УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 759/19244/20
провадження № 51-2505ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бровари Київської області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання з випробуванням, зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, та покладенням обов`язків, визначених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 указаного Кодексу.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнаний винуватим і засуджений за те, що він у жовтні 2015 року перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, незаконно заволодів автомобілем «Nissan Primera», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , заподіявши останньому значної матеріальної шкоди.
Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 21 червня 2018 року № 12-2/559 ринкова вартість розмитненого автомобіля марки «Nissan Primera», номер кузова НОМЕР_2 , 2002 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1998 куб.см, коробка передач - механічна, привід - передній, станом на 28 жовтня 2015 року становить 146 939,80 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 05 серпня 2022 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вказаний вирок місцевого суду без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції й призначити новий розгляд у цьому суді.
Вважає призначене ОСОБА_5 покарання не узгоджуються з правилами статей 50, 65 КК. Між тим, на переконання прокурора, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), адже у ній не зазначено підстав, через які не було призначено засудженому додаткове покарання у виді конфіскації майна та налижним чином не надано відповіді на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Доводи прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що мало наслідком призначення ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Водночас суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії ухвали Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року, в апеляційному порядку було перевірено доводи прокурора, зазначені в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції надав їм оцінку з урахуванням вимог ст. 419 КПК та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора зазначив підстави, на яких визнав доводи останнього необґрунтованими.
Із зазначеної ухвали апеляційного суду видно, що цей суд належно оцінив ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, обставини, які пом`якшують покарання- щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, як обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, перебуває у цивільному шлюбі, працює, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий.
Також суд апеляційної інстанції вказав на те, що місцевий суд, приймаючи рішення про застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, обґрунтовано зважив на думку потерпілого, який під час засідання не наголошував на призначенні ОСОБА_5 суворого покарання та водночас, з урахуванням обставин вчиненого та каяття обвинуваченого, погодився на зменшення розміру морального відшкодування, у зв`язку з чим на підставі положень ст. 77 КК не застосував додаткове покарання. Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд жодним чином не обґрунтував підстав незастосування додаткового покарання, апеляційний суд визнав також безпідставними.
У свою чергу в ході апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_5 працює та має на утриманні трирічну дитину, а тому, враховуючи його поведінку та принцип індивідуалізації покарання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений у максимальних межах іспитовий строк буде необхідним контролем за його поведінкою з боку уповноваженого органу пробації.
Доводи прокурора про відсутність щирого каяття ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні, були також спростовані апеляційним судом, який, дослідивши матеріали провадження встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 , окрім визнання факту вчинення злочину, визнав свою провину у вчиненому, детально та послідовно розповів про обставини вчиненого злочину, висловив щирий жаль та осуд своєї поведінки, а отже, на думку апеляційного суду, ОСОБА_5 щиро покаявся у вчиненому злочині, що підтверджує правильність визнання судом обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого.
Із такою оцінкою погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора також не вказано.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги прокурора немає.
Враховуючи викладене, Суд уважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3