравмуючих подій дала можливість виявити тривале та систематичне сексуальне насильство у різноманітних проявах, (зі сторони співжителя бабусі по відношенню до ОСОБА_14 . Дівчинка чітко описує, показує та проговорює всі моменти та особливості.

Колегія суддів вважає беззаперечно встановленим те, що висновком експерта № 523 від 15.09.2020 року, що у ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження: синці в ділянках правої руки, поперековій ділянці, які утворилися від дії тупих твердих предметів, утворилися в термін близько 4-7 діб до моменту проведення судово-медичної експертизи і відносяться до легких тілесних ушкоджень. При проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_11 виявлені два надриви дівочої пліви, які утворилися в термін більше 21 дня до моменту проведення судово-медичної експертизи, утворилися від дії тупого твердого предмету з обмеженою діючою поверхнею.

Також висновком судово-психіатричного експерта №200/2020 від 07.10.2020 року, встановлено, що підекспертна ОСОБА_11 , психічними розладами не страждає і не страждала на період часу, що відноситься до інкримінованих щодо неї протиправних дій. Малолітній ОСОБА_11 , з урахуванням її індивідуально-психологічних властивостей, не притаманні схильність вигадувати, навіювати, фантазувати. Малолітня потерпіла ОСОБА_11 , з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей, віку, рівня розумового розвитку, здатна правильно сприймати обставини, що мають значення для кримінального провадження і давати по них відповідні покази. Малолітня ОСОБА_11 , під час вчинення щодо неї злочинів, не розуміла значення (зміст) вчинюваних з нею дій, не могла чинити опір і перебувала у безпорадному стані. Враховуючи недостатню сформованість поняття часу у малолітньої ОСОБА_11 , що є притаманним для її вікового періоду, то можливо встановити приблизний час з урахуванням поняття пори року, періоду доби (день чи ніч), але не можливо встановити точний час вчинюваних відносно неї злочинів.

Сукупність вищенаведених доказів по справі беззаперечно доводять факт вчинення злочинів ОСОБА_6 .

Крім вищенаведених доказів, винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена письмовими доказами, зокрема:

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000187 від 11.09.2020 року, згідно якого 11.09.2020 року внесені відомості про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення . Правова кваліфікація - ст. 156 ч. 2 КК України;

Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.09.2020 року, згідно з яким слідчий прийняв усну заяву від ОСОБА_16 , яка повідомила, що у період з 2016 року по червень 2020 року у АДРЕСА_2 , за місцем проживання громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який являється співжителем її матері, розбещував її малолітню дитину, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.п.133) та інші письмові докази по справі;

Протоколом огляду місця події від 12.09.2020 року із схемою та фототаблицями до нього (том 1 а.п.137-154), згідно якого місцем події являється господарство, яке розташоване у АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_9 .

Таким чином, оцінюючи зібрані в даному кримінальному провадженні докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись Законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів прийшла до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та підтверджується, поза розумним сумнівом, комплексом достатньо переконливих, чітких, неспростовних і узгоджених між собою доказів.

Суд, вірно підкреслив, що покази дані в судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_6 , в частині не визнання своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, неправдивими, розцінює їх як намагання уникнути відповідальності за вчинення ним кримінальних правопорушень. Дані покази спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами - показами малолітньої потерпілої , свідків, які є узгодженими та послідовними, результатами експертизи, дані яких узгоджуються з показання потерпілої, іншими доказами дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст. 85 КПК, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Дані докази суд першої інстанції правильно визнані належними та допустимими та покладені в основу обвинувального вироку.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 156 та ч. 4 ст. 152 КК України,

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги, щодо призначення судом покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини, та призначив покарання, яке відповідає вищенаведеним нормам закону.

Суд першої інстанції, визнав винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 156 КК України, та ч. 4 ст. 152 КК України, та призначив покарання: за ч. 2 ст. 156 КК України у вигляді позбавленні волі на строк 7 (сім) років, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю; за ч. 4 ст. 152 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначив у вигляді позбавленні волі на строк 12 (дванадцять) років,

Суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є особливо тяжким злочином, особу винного, який в порядку ст. 89 КК України раніше не судимий (том 2 а.п. 99, 106-198), посередньо характеризується з місця проживання (том 2 а.п. 105), на обліку в психоневрологічному та наркологічному кабінеті КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» не знаходиться (том 2 а.п. 101-102) тимчасово не працює, розлучений, має на утриманні малолітню дитину.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, про призначення покарання на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим. Вказане покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 156, та ч. 4 ст. 152 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4