КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1823/2022
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року у кримінальному провадженні №0001368 стосовно обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Котельви Котелевського району Полтавської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, від відбування якого на підставі ст. 75 КК України звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 03 червня 2021 року приблизно о 15 годині 20 хвилин, перебуваючи в приміщенні торгового залу магазину «Сін Сей», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 1-В, побачила на полицях товари, після чого у неї виник протиправний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла з полиці із товаром: шкарпетки жіночі, комбінезон жіночій та блузку жіночу, загальною вартістю 876 грн 80 коп, що належить ДП «ЛПП України» АТ «ЛПП», після чого, зайшовши до примірочної, заховала цей товар до сумки, яка була при ній, та пройшла через касову зону магазину, не розрахувавшись за нього, таким чином виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, так як ОСОБА_8 була зупинена працівниками магазину ДП «ЛПП України» АТ «ЛПП» за межами сигналізаційних воріт.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року змінити в частині призначеного покарання; вважати ОСОБА_8 засудженою за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі; на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року більш суворим, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строк 1 рік, від відбування якого на підставі ст. 75 КК України звільнити з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; з урахуванням положень ст. 72 КК України зарахувати у строк відбуття призначеного остаточного покарання відбуте покарання у виді 80 годин громадських робіт за 10 днів позбавлення волі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 вчинила до ухвалення вироку Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року, яким її було засудженого за ч. 1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт (призначене покарання відбуто 17 листопада 2021 року). Отже, за позицією прокурора, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання помилково не застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України, не врахував правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року, зокрема про те, що при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів мають значення саме призначені попередніми вироками засудженому покарання, а не їх відбуття, тому безпідставно не призначив ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції за обставин, наведених у вироку, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у закінченому замаху на повторне таємне викрадення чужого майна, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому за відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти в цій частині правильних висновків, не перевіряються колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Що стосується призначення ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення щодо обрання ОСОБА_8 заходу примусу за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь його тяжкості, за відсутності обставин, які обтяжують покарання, щире каяття як обставину, що його пом`якшує, а також усі відомості про особу обвинуваченої, її вік та стан здоров`я, наявність на утриманні неповнолітньої доньки, 26 травня 2008 року.

На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції вірно обрав обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України, що не оспорюється в апеляційній скарзі прокурором.

Не оспорюються прокурором і висновки суду щодо можливості виправлення та перевиховання ОСОБА_8 в умовах застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, тобто із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, отже в цій частині рішення суду не є предметом апеляційної перевірки.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ч. 4 ст. 70 КК України, які підлягали застосуванню при призначенні ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів визнає їх непереконливими, виходячи з наступного.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

При сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (ч. 1 ст. 70 КК України).

За цими ж правилами призначається покарання, якщо після ухвалення вироку буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому до ухвалення попереднього вироку. В строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України (ч. 4 ст. 70 КК України).

Для призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів мають значення саме призначене попереднім вироком засудженому покарання, а не його відбуття.

Разом із цим, якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не застосується. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таке правило, на думку колегії суддів, підлягає застосуванню і в даному провадженні при призначені ОСОБА_8 покарання, що не суперечить висновку щодо застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України, викладеному у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року.

З матеріалів провадження слідує, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року ОСОБА_8 була засуджена за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт, тобто до покарання, яке належить відбувати реально, яке до того ж вона повністю відбула 17 листопада 2021 року.

Інкриміноване у цьому провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 вчинила 03 червня 2021 року, тобто до ухвалення попереднього вироку, але суд першої інстанції призначив їй покарання у виді позбавлення волі, звільнивши від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням та встановивши іспитовий строк, що не оспорюється прокурором.

Таким чином, на переконання колегія суддів, в даному випадку не підлягають застосуванню правила призначення покарання за сукупністю злочинів відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, а тому відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4