Провадження №1-кп/522/290/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.04.2022 місто Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2
під час судового розгляду у кримінальному провадженні №0002051 від 03.06.2020, №0002139 від 08.06.2020 на підставі обвинувального акту стосовно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеси, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, із середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого згідно ст. 89 КК України, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_4
захисника - ОСОБА_5

УСТАНОВИВ:

Приморським районним судом м. Одеси здійснюється судовий розгляд у кримінальному провадженні на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_3 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 спливає.
Прокурор не звернувся до суду із письмовим клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
Тому суд вирішує питання про доцільність продовження строк тримання обвинуваченого за власною ініціативою на підставі приписів ч.3 ст. 331 КПКУ.
Розглядаючи питання щодо доцільності продовження строку тримання під вартою, суд встановив наступне.
Під час судового засідання прокурор просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 терміном на шістдесят днів, посилаючись на те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, який карається позбавленням волі до шести років, офіційно не працевлаштований не має стійких соціальних зв`язків.
Захисник та обвинувачений просили змінити запобіжний захід на більш м`який.
Суд, заслухавши думки учасників судового розгляду, приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання обвинуваченого під вартою необхідно змінити на більш м`який, виходячи з наступного.
У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Частиною 3 ст.199 КПК України передбачено, що суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.
Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.-
Згідно з ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у п.80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»). Крім того, суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України, офіційно не працевлаштований, із середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий згідно ст. 89 КК України, має батька похилого віку, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, який карається позбавленням волі на строк до шести років.
На цей час триває судовий розгляд, обвинувачений ОСОБА_3 два роки перебуває під вартою, утім завершити судовий розгляд неможливо у звязку із неявкою свідків та потерпілого.
Доказів того, що обвинувачений має намір перешкоджати кримінальному провадженню та переховуватись від суду чи скоювати інші злочини, стороною обвинувачення не надано. Ризики впливу на свідків чи потерпілих не обґрунтовані, ризики знищення доказів не доведені, оскільки всі докази по справі зібрані та знаходяться у сторони обвинувачення.
Таким чином, на даній стадії провадження, з урахуванням всіх обставин справи та особи обвинуваченого, з метою забезпечення дієвості провадження, суд вважає за можливе змінити ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, вважаючи, що зазначений запобіжний захід зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.
Згідно ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може застосовуватися лише у тих випадках, коли прокурор у судовому засіданні зможе довести що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти існуючим ризикам.
Відповідно до п.9 листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013р. № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», виключно (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладеним на нього процесуальних обов`язків.
Крім цього, у вказаному листі ВССУ посилається на правову позицію ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України». Відповідно до п.71 якого практика тримання обвинувачених під вартою виключно на підставі того, що обвинувальний висновок подано до суду першої інстанції, є порушенням пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є несумісною з принципом юридичної визначеності та принципом захисту від свавілля, принципу верховенства права. Що відображено у рішенні ЄСПЛ у справі «Єлоєв проти України» ( 974433) ( Yeloyev v. Ukraine), №17283/02, п.50, від 06 листопада 2008 року).
Також практика ЄСПЛ встановлює, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченим тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але при цьому, Суд неодноразово зазначив, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою ( рішення у справі « Єчус проти Литви» ).
У своїх рішеннях ЄСПЛ також звертає увагу на те, що тяжкість злочину, вчиненого обвинуваченим та ризик його ухилення від слідства чи суду залишається єдиними підставами для відмови суду у задоволенні клопотань про звільнення. Проте згідно з п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому прокурор у своєму клопотанні має навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою, які мають бути чітко сформульовані ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1998 року у справі « І.А. проти Франції).
Обвинувачений перебуває під вартою понад два роки, потерпілий та свідки в судове засідання не ходять, не нових ризиків, передбачено ст. 177 КПКУ, не встановлено. Інкримінований йому злочин, хоча і є особливо тяжким, утім не пов`язаний із застосуванням насильства.
На цей час не встановлено виняткових обставин, які б виправдовували подальше обмеження права обвинуваченого на свободу, та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Керуючись Гл.18, ст.1-380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.
Звільнити обвинуваченого з під варти.
Покласти на обвинуваченого обов`язки строком на 2 (два) місяці, передбачені ч.5 ст.194 КПК України:
1) не відлучатися з місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду у період часу із 21 години до 07 години щодоби;
2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
3) прибувати за викликом до суду.
Строк дії ухвали становить 2 (два) місяці і обчислюється з 26.04.2022 по 26.06.2022.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1