ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1363/22 Справа № 716/1511/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

законного представника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

особи, щодо якої подано заяву про

застосування примусових

заходів медичного характеру ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

якою застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі законний представник та захисник просять ухвалу суду скасувати як незаконну, постановити нову ухвалу, якою відмовити в застосуванні примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження на підставі ст.417, ч.3 ст.513 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовують тим, що захисником ОСОБА_8 було відібрано письмові пояснення у свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , показання яких суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та вказують на невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння.

Зазначають, що захисник, залучений на стадії досудового розслідування, не здійснював ефективного захисту, а недієздатний ОСОБА_7 не зміг допитати свідків у кримінальному провадженні, показання яких лягли в основу обвинувачення.

Вказують на те, що потерпілий ОСОБА_12 у ході досудового розслідування змінював свої показання з приводу того, хто саме йому завдав ударів ножем в живіт, а на ОСОБА_7 вказав після усної вказівки поліцейських, що здійснювали досудове розслідування.

Стверджують, що наявні суперечності між показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо того, хто з них підняв з підлоги ніж, яким було заподіяно удар в живіт потерпілому.

Посилаються на те, що судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_15 , який, ймовірно, і мав конфлікт з потерпілим ОСОБА_12 , що переріс у бійку.

Зазначають, що ОСОБА_7 є молдаванином за національністю, однак суд першої інстанції не залучив перекладача та не переклав процесуальні документи на румунську мову, чим грубо порушив право ОСОБА_7 на захист.

Прокурором подано заперечення на вказану апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2020 року застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
За обставин, викладених в ухвалі, 25.06.2016 року, близько 11.00 години, ОСОБА_7 , знаходячись на території Свято-Успенського чоловічого монастиря, що розташований в АДРЕСА_1 , перебуваючи в приміщенні готелю паломників, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вчинив словесну суперечку з потерпілим ОСОБА_12 , у ході якої переслідував мету, направлену на умисне протиправне заподіяння смерті останньому. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 із застосуванням ножа (який знаходився при ньому та який він використав як знаряддя вчинення злочину), наніс один удар в ділянку розташування життєво важливого органу, а саме в область черевної порожнини потерпілого ОСОБА_12 , чим у відповідності до висновку експерта №249-Мд від 26.08.2016 спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді проникаючої рани грудної клітини з ушкодженням печінки, яка ускладнилася лівобічним пневмотораксом. Усвідомлюючи злочинні наміри ОСОБА_7 та задля збереження свого життя, потерпілий ОСОБА_12 почав тікати, однак ОСОБА_7 , з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, направленого на протиправне позбавлення життя потерпілого, почав його наздоганяти, продовжуючи наносити при цьому, на ходу, удари за допомогою вищевказаного ножа, в область спини ОСОБА_12 , а саме завдав дві непроникаючі рани грудної клітини, які у відповідності до висновку експерта № 249-Мд від 26.08.2016 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, які призвели до короткочасного розладу здоров`я. Однак, свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , ОСОБА_7 до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі та не вчинив усіх дій, які вважав необхідними, а саме не зміг завдати достатньої кількості ударів для настання смерті потерпілого, так як останній забіг в одне з приміщень монастиря, де в ситуацію втрутилися сторонні громадяни, які обеззброїли ОСОБА_7 та припинили його злочинну діяльність. Одразу, після зазначеної події, потерпілому ОСОБА_12 було надано кваліфіковану медичну допомогу, що також у свою чергу попередило настання його смерті.
В ході досудового розслідування ОСОБА_7 було проведено стаціонарну судово-психіатричну експертизу у КЗ Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня. Відповідно до висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 147 від 05.10.2016, ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у виді параноїдної шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій він також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.

Потерпілий ОСОБА_12 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце слухання повідомлявся у встановленому законом порядку, що відповідно до ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає розгляду провадження у його відсутність.
Заслухавши суддю-доповідача, особу, щодо якої подано заяву про застосування примусових заходів медичного характеру, його захисника та законного представника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника та законного представника, прокурора, який просив перекваліфікувати суспільно-небезпечне діяння із ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 404 КПК України, ухвала суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи захисника та законного представника щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу суспільно-небезпечного діяння колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Так, обставини вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні та викладеними в ухвалі доказами, зокрема поясненнями ОСОБА_7 , який в суді першої інстанції не заперечував того, що ним було нанесено потерпілому ОСОБА_12 декілька ударів ножем в ліву сторону та у спину.
З показів потерпілого ОСОБА_12 , які були ним надані в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_7 за допомогою ножа наніс йому тілесні ушкодження та детально розповів про фактичні обставини провадження.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомив, що 25.06.2016 року він був на богослужінні в одній з церков монастиря і побачив, як до церкви забіг охоронець монастиря в крові та просив допомоги, а його наздоганяв ОСОБА_7 . ОСОБА_7 зловили та затримали люди, що були в церкві, після цього ОСОБА_13 побачив на землі кухонний ніж, який у подальшому добровільно видав працівникам поліції.

Також, обставини вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- протоколом огляду місця події від 25.06.2016 року, у ході якого було зафіксовано обстановку на місці вчинення суспільно-небезпечного діяння, вилучено знаряддя та сліди біологічного походження;

- протоколом огляду речей, вилучених під час огляду місця події від 27.06.2016 року;

- висновком судово-імунологічних експертиз №1221 від 19.08.2016 року та №307-І від 03.10.2016 року, відповідно до яких, виявлені сліди крові на ватному тампоні та ножі можуть походити від ОСОБА_12 ;

- висновком судово-медичної експертизи №249-мд від 26.08.2016 року, відповідно до якого, у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у виді двох непроникаючих ран грудної клітини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, і однієї проникаючої рани грудної клітини з ушкодженням печінки, яка відноситься до тяжкого тілесного ушкодження небезпечного в момент його заподіяння. Дані тілесні ушкодження виникли від дії колото-ріжучого предмету, цілком можливо, внаслідок нанесення потерпілому ОСОБА_12 трьох ударів ножем у ділянку грудної клітини, можуть відповідати терміну 25.06.2016 року.

Також судом першої інстанції було досліджено висновок судово-психіатричного експерта № 147 від 05.10.2016 року, відповідно до якого, ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у виді параноїдної шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій він також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Однак судом першої інстанції надано неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 відповідно до встановлених судом обставин, які підтверджуються дослідженими доказами.

Виходячи із положень статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.
Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки, зокрема, при вчиненні крадіжки винний усвідомлює, що він порушує право власності, таємно викрадає чуже майно і тим самим завдає потерпілому майнової шкоди.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності), а бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Отже, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином, а мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.
Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини, при цьому прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.
Тому із зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.
ОСОБА_7 , перебуваючи у стані неосудності, не міг усвідомлювати суб`єктивну сторону вчинюваного ним суспільно небезпечного діяння, що свідчить про відсутність мати умисел, мету та мотив, які відповідно до ст. 505 КПК України в цьому випадку встановленню не підлягають, однак судом першої інстанції було встановлено, що дії ОСОБА_7 були умисними, а також мету та мотив його дій, у зв`язку з чим висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що є свідченням неправильного застосування такого закону.
Окрім того, обставини вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 в стані неосудності свідчать про відсутність підстав для кваліфікації вчиненого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України з огляду на таке.

Так, згідно із вимогами ст.ст. 18, 19 КК осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину- об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності у особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки). Юридичний - у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною - особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою - особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.

Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлена одна з ознак критерію юридичного на підставі хоча б однієї з ознак критерію медичного.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 147 від 05.10.2016 року у ОСОБА_7 встановлено наявність як медичного критерію (хронічне психічне захворювання у виді параноїдної шизофренії), так і інтелектуальної й вольової ознак юридичного критерію (нездатність розуміти свої дії та керувати ними). Таким чином, за наявності такого психічного розладу як шизофренія, неможливо говорити про умисел ОСОБА_7 в будь-якій формі.

Натомість, суспільно небезпечне діяння, що інкримінується ОСОБА_7 , тобто вбивство це винне (умисне або необережне), протиправне заподіяння смерті іншій людині. Суб`єктивна сторона умисного вбивства (ст. 115 КК України) характеризується виною у формі умислу (прямого чи непрямого).

Відповідно до ст. 15 КК України замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є соціально осуджуваним, шкідливим для суспільства.

Однак, з урахуванням того, що стан неосудності пов`язаний із відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, із ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридичну оцінку суспільно небезпечного діяння в такому випадку слід надавати виходячи з фактичних обставин вчиненого та наслідків, що настали.

Таким чином, надаючи правову оцінку вчиненому ОСОБА_7 діянню, суд першої інстанції був позбавлений можливості проаналізувати та взяти до уваги суб`єктивну сторону, як елемент кримінального правопорушення, в тому числі питання наявності та форми вини ОСОБА_7 , натомість суд повинен був виходити лише з обставин, що складають об`єктивну сторону суспільно небезпечного діяння.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а тому суспільно-небезпечне діяння ОСОБА_7 необхідно перекваліфікувати за ознаками ч.1 ст.121 КК України, як вчинення тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Доводи апеляційної скарги про те, що залучений на стадії досудового розслідування захисник не здійснював ефективного захисту колегія суддів вважає безпідставними, оскільки законним представником ОСОБА_7 будь-яких заяв про відмову від призначеного захисника чи залучення іншого захисника не заявлялось, та самостійно договір з іншим захисником не укладався.
Клопотання сторони захисту про виклик та допит в апеляційному суді свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 є безпідставним з огляду на те, що прокурор в судовому засіданні відмовився від виклику та допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , у зв`язку з неможливістю забезпечити їхню участь у розгляді кримінального провадження, так як вони є прихожанами з різних регіонів України.

При цьому колегія суддів зазначає, що сукупність наявних в матеріалах провадження доказів, навіть без допиту вказаних свідків обвинувачення, є достатніми для висновку, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння.

Вимоги щодо виклику та допиту свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які є лікарями, колегія суддів вважає необгрунтованими, з урахуванням наявності висновку судово-медичної експертизи №249-мд від 26.08.2016 року, яким встановлено характер, кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_12 .

Також захисником необгрунтовано необхідність виклику та допиту свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які були понятими під час огляду місця події, та ОСОБА_11 , який був понятим під час затримання ОСОБА_7 , та, які засвідчили правильність проведення вказаних слідчих дій, оскільки жодних зауважень та доповнень до протоколів слідчих дій від вказаних осіб не надійшло.

Окрім того, покази, надані законним представником ОСОБА_7 , не можуть бути доказами у цьому кримінальному провадженні, оскільки вона не була очевидцем вчинення суспільно небезпечного діяння, також вона спільно із захисником подала апеляційну скаргу, а тому є заінтересованою особою у цьому провадженні.

Посилання захисника та законного представника на відібрані письмові пояснення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , а також протоколи допиту потерпілого ОСОБА_12 , складені на досудовому розслідуванні, є безпідставними, оскільки відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Також з матеріалів провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_12 безпосередньо був допитаний судом першої інстанції, попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, та його покази були покладені в основу судового рішення.

Клопотання сторони захисту про долучення та дослідження в суді апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме, відеозапису спілкування захисника ОСОБА_8 з підзахисним ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, оскільки статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, разом з цим, вказаний відеозапис є конфіденційним спілкуванням адвоката з підзахисним, а тому він не може вважатися доказом в розумінні ст.84 КПК України.

Твердження законного представника та захисника про те, що під час допиту ОСОБА_7 в режимі відеоконференції лікарі-психіатри надиктовували йому відповіді на запитання суду та сторін є безпідставним, оскільки з журналу судового засідання (т.4 а.п.76) вбачається, що ОСОБА_7 суду добровільно надавав покази, при цьому, сторона захисту жодних зауважень з цього приводу в суді першої інстанції не зазначала.

В ході апеляційного перегляду ОСОБА_7 надав інші покази, відповідно до яких він не наносив удари потерпілому, а удари були нанесені йому, які не приймаються до уваги, оскільки суперечать доказам, вказаним судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності проведення відеоконференції із потерпілим ОСОБА_12 , оскільки він безпосередньо повинен брати участь в судовому засіданні, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ст.336 КПК України передбачена можливість розгляду провадження в режимі відеоконференції, при цьому, в суді першої інстанції, відповідно до вимог КПК України, ОСОБА_12 було надано можливість надати свої пояснення щодо обставин кримінального провадження, яка була ним належним чином використана.

Що стосується проведення судом першої інстанції відеоконференції із ОСОБА_7 , то постановою Верховного Суду від 19.01.2022 року у цій справі зазначене не визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції, крім того, під час апеляційного перегляду судом апеляційної інстанції провадження було розглянуто за участю особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру та забезпечено безпосередню участь особи в судовому засіданні.

Посилання сторони захисту на те, що суспільно небезпечне діяння щодо ОСОБА_12 вчинила інша особа, а саме ОСОБА_15 , є безпідставним, оскільки спростовується показами самого ОСОБА_7 в суді першої інстанції, який не заперечував того факту, що ним ножем потерпілому були нанесені тілесні ушкодження, потерпілого ОСОБА_12 , який вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка нанесла йому тілесні ушкодження, а також іншими дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності.

Твердження сторони захисту про те, що в показах свідків наявні розбіжності щодо вилучення ножа та що на вилученому ножі відсутні відбитки пальців ОСОБА_7 колегія суддів вважає таким, що не спростовує висновків суду щодо вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, оскільки встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами у їх сукупності.

Посилання сторони захисту на те, що потерпілому ОСОБА_12 про заподіяння йому удару ножем ОСОБА_7 стало відомо від працівників поліції не може бути взято до уваги, оскільки потерпілий в суді першої інстанції зазначив, що від працівників поліції йому стало відомо лише ім`я та прізвище нападника, з яким він особисто познайомився тільки за день до нападу, при цьому сам потерпілий в суді вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка наносила йому удари.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності складу суду, що ухвалив рішення, яке оскаржується, є безпідставними, оскільки заявлені стороною захисту відводи головуючому судді були розглянуті відповідно до вимог ст.81 КПК України, про що постановлені вмотивовані ухвали.

Клопотання сторони захисту про залучення перекладача на молдавську (румунську) мову, оскільки ОСОБА_7 є громадянином Молдови, не можуть бути взяті до уваги, так як судом першої інстанції з`ясовано, що ОСОБА_7 розуміє мову, якою ведеться судочинство та не заявляв про необхідність залучення перекладача. Під час апеляційного перегляду також зазначав, що розуміє українську мову. Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 вивчав українську мову під час навчання в Боянській ЗОШ на задовільному рівні протягом 4 років, що підтверджується записами в класних журналах.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_7 достатньою мірою володіє українською мовою та під час судового розгляду міг реалізовувати належним чином свої процесуальні права та обов`язки.

Згідно із вимогами ст.ст. 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до закладів з надання психіатричної допомоги зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Відповідно до ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне правопорушення у стані неосудності.

Відповідно до ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом, зокрема до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно із ч. 5 ст. 94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 513 КПК України визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, у стані неосудності, що виключає можливість застосування до нього покарання, оскільки він за своїм психічним станом не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними, а тому він потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тягне за собою скасування або зміну судового рішення.
Враховуючи те, що судом було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвала суду підлягає зміні, оскільки не погіршується становище особи, а апеляційна скарга законного представника та захисника - частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2020 року задовольнити частково.
Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Виключити із мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу та мотив суспільно-небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_7 .

Перекваліфікувати суспільно-небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_7 , із ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України за ознаками вчинення тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у психіатричному закладі із суворим наглядом.

В решті ухвалу залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4