ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/801/22 Справа № 210/6643/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Дніпро

21 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про умовно дострокове звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2021 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання було відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що дослідивши матеріали особової справи засудженого, у тому числі щоденник індивідуальної роботи із засудженим, судом встановлено, що згідно оцінки ступеню виправлення станом на 08.09.2021 року - засуджений не стає на шлях виправлення.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до умов та правил режиму утримання не довів свого виправлення, оскільки на даний момент на шлях виправлення лише став, тому задоволення клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення є передчасним.

Засуджений ОСОБА_7 не погодився з таким рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2021 року та звільнити його умовно достроково від відбування покарання.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, оскільки жодних злочинів він в України не вчиняв, а лише на території РФ, при цьому суд взяв до уваги 2 дисциплінарних стягнення під час відбування ним покарання у Росії.
Зазначає, що в Україні він негативно характеризується лише у ВК-80, при цьому, на думку апелянта, не було взято до уваги його навчання у ПТУ при виправній колонії, його хронічні захворювання, важкий сімейний стан, наявність у нього двох дітей, один з яких є неповнолітнім, та матері похилого віку, яка хвора і потребує стороннього догляду.

Засуджений в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скаргу без задоволення.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Дослідивши надані матеріали, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи апелянта про наявність підстав для застосування в данному випадку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, апеляційний суд вважає безпідставними.
Згідно з матеріалами провадження та технічної фіксації судового розгляду, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження і прийшов до обґрунтованих висновків, що засуджений не довів своє виправлення, тому не може бути звільнений умовно-достроково.
Зі змісту частини другої статті 50 КК України слідує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Таким чином, з вищенаведеної статті вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певного строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці за весь час відбування покарання, а також досягнення цілей покарання.
Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.
Апеляційним переглядом встановлено, що на час звернення засудженого ОСОБА_7 з заявою до суду, останній відбув 3/4 строку призначеного покарання.
28.06.2017 року Засвіяжським районним судом м. Ульяновськ, РФ ОСОБА_7 було засуджено за ст.ст. 30 ч.3 228.1 ч.5 КК РФ на строк 6 років 6 місяців позбавлення волі, та штрафу 50 000 рублів. Зараховано строк перебування під вартою з 11.09.2016 року по 27.06.2017 року. Ухвалою Ульянівського обласного суду від 30.08.2017 року вирок від 28.06.2017 року змінити, вважати засудженим за ст.ст. 30 ч.3, 228.1 ч.5 КК РФ до 8 років позбавлення волі.
Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 року вирок Засвіяжського районного суду м. Ульяновська, РФ від 28.06.2017 року привести у відповідність із законодавством України, вважати засудженим за ст.ст. 15 ч.1, 307 ч.3 КК України до 8 років позбавлення волі. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19.12.2019 року, зараховано строк попереднього ув`язнення з 11.09.2016 року по 30.08.2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку: 28.06.2017 року. Кінець строку: 22.09.2023 року.
Засуджений ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 13.09.2016 року.
Під час відбування покарання в установах виконання покарань РФ, характеризувався негативно, 2 рази притягувався до дисциплінарної відповідальності. Заохочень не мав.
З 12.10.2019 року утримувався в Установі виконання покарань №4 (місто Дніпро), де характеризувався посередньо стягнень та заохочень не мав.
З 26.11.2019 року відбував покарання в Державній установі Жовтоводська виправна колонія (№26), де характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.
З 28.09.2020 року по теперішній час відбуває покарання в Державній установі Криворізька виправна колонія (№80) .
За час відбування покарання характеризується негативно (дев`ять) раз притягувався до дисциплінарної відповідальності, у тому числі 2 (два) рази був поміщений до ДІЗО. Допущені порушення виражалися у вживані алкогольних напоїв, чиненні опору законним діям адміністрації установи, відмові від чергуванні в ДІЗО, порушені розпорядку дня, зберіганні особистих речей під ліжком. Заохочень не має. Не виявив бажання бути залученим до праці на виробництві. Підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику на свою адресу. Посягає на права і свободи, честь і гідність персоналу, що виражається у перешкоджанні виконанню службових обов`язків представниками адміністрації. Намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. Свідомо не виконує передбачені законом вимоги персоналу установи та публічно демонструє зневажливе ставлення до цих вимог. Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.
З огляду на вищевикладене апеляційний суд повністю погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що необхідно враховувати не тільки факт відбуття засудженим певної частини покарання, а й тяжкість і характер вчиненого ним злочину, поведінку засудженого під час відбування покарання, становлення його на шлях виправлення тощо.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності. В даному ж випадку відсутні фактичні обставини, які б свідчили, що ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а доводи апелянта про те, що він досяг прогресу у напрямку виправлення та зазнав змін, спростовуються вищевикладеним.
Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції доходить висновку, що посилання апелянта на те, що він довів своє виправлення і готовий до правослухняної поведінки без відбування покарання є голослівними, оскільки матеріали провадження свідчать про недосягнення такої мети покарання як виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Оскільки умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, апеляційний суд дійшов висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 наразі є передчасним.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині, і з огляду на це поведінку засудженого не можна розцінювати як сумлінну, націлену на належне ставлення до праці, а отже суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 своїм відношенням до праці та поведінкою ще не довів своє виправлення та перевиховання, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви засудженого, оскільки в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, а доводи апелянта про наявність підстав для його умовно-дострокового звільнення необґрунтовані, у зв`язку з чим ухвала суду є законною та обґрунтованою, а підстав для зміни чи скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про умовно дострокове звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4