Провадження № 1-кс/761/7910/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 серпня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001175 від 21.05.2022, за ознакамикримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001175, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.05.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.
Клопотання мотивоване тим, що слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, під процесуальним керівництвом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001175 від 21.05.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 20.05.2022 на адресу Шевченківського УПГУНП у місті Києві надійшла заява представника засновника ТОВ «Автоінвест трейд», ТОВ «Автоінвест Одеса», ТОВ «Глобалавтоінвест», який повідомив, що для виробничої діяльності вказаних підприємств було придбано ряд транспортних засобів, які в подальшому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не маючи законного права та підстав, з використанням підроблених документів, перереєстрував вказані авто на третіх осіб без відома засновника та присвоїв кошти від їх продажу.
В ході слідства встановлено, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з використанням підроблених документів перереєстрував наступні транспортні засоби: LAND ROVER RANGE ROVER AUTOBIOGRAPHY, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 ; ТОУОТА PRADO, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2 ; OPEL ASTRA, 2002 року випуску, кузов № НОМЕР_3 ; MAZDA 6, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_4 ; NISSAN QASHQAI, 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_5 ; FORD TRANSIT, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_6 ; ТОУОТА НОМЕР_7 , 2003 року випуску, кузов № НОМЕР_8 ; ВАЗ НОМЕР_9 , 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_10 ; CНEVROLET AVEO, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_11 ; VOLKSWAGEN BORA, 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_12 ; OPEL VIVARO, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_13 ; DAEWOO LANOS, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_14 ; MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, кузов№ НОМЕР_15 ; FORD FIESTA, кузов№ НОМЕР_16 ; TОУОТА САМRУ, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_17 .
З метою встановлення обставин даного кримінального правопорушення, вартості реалізованого майна, його попереднього власника, 24.06.2022 здійснено тимчасовий доступ на підставі постанови, винесеної в порядку ст. 615 КПК України до оригіналів документів, які стали підставою для перереєстрації та купівлі-продажу транспортного засобу: TОУОТА САМRУ, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_17 , який перебував у володінні ОСОБА_5
21.05.2022 слідчим СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві на підставі ст. 98 КПК України винесено постанову про визнання речовим доказом транспортний засіб TОУОТА САМRУ, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_17 , оскільки цей транспортний засіб є предметом кримінального правопорушення.
20.07.2022 слідчим СВ Відділення поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 проведено огляд місця події, а саме по АДРЕСА_1 , під час якого вилучено транспортний засіб TОУОТА САМRУ, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_17 .
Автомобіль марки TОУОТА САМRУ, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_17 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні з метою запобігання знищення, відчуження, зокрема вчинення дій, щодо приховування майна, чи вчинення інших дій, які пов`язані із реалізацією майна та подальшого ефективного проведення досудового розслідування з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення можливого знищення речових доказів.
У зв`язку вище викладеним, для забезпечення збереження речових доказів виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.
У судове засіданні прокурор не з`явився, однак направив клопотання про розгляд справи у його відсутність. Клопотання підтримав з мотивів у ньому наведених.
Представник володільця майна та володілець майна в судове засідання не прибули, однак направили на адресу суду письмові заперечення на клопотання про арешт майна.
Дослідивши клопотання та додані на його обґрунтування матеріали, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.
Із матеріалів клопотання вбачається, що слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, під процесуальним керівництвом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001175 від 21.05.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.
Звернення прокурора з клопотанням про арешт на вказане майно зумовлено необхідністю збереження речових доказів, оскільки вилучене майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Крім того, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.
Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.
Постановою слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_7 від. 21.05.2022 у кримінальному провадженні майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, визнано речовим доказом.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається увипадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При цьому, при вирішенні клопотання сторони обвинувачення, слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.
За викладених обставин та відповідних норм кримінального процесуального законодавства, слідчий суддя приходить до переконання, що матеріалами клопотання обґрунтовано та в судовому засіданні встановлено необхідність застосування на даній стадії досудового розслідування, такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, з метою уникнення можливості його відчуження, забезпечення збереження речових доказів, що залишили на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя також приходить до висновку, що у випадку його незастосування, це може призвести до наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню, а тому це є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.
Вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.
Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
При цьому, прокурором не було надано слідчому судді будь-яких доказів того, що власник майна ОСОБА_5 може приховати, пошкодити, знищити даний транспортний засіб у разі передання автомобіля на відповідальне зберігання.
З огляду на наведене, та враховуючи, що власник майна ОСОБА_5 є добросовісним набувачем майна, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, фактичні обставини кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що наявні достатні підстави для часткового арешту зазначеного в клопотанні прокурора майна.
Керуючись статтями 2, 7, 8, 98, 170-173, 309, 395, 532 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001175 від 21.05.2022, за ознакамикримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, задовольнити частково.
Накласти арешт на майно, а саме: автомобіль TОУОТА САМRУ, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_17 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , із забороною будь-яким фізичним чи юридичним особам розпоряджатися цим майном.
Передати автомобіль TОУОТА САМRУ, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_17 , на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_5 .
В іншій частині клопотання, - залишити без задоволення.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.

Слідчий суддя