Справа № 461/5931/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/182/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу з доповненнями прокурора ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 17 січня 2022 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

встановив:

вироком Галицького районного суду м.Львова від 17 січня 2022 року ОСОБА_7 , визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п.1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_8 , визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та виправдано на підставі п.1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що обіймаючи відповідно до Наказу Західного офісу Державної аудиторської служби України від 10.10.2016 №7-0 Про переведення начальників посаду начальника відділу контролю у галузі культури, спорту та інформації, будучи наділеним організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, а згідно примітки до ст.368 КК України будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, перебуваючи 15 січня 2019 року близько 11.46 год. у своєму службовому кабінеті №213, який знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Січових Стрільців, 13, під час розмови з ОСОБА_8 , яка звернулася до нього в особистих інтересах, як головний бухгалтер ДП Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької , щодо часткового не відображення в планових контрольних заходах стану фінансової, господарської і бюджетної діяльності Театру, достовірності фінансової звітності витрат спрямованих на оплату праці працівників Театру, а також не відображення фактів неефективного використання комунального майна, що встановлені за результатами державного фінансового аудиту та ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Національний академічний український драматичний театр ім.Марії Заньковецької за період з 01.01.2015 по 31.12.2018, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та незаконного збагачення, прийняв протиправну пропозицію ОСОБА_8 про надання йому неправомірної вигоди в сумі 30 000 гривень, та цього ж дня, продовжуючи вчинення злочину, близько 11.55 год., знаходячись у вказаному приміщенні, за вказаною адресою, діючи умисно, з корисливих мотивів, в порушення вимог Положення про відділ контролю у сфері культури, спорту та інформації Західного офісу Держаудитслужби, затвердженого Наказом Західного офісу Держаудитслужби від 14.05.2018 №138, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та незаконного збагачення, протиправно одержав неправомірну вигоду у розмірі 30000 гривень від ОСОБА_8 за часткове не відображення в планових контрольних заходах стану фінансової, господарської і бюджетної діяльності Театру, достовірності фінансової звітності витрат, спрямованих на оплату праці працівників Театру, а також за не відображення фактів неефективного використання комунального майна, що встановлені за результатами Державного фінансового аудиту та ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької за період 30.01.2015 по 31.12.2018.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням свого службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України .

ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що перебуваючи на посаді головного бухгалтера ДП Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької , маючи умисел на надання неправомірної вигоди начальникові відділу контролю у галузі культури, спорту та інформації Західного офісу Державної аудиторської служби України ОСОБА_7 , який обіймає вказану посаду відповідно до Наказу Західного офісу Державної аудиторської служби України від 10.10.2016 №7-0 Про переведення начальників, за не вчинення ним в її інтересах дій з використанням свого службового становища, з метою часткового не відображення в планових контрольних заходах стану фінансової, господарської і бюджетної діяльності Театру, достовірності фінансової звітності витрат, спрямованих на оплату праці працівників Театру, а також не відображення фактів неефективного використання комунального майна, що встановлені за результатами державного фінансового аудиту та ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької за період з 01.01.2015 по 31.12.2018, перебуваючи 15.01.2019 близько 11.46 год. у службовому кабінеті ОСОБА_7 №213, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , під час зустрічі з ОСОБА_7 , який є службовою особою, що займає відповідальне становище, висловила пропозицію про надання останньому неправомірної вигоди в сумі 30 000 гривень, та цього ж дня, знаходячись у вказаному приміщенні за вказаною адресою, продовжуючи вчинення злочину, близько 11.55 год. надала ОСОБА_7 неправомірну вигоду в сумі 30 000 гривень за часткове не відображення в планових контрольних заходах стану фінансової, господарської і бюджетної діяльності Театру, достовірності фінансової звітності витрат, спрямованих на оплату праці працівників Театру, а також за не відображення фактів неефективного використання комунального майна, що встановлені за результатами державного фінансового аудиту та ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької за період з 01.01.2015 по 31.12.2018.

Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні пропозиції службовій особі, яка займає відповідальне становище, надати їй неправомірну вигоду за вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, та надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України.

На вказаний вирок суду прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Галицького районного суду м.Львова від 17.01.2022, яким виправдано обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинувачену ОСОБА_8 скасувати у зв`язку із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства при його постановленні, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Просить дослідити докази сторони обвинувачення. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та призначити йому покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями, на строк до трьох років з конфіскацією майна. ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України та призначити їй покарання 4 роки позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, прокурор покликається на те, що вирок Галицького районного суду м.Львова від 17.01.2022 є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що обґрунтовуючи невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України суд першої інстанції прийшов до переконання, що обвинувачення не підтверджується доказами та документами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду.

Вказує, що судом, зокрема, зазначено, що на думку суду досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось органами національної поліції шляхом реалізації не передбачених КПК України повноважень, адже винесена 04.07.2018 першим заступником прокурора Львівської області постанова про доручення здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні СУ ГУ НП у Львівській області суперечить вимогам КПК України.

Звертає увагу, що аргументуючи своє рішення, суд посилається на норми законодавства, які передбачають, що дане кримінальне провадження повинно було здійснюватись слідчими прокуратури. Зазначає, що з даним твердженням суду можна було б погодитись за умови, що на час прийняття цього рішення в штаті прокуратури працювали слідчі, однак на час реєстрації кримінального провадження і відповідно винесення постанови 04.07.2018 про доручення здійснення досудового розслідування слідчі в прокуратурі не працювали, що й було обумовлено у згаданій постанові.

Вказує, що з даним твердженням суду можна було б погодитись за умови, що на час реєстрації кримінального провадження і відповідно винесення постанови 04.07.2018 про доручення здійснення досудового розслідування слідчі в прокуратурі не працювали, що й було обумовлено у згаданій постанові. Не вірячи процесуальному документу першого заступника прокурора Львівської області і аргументуючи свою мотивацію у вироці, суд посилається на Єдиний державний реєстр судових рішень і, зокрема, на ухвали слідчих суддів від 25.04.2018, 13.02.2018, 25.07.2018.

Зазначає, що ухвали з ЄДРСР від 25.04.2018 та від 13.02.2018 поза строками початку досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, яке зареєстровано 03.07.2018. Вказує, що зі змісту ухвали від 25.07.2018 вбачається, що 25.07.2018, що клопотання подавав прокурор, а не слідчий, про те, що досудове розслідування у вказаному в ухвалі кримінальному провадженні проводиться слідчими прокуратури не зазначено. Якщо суд взяв до уваги лише назву відділу, в якому працював прокурор, то це не може бути доказом здійснення досудового розслідування слідчими прокуратури.

Не вдаючись надалі в аналіз даних ухвал і мотивації суду у вироку про наявність і інших ухвал, з яких вбачається, що слідчі прокуратури здійснювали досудове розслідування упродовж 2018 року, через процесуальну недоцільність не можна залишити поза увагою той факт, що ухвали, про які зазначає у вироку суд, та інші ухвали у ході судового розгляду даного кримінального провадження не досліджувались.

Не є обґрунтованими і посилання суду на норми КПК України, які перешкоджають оскарженню постанови прокурора про доручення здійснення досудового розслідування. Вважає, що очевидно те, що суд за таких обставин не може визнати недопустимими всі зібрані у ході досудового розслідування докази, як зазначено у вироці.

Сторона обвинувачення зобов`язана звичайно наголосити, що ОСОБА_8 , обвинувачена за ч.3 ст. 369 КК України не є працівником Західного офісу Державної аудиторської служби України і саме її протиправні дії передували вчиненню кримінального правопорушення ОСОБА_7 .

Наголошує, що державним обвинувачем у ході судового розгляду також наголошувалось, що законність даної постанови вивчалась Львівським апеляційним судом тричі при розгляді клопотань про надання дозволів на проведення негласних слідчих дій, слідчим суддею двічі при обранні та продовженні запобіжних заходів підозрюваним та апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги на обрані заходи забезпечення, за участі захисників у кримінальному провадженні, слідчим суддею двічі при продовженні строків досудового розслідування за участі захисників у кримінальному провадженні.

Акцентує, що суд зазначає, що внесення відомостей до ЄРДР було необґрунтованим і направленим на штучне створення умов для проведення негласних слідчих розшукових дій. Однак, суд залишив поза увагою, що кримінальне провадження було зареєстроване за фактом готування до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, а не про закінчений злочин і що саме внаслідок проведених негласних слідчих дій було здобуто беззаперечні докази причетності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень.

На переконання прокурора, суд у вироці аналізує докази сторони обвинувачення, які були здобуті у ході проведення негласних слідчих дій не в їх сукупності і послідовності, суд не взяв до уваги докази, які мали істотно вплинути на його висновки, при цьому висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зазначає, що суд не вдаючись в деталі зафіксованих розмов, в мотивувальній частині вироку зазначає, що дані розмови не підтверджують жодних неправомірних фактів, при цьому двічі зазначає про те, що запис розмови є поганим, нечітким, погано прослуховується і неможливо чітко розібрати, чи дійсно ОСОБА_8 говорить фразу «маю тридцять».

Звертає увагу, що стороною обвинувачення з метою підтвердження автентичності спілкування та правильності відображення даних у протоколах про результати проведення негласних слідчих дій стороною обвинувачення призначались експертизи відео-звукозапису, за результатами яких складено висновки судової експертизи відео-звукозапису №1688/1689 від 22.04.2019 на 12 арк. та №1690/1691 від 23.04.2019 на 7 арк., якими підтверджено автентичність усного мовлення та вказано, що текстовий зміст досліджуваних фонограм в основному відповідає протоколам за результатами проведених негласних слідчих дій. Проте, без жодних спростувань та доказів суд у вироці зазначає, що конкретний зміст розмов висновками експертизи не підтверджується.

Апелянт вважає, що суд, який налаштований об`єктивно розглянути кримінальне провадження та детально з`ясувати обставини вчиненого кримінального правопорушення, у випадку недостатності висновків експертиз, міг і мав би призначити додаткові чи повторні експертизи, однак судом при розгляді даного кримінального провадження цього зроблено не було, бо суд констатує, що якість запису є поганою і не можливо чітко розібрати, що сказала ОСОБА_8 .

Наголошує, що не може залишатись поза увагою апеляційного суду жодним чином не мотивоване твердження суду про те, що безпосередньо досліджені в судовому засіданні аудіозаписи свідчать про те, що протоколи за результатами проведення НСРД складені некоректно та неточно. Прослухані в суді аудіо-, відеозаписи, за результатами проведених НСРД повністю відтворені і прослуховуються. Зазначене підтверджує, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Крім цього, прокурор не погоджується з мотивацією суду першої інстанції про причини визнання протоколу обшуку, технічного запису, грошових коштів в розмірі 30 000 грн недопустимим доказом, у зв`язку з тим, що обшук був проведений з порушенням вимог КПК України. Так, прокурор наголошує, що обшук проводився слідчим, слідчим складено протокол обшуку, який зафіксовано на відео, доручення оперативним підрозділам було письмове і подано до суду для огляду та досліджено, після проведення невідкладного обшуку у межах строків передбачених КПК України слідчий звернувся в суд з клопотанням, яке розглянуто судом та надано дозвіл на проведення обшуку. Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 заперечив свою причетність до вилучених в ході проведеного обшуку коштів, тож його права не були порушені.

Вказує, що стороною обвинувачення неодноразово зверталась увага суду, що проводився обшук не житла чи іншого володіння особи, а службового приміщення, під час проведення невідкладного обшуку були присутні представники Західного офісу Держаудитслужби.

Стверджує, що в судовому засіданні чітко встановлено шляхом дослідження матеріалів негласних слідчих дій за 15.01.2019, де зафіксовано, що в період з 12 год 11хв до 12 год 14 хв (до початку обшуку) окрім ОСОБА_7 та ОСОБА_11 в приміщенні, де було виявлено кошти, більше ніхто не знаходився. Водночас, на відео в ході обшуку зафіксовано, що ОСОБА_12 , побачивши місце знаходження грошових коштів підкликає особу, яка здійснювала відео зйомку, для фіксації місця виявлення коштів. На зазначені обставини стороною зверталась увага суду, однак вони залишені поза увагою та відповідно без жодних спростувань у вироці.

Вказує, що для сторони обвинувачення є незрозуміла мотивація суду про недопустимість як доказу висновку комісійної судово-економічної експертизи №5914 від 17.06.2020, оскільки висновок судово-економічної експертизи здобутий у ході досудового розслідування кримінального провадження, яке виділено з кримінального провадження №0000406 від 03.07.2018, про що суду даний висновок в копії вилучений з виділеного кримінального провадження у ході судового розгляду.

Жодним чином не обґрунтоване твердження суду про необґрунтованість позиції сторони обвинувачення щодо того, що ОСОБА_7 отримав неправомірну вигоду за невідображення в планових контрольних заходах стану фінансово-господарської та бюджетної діяльності театру, достовірної фінансової звітності витрат, спрямованих на оплату праці працівників театру, оскільки станом на 15.01.2019 ОСОБА_7 та його підлеглими працівниками було складено значну кількість документів, де ці порушення вже були зафіксовані.

Вказує, що для сторони обвинувачення є незрозумілим твердження суду, яким спростовуються дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що всі порушення, встановлені під час перевірки юридичної особи, зазначені в актах, визнані керівництвом театру та відшкодовані в процесі ревізії.

28 квітня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 , в яких він просить вирок Галицького районного суду м.Львова від 17 січня 2022 року скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства при його постановленні, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Просить дослідити докази сторони обвинувачення.

У своєму доповненні до апеляційної скарги, прокурор зазначає, повторно ознайомившись з матеріалами кримінального провадження встановлено, що 14.01.2022 згідно журналу судового засідання, який наявний у матеріалах справи розгляд відбувся у складі секретаря судового засідання ОСОБА_13 , при цьому головуючою суддею ОСОБА_1 було роз`яснено право відводу та самовідводу учасникам процесу, водночас 17.01.2022 згідно журналу судового засідання розгляд відбувся у складі секретаря судового засідання ОСОБА_14 без роз`яснення головуючою суддею прав відводу та самовідводу учасникам процесу. Вважає, що зазначене суперечить вимогам ст. 344 КПК України, оскільки відбулась заміна секретаря судового засідання. Окрім того, до матеріалів справи не долучено диск із звукозаписом судового засідання від 17.01.2022, що суперечить вимогам ст.ст. 107, 343 КПК України. На думку сторони обвинувачення, дані порушення є істотними.

Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, а також просив не досліджувати докази сторони обвинувачення, думку обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , захисників - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про законність судового рішення, перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

З положень статті 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У Постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №712/13361/15 зазначено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дотримався даних вимог закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, зокрема, у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Положеннями ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції повно й всебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував зібрані органом досудового розслідування докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності, а сукупність доказів із точки зору достатності, та дійшов правильного висновку, про недоведеність наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, та про недоведеність наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 369 КК України.

Суд першої інстанції зробив такі висновки на підставі аналізу показань обвинувачених та показань ряду свідків, а також безпосередньо досліджених доказів, у тому числі й тих, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції допущена невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, чи допущені істотні порушення кримінального процесуального закону.

Усі надані сторонами докази були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції й не підтвердили пред`явлене ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення.

Кримінальна відповідальність за ч. 3 ст. 368 КК України, настає за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, предметом якого була неправомірна вигода у великому розмірі або вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Кримінальна відповідальність за ч. 3 ст. 369 КК України, настає за пропозицію чи обіцянку службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища , якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище, або вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 протягом усього кримінального провадження свою вину не визнавали. ОСОБА_7 стверджував, що від ОСОБА_8 , яку знає давно і має дружні стосунки він жодних коштів не брав, ні ревізорів, ні аудиторів він не просив, які порушення фіксувати, а які ні, вказівок з приводу проведення перевірки не давав, будь які пропозиції корупційного характеру під час розмов з ОСОБА_8 не велись, знайдені грошові кошти в підсобному приміщенні вважає провокацією правоохоронців, про що він говорив ще під час обшуку. ОСОБА_8 стверджувала, що грошей ОСОБА_7 не давала, з ОСОБА_7 вони колеги та друзі, з приводу зустрічі 15.01.2019 ОСОБА_8 зазначила, що в протоколі спотворено зміст її розмови з ОСОБА_7 і багато фраз та слів відтворено неправильно.

Зазначених показань ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дотрималися і в ході апеляційного перегляду даної справи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив представлені прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 докази, навів їх детальний аналіз у вироку, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що значна їх частина надана стороною обвинувачення, у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України є недопустимими, оскільки вони отримані слідчими органів Національної поліції, в той час як за встановлених у кримінальному провадженні обставин досудове розслідування у даному кримінальному провадженні з моменту внесення відомостей до ЄРДР 03 липня 2018 року повинні були здійснювати слідчі органів прокуратури.

Так, повноваження органів досудового розслідування здійснювати досудове слідство у конкретних злочинах, визначені у статті 216 КПК України.

Згідно частини 4 статті 216 КПК України (в редакції станом на 03 липня 2018 року), досудове розслідування злочинів, вчинених працівником правоохоронного органу, здійснюють слідчі органів Державного бюро розслідувань.

Згідно частини 1 Розділу Х «Прикінцеві положення» КПК України положення частини четвертої статті 216 цього кодексу вводяться в дію з дня початку діяльності Державного бюро розслідувань України, але не пізніше п`яти років з дня набрання чинності цим кодексом.

Проте, згідно частини 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України до дня введення в дію положень частини 4 статті 216 цього кодексу повноваження щодо досудового розслідування злочинів, про які йдеться в частині 4 ст. 216 цього кодексу, здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим кодексом.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи Витягу з ЄРДР, кримінальне провадження № 0000406 було внесено до Єдиного реєстру досудового розслідування 03.07.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14-ч.3 ст. 368 КК України. 04 липня 2018 року перший заступник прокурора Львівської області постановив доручити здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні слідчому управлінню ГУ НП у Львівській області.

Підставою для прийняття такого рішення було те, що ДБР станом на 04 липня 2018 року не розпочало свою роботу, а прокуратура втратила повноваження з розслідування підслідних ДБР злочинів, а також для забезпечення ефективності, всебічності, повноти та неупередженості дослідження усіх обставини злочину та з метою виконання вимог ст. 28 КПК України щодо проведення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень у розумні строки. Проте, в постанові першого заступника прокурора області відсутній правовий висновок про неефективність досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, з огляду зокрема і на те, що Слідче управління прокуратури Львівської області не здійснювало досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.
Аналізуючи положення частини 1 Розділу Х «Прикінцеві положення» КПК України та положення частини 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання про те, що ці законодавчі норми не передбачають втрати прокуратурою повноважень з розслідування підслідних ДБР злочинів до початку діяльності Державного бюро розслідувань України. А п`ятирічний термін стосується не втрати повноважень органами прокуратури з розслідування підслідних ДБР злочинів, а стосується введення в дію положення частини четвертої статті 216 цього кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд беззаперечно погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні з моменту внесення відомостей до ЄРДР 03 липня 2018 року повинні були здійснювати слідчі органів прокуратури, а не слідчі ГУ НП у Львівській області.

За цих обставин, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що першим заступником прокурора Львівської області безпідставно доручено здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні органам Національної поліції.

Крім цього, суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державне бюро розслідувань» матеріали кримінального провадження, які на день набрання чинності цим Законом перебувають в іншому (окрім прокуратури) органі досудового розслідування на стадії досудового розслідування, але відповідно до цього Закону підслідні Державному бюро розслідувань, у тримісячний строк після початку здійснення Державним бюро розслідувань функції досудового розслідування передаються до відповідного підрозділу (органу) Державного бюро розслідувань для продовження провадження.

Оскільки днем початку роботи Державного бюро розслідувань є 27 листопада 2018 року, а тому, матеріали даного кримінального провадження повинні були бути передані до відповідного підрозділу (органу) Державного бюро розслідувань для продовження провадження не пізніше 27 лютого 2019 року.

Таким чином враховуючи, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось органами національної поліції шляхом реалізації непередбачених Кримінальним процесуальним кодексом повноважень, колегія суддів на підставі ст. 87 КПК приходить до висновку про недопустимість отриманих у результаті відповідних слідчих дій доказів.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і в їх сукупності, а також навів детальний аналіз досліджених доказів, зокрема: показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , показанням обвинуваченої ОСОБА_8 , показанням оперуповноваженого ОСОБА_15 , показанням свідка ОСОБА_16 , показанням свідка ОСОБА_17 , показанням свідка оперуповноваженого ЦЗЕ ГУНП у Львівській області ОСОБА_12 , показанням свідка ОСОБА_18 , показанням свідків обвинувачення ОСОБА_11 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 рапорту оперуповноваженого Управління захисту економіки у Львівській області ДЗЕ НП України ОСОБА_15 від 03.07.2018, доказам, які були отримані під час здійснення досудового розслідування за результатами проведення негласних слідчих розшукових дій: протоколу про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії (аудіо-, відеоконтролю за особою) від 21.01.2019р., протоколу про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії (аудіо-, відеоконтролю за особою) від 11.02.2019р. стосовно ОСОБА_7 , протоколу про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж) від 15.03.2019р., протоколу про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії (аудіо-, відеоконтролю за особою) від 21.01.2019р. стосовно ОСОБА_7 , електронному носію інформації № 3202т від 01.11.2018р., електронному носію інформації № 3455т від 28.12.2018р., електронному носію інформації № 3205т від 01.11.2018р., наданому стороною обвинувачення висновку №1688/1689 від 22 квітня 2019 року судової експертизи відео-звукозапису, висновку експерта №1690/1691 від 23 квітня 2019 року судової експертизи відео- звукозапису, даним протоколу обшуку та відеозапису події 15.01.2019 в службових приміщеннях Західного офісу Держаудитслужби у м.Львів, висновку експерта №10/242 від 08.07.2019 року за результатами проведеної під час досудового розслідування судової моекулярно-генетичної експертизи, предметом дослідження якої були сліди ДНК ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на паперовому згортку, в який були загорнуті грошові кошти, висновок комісійної судово-економічної експертизи №5914 від 17.06.2020.
Провівши аналіз вказаних у вироку доказів, суд першої інстанції оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до вимог ст. 84 КК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Водночас згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, як це визначено у ст. 86 КПК України, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
При цьому визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка ж доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналогічну позицію займає й Європейський суд з прав людини, який, зокрема, в рішенні від 01 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
Така ж гарантія закріплена і в кримінальному процесуальному законі, а саме, згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, суд має оцінити кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть, відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України, ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Так, судом першої інстанції перевіряючи доводи сторони захисту про відсутність у даному кримінальному провадженні реальних передумов для внесення відомостей в ЄРДР про тяжкий злочин та створення штучним умов для проведення НСРД, встановлено, що відносно ОСОБА_7 впродовж шести місяців від початку досудового розслідування не було здобуто доказів вчинення протиправних дій, а інкримінований ОСОБА_7 епізод мав місце 15.01.2019 року, тобто, більше ніж через 6 місяців після початку досудового розслідування. Долучена до матеріалів кримінальної справи ухвала слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення негласних слідчих розшукових дій, в якій зазначається про протиправну діяльність ОСОБА_7 , датована 25 жовтня 2018 року, в той час, як аудиторська перевірка в театрі була розпочата лише 13.11.2018 року, а перша зустріч ОСОБА_8 з ОСОБА_7 у представлених суду протоколах за результатами проведення НСРД зафіксована 22 листопада 2018 року, тобто після того, як слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на втручання у приватне спілкування.
В рапорті оперуповноваженого УЗЕ у Львівській області ДЗЕ НП України ОСОБА_15 від 03.07.2018р. зазначено, що інформація про вчинення ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 протиправних діянь отримана в ході проведення оперативно-розшукових заходів.
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції оперуповноважений ОСОБА_15 пояснив, що складав протоколи за результатами проведення НСРД, зокрема, аудіо-, відеоконтроль особи і зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж. Свідок підтвердив, що саме він писав рапорт від 03.07.2018, однак, визнає, що оперативних заходів не проводилось, оперативно-розшукової справи не було. Свідок вважає, що в рапорті була достовірна інформація, але він її не перевіряв.
Разом з цим, з листа Львівської обласної прокуратури від 12.05.2021 року, вбачається, що оперативно-розшукові справи відносно ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відсутні; також відсутня інформація щодо заведення ОРС, проведення оперативно-розшукових заходів, використання щодо цих осіб матеріалів оперативно-розшукової діяльності у кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що рапорт ОСОБА_15 не містив вагомих обставин, що могли свідчити про вчинення чи готування до вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Будь-яких оперативно-розшукових заходів, про які зазначається в рапорті оперуповноваженого УЗЕ у Львівській області ОСОБА_15 , не проводилось.

Відтак, враховуючи відсутність інших даних про вчинення протиправних дій ОСОБА_7 , окрім тих, що зазначені в рапорті ОСОБА_15 , апеляційний суд погоджується із зазначеним у оскаржуваному вироці про те, що підстав для внесення до ЄРДР відомостей про те, що службові особи держустанови готуються до одержання неправомірної вигоди, не було.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що внесення відомостей до ЄРДР за ч.1 ст.14 ч.3 ст. 368 КК України у даному кримінальному провадженні було необґрунтованим і направленим на штучне створення умов для проведення негласних слідчих розшукових дій.

Судом першої інстанції було також досліджено протокол та матеріали відеозапису за результатами проведення НСРД від 21.01.2019р., в якому зафіксовані події, які відбуваються 10 січня 2019 року з 12:10:45 до 12:43:20 в службовому кабінеті за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Зі змісту розмов між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що відбувається побутова розмова про роботу театру, перевірку Рахункової палати, застосування коефіцієнтів при нарахуванні заробітної плати, про правові колізії з цих питань. ОСОБА_8 зазначає, що дзвонила в податкову та консультувалась з приводу перерахування недоплаченої заробітної плати. Далі розмовляють про різну заробітну плату водіїв, гардеробників, про роботу театрального кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Також судом першої інстанції було досліджено протокол за результатами проведення НСРД від 21.01.2019р. та аудіозапис, в якому зафіксовано телефонну розмову, яка відбувається 14 січня 2019 року з 12:03:18, під час якої ОСОБА_7 та ОСОБА_8 домовляються зідзвонитись завтра. Також зафіксовано відеозапис розмови ОСОБА_7 з двома підлеглими працівниками ОСОБА_21 та ОСОБА_11 , яка відбувається в службовому кабінеті 14 січня 2019 року починаючи з 12:59:14. і стосується роботи театрального кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та питань перевірки театру, умов договору кейтерингу.
Крім цього, місцевим судом досліджено протокол за результатами проведення НСРД від 21.01.2019р. та відеозапис, в якому зафіксовані події, які відбуваються 15 січня 2019 року з 11:40:19 до 12:13:27 в службовому кабінеті ОСОБА_7 . Зі змісту цього протоколу та відеозапису вбачається, що спочатку в кабінеті знаходиться ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які розмовляють на побутові теми. Коли приходить ОСОБА_8 розмовляють про артистів театру, які повинні прийти з колядою, про Кулика, Мацяка. ОСОБА_8 говорить, що не може порахувати орендну плату, бо не має оцінки, на що ОСОБА_7 відповідає, що вони за таких обставин також не порахують, а лише опишуть це в акті; обговорюють питання можливого нарахування орендної плати з врахуванням індексу інфляції та попереднього договору оренди. Далі розмовляють про музичні школи, зарплату викладачів, журнали, бухгалтерський облік, а також про культурно-мистецькі заходи та тендери. В 11:55 ОСОБА_8 дістає з сумки конверт та підходить до ОСОБА_7 і намагається дати йому цей конверт, однак, ОСОБА_7 не хоче його брати. Потім ОСОБА_8 кладе в шухляду цей конверт і повертається на місце до столу, де сиділа. В протоколі відображено, що ОСОБА_8 говорить ОСОБА_7 : «Я у Львові живу і хочу жити, хочу зі всіма дружити, маю тридцять, то ніхто не знає». Далі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продовжують розмову на різні теми, які не стосуються перевірок та ревізій. Після того, як ОСОБА_8 покидає кабінет, ОСОБА_7 говорить ОСОБА_11 : «Ну не знаю, ну описати мусим».
Прослухавши аудіо запис цієї розмови суд констатував, з чим погоджується і колегія суддів те, що не можливо чітко розібрати, чи дійсно ОСОБА_8 говорить фразу «маю тридцять».
Із протоколу за результатами проведення НСРД від 11.02.2019р. та аудіозапису, вбачається, що зафіксовано телефонну розмову, яка відбувається 10 січня 2019 року з 10:57:18, де ОСОБА_7 та ОСОБА_8 домовляються про зустріч.
Із протоколу за результатами проведення НСРД від 11.02.2019р. та аудіозапису, вбачається, що зафіксовано телефонну розмову, яка відбувається 14 січня 2019 року з 11:59:52, де ОСОБА_7 та ОСОБА_8 домовляються здзвонитись наступного дня.
Із протоколу за результатами проведення НСРД від 11.02.2019р. та аудіозапису, вбачається, що зафіксовано телефонну розмову, яка відбувається 15 січня 2019 року з 10:44:59, де ОСОБА_7 та ОСОБА_8 домовляються про зустріч.
Із протоколу за результатами проведення НСРД від 15.03.2019р. та аудіозапису, вбачається, що зафіксовано телефонну розмову, яка відбувається 17 грудня 2018 року з 17:46:52, де ОСОБА_7 розмовляє з невідомим чоловіком про дзвінок Воїнського.
Із протоколу за результатами проведення НСРД від 15.03.2019р. та аудіозапису, убачається, що зафіксовано телефонну розмову, яка відбувається 18 грудня 2018 року з 10:38:07, де ОСОБА_7 розмовляє з ОСОБА_22 про підписання ним листа в Інспекцію Держпраці, в якому інформує про факти укладення в театрі цивільно-правових угод та перевірку театру, яку вони повинні зробити. Далі розмова означених осіб стосується обговорення, власне, правильності та законності укладення театром таких угод (трудових чи цивільно-правових) угоди, тому ОСОБА_7 вважає за необхідне проінформувати компетентний орган, який повинен провести перевірку театру в контексті можливих порушень трудового законодавства та прийняти відповідне рішення. ОСОБА_7 говорить, що Інспекція Держпраці зобов`язана провести таку перевірку та повідомити про результати західний офіс аудитслужби, оскільки у разі встановлення порушень, вони зобов`язані будуть вписати це в аудиторську перевірку. ОСОБА_22 запитує чи вписувати в акт аудиту факт часткового відшкодування, який проведений театром під час ревізії , на що ОСОБА_7 відповідає: «ну, а що нас то цікавить, ну відшкодовано, ну нехай буде відшкодовано». ОСОБА_22 запитує: «тобто все одно пишемо», на що ОСОБА_7 відповідає ствердно. Далі узгоджують, які порушення будуть вписувати в довідку, а які напишуть в акті в кінці, і може ще щось буде виявлено. ОСОБА_7 настоює на початку ревізії 18.12.2018 року.
Із протоколу за результатами проведення НСРД від 15.03.2019р. та аудіозапису, на яких зафіксовано телефонну розмову, яка відбувається 18 грудня 2018 року з 11:09:32, вбачається, що ОСОБА_7 розмовляє з ОСОБА_22 , який говорить ОСОБА_7 : « ОСОБА_23 , тут як каже ОСОБА_24 , ми говоримо на рахунок відшкодування. … Вона говорила з Казначейством зі Зваричем, Зварич каже, що то не буде правильно якщо повернуть з бюджету, то нема такого механізму, що то бюджетні кошти, і воно так не проходить, навіть якщо взяти нашу довідку по окремих питаннях, все одно не виходить, там ніби ще комуналка десь і зарплата, ми якраз розробляємо варіанти, не знаємо як краще, пропонують нам, що ніби з власних надходжень забирати, бо то їм би давали одноразові премії і потім би їм відшкодовували». ОСОБА_7 зазначає, що не має різниці. На що ОСОБА_22 уточняє: «…тобто може бути з власних надходжень, не обов`язково з бюджету». ОСОБА_7 відповідає , що головне відшкодування, і він може передзвонити Зваричу, з`ясувати як ідуть відшкодування по ревізіях. Далі ОСОБА_8 пояснює ОСОБА_7 своє бачення, як здійснювати відшкодування. ОСОБА_7 говорить, що все одно яким чином, з власних так з власних. Далі ОСОБА_8 говорить ОСОБА_7 : «Ну дивіться, якщо з власних, тоді ми з бюджету нічого не відшкодовуємо, ми тільки просто з людей отримуємо…, а я розумію, що ми маємо зараз віддати в бюджет, тому що ви зараз виведете суму, що ми з бюджету взяли зайве, що ми маємо віддати бюджету, першочергово віддати бюджету, а тут чи ми отримали з людей чи ні, в принципі вже не дуже важливо, тому я пропоную, що ми платіжками, звичайно одразу ми то все не осилимо, під час ревізії постараємось там більше кинути, і так будемо відшкодовувати».
Із протоколу за результатами проведення НСРД від 21.01.2019р. та відеозапису, де зафіксовано розмову, яка відбувається 22 листопада 2018 року з 14:51:59, вбачається, що ОСОБА_7 в службовому кабінеті розмовляє з ОСОБА_8 в загальному про аудит, про роботу, про перевірку Рахункової палати, про перевірку в музичній школі, на побутові та інші теми. Також ОСОБА_7 говорить, що телефонував у Київ та консультувався про те, що була Рахункова палата і охопила все, і фактично вони дублюють в перевірці один одного. На що йому відповіли, що Рахункова палата робить свою роботу, і щоб вони здійснювали свою перевірку. ОСОБА_7 сказав ОСОБА_8 , що добре буде, якщо відшкодування буде проведено під час перевірки. Також на запитання ОСОБА_8 з приводу того, чи буде ревізія, відповів, що ревізія однозначно буде. ОСОБА_7 говорить також до ОСОБА_8 : « ОСОБА_24 , працюємо на пряму, добре ?». На запитання ОСОБА_8 , чи вони передають це в правоохоронні органи, ОСОБА_7 ствердно відповідає, що про все проінформують та передають матеріали, якщо є великі суми і не відшкодовано. Головне , наголошує ОСОБА_7 відшкодування.
На підставі вищевказаного, суд першої інстанції, проаналізувавши досліджені дані протоколів, складених за результатами проведення НСРД за відсутності інших доказів, наданих стороною обвинувачення, на підтвердження існування попередньої домовленості між обвинуваченими на вчинення злочину, прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що такими не підтверджується факт розмов між обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про передачу неправомірної вигоди за невідображення в планових контрольних заходах встановлених порушень фінансово-господарської діяльності ДП «Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької».
Всупереч апеляційним доводам прокурора, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції детально та повно проаналізував дані розмови та надав таким правильну оцінку, навівши в оскаржуваному вироку свої висновки.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставність визнання судом досліджених у провадженні доказів недопустимими, то вони теж є необґрунтованими, та не дають достатніх підстав для спростування законності та обґрунтованості оскаржуваного вироку.
Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.
Умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку та належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних. Після визначення недопустимості використання фактичних даних як доказів можна вже не займатися перевіркою і оцінкою їхньої належності, достовірності та достатності.
При цьому, визнання одного доказу недопустимим має наслідок невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі.
На переконання колегії суддів не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимими докази, отримані в ході проведення 15 січня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000406 обшуку службових приміщень Західного офісу Держаудитслужби, є недопустимими доказами, зокрема: протокол обшуку в службових кабінетах №№ 211, 212, 213 і підсобному приміщенні Західного офісу Держаудитслужби, що у АДРЕСА_1 ; технічний запис, здійснений за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів під час проведення цього обшуку; грошові кошти в розмірі 30 000 грн., та вказав, що обшук проведений з порушенням вимог КПК України.

За приписами частин 1 і 3 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків установлених ч. 3 цієї статті.

Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися із клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Так, відповідно до ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2019 року, слідчий суддя надав дозвіл (узаконив) на проведення обшуку в службових кабінетах №№ 211, 212, 213 і підсобному приміщенні Західного офісу Держаудитслужби, який проведений 15.01.2019 і під час якого виявлено та вилучено 30 000 грн., документи, які стосуються відносин між Західним офісом Держаудитслужби та ДП «Національний український академічний драматичний театр ім. Марії Заньковецької», мобільний телефон марки «Айфон» IMEI НОМЕР_1 з сім-картою з абонентським номером НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 .

Як вірно встановлено судом першої інстанції, незважаючи на наявність ухвали слідчого судді про узаконення проведеного обшуку, у слідчого та інших службових осіб були відсутні передбачені ч.3 ст.233 КПК України підстави для проникнення у службові приміщення Західного офісу Держаудитслужби, оскільки не існувало загрози знищення майна і таке майно не потрібно було рятувати, виходячи із наступного.

Як вбачається з відеозапису обшуку, який відбувся 15 січня 2019 року, оперуповноважений УЗЕ у Львівській області ОСОБА_12 зайшов у службові приміщення Західного офісу Держаудитслужби, не повідомивши присутніх про підстави для проникнення без ухвали слідчого судді та підстави проведення обшуку без такої ухвали. Слідчий ОСОБА_18 , який прийшов пізніше оперуповноваженого ОСОБА_12 , також не повідомив правові підстави проведення обшуку, лише зазначивши, що буде проводитись невідкладний обшук. При цьому, ОСОБА_7 неодноразово просив повідомити такі підстави та чому без жодних документів проводиться обшук в його службовому кабінеті.

Крім, цього з відеозапису обшуку, вбачається, що ОСОБА_7 неодноразово просив осіб, які проводили обшук, дозволити зателефонувати, однак, йому не дозволили це зробити. Так, на 11 хвилині 30 секунд відеозапису обшуку ОСОБА_7 запитує, чи можна подзвонити, на що слідчий та оперативний працівник перебивають його та наказують покласти телефон на стіл. На 12 хвилині 20 секунд відеозапису обшуку ОСОБА_7 говорить: «…я маю право подзвонити, ви прийшли, нічого не пред`явили», однак, уповноважені особи знову не дозволили ОСОБА_7 зателефонувати.

Також, всупереч вимогам закону ніхто зі службових осіб, які проводили обшук в службовому кабінеті ОСОБА_7 , не роз`яснив присутнім учасникам слідчої дії, зокрема ОСОБА_7 , права і обов`язки, передбачені КПК України, в тому числі, право користуватись правовою допомогою адвоката. Також, уповноважені на проведення обшуку особи не дозволили ОСОБА_7 запросити для участі в обшуку адвоката.

Колегії суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував, що обставини проведення обшуку дають підстави сумніватись в достовірності отриманих під час проведення цієї слідчої дії доказів. Так, відеозапис був проведений не в повному обсязі. Це стосується факту нефіксування технічними засобами місць, де перебувала учасники обшуку. З відеозапису вбачається, як присутні під час обшуку оперативні працівники час від часу відлучаються з місця, де проводиться фіксація, переміщуються по приміщеннях.

Зокрема, як видно з 20 хвилини відеозапису обшуку, шафа, в якій пізніше знайшли грошові кошти, постійно відкрита. Цю шафу оперативні працівники обшукують чотири рази. Спочатку приблизно на 23 хвилині 40 секунд та на 28 хвилині 15 секунд відеозапису видно, як обшук шафи здійснює оперативний працівник. На 39 хвилині 55 секунд біля шафи сидить та її обшукує слідчий ОСОБА_18 ; на 26 хвилині 34 секунди другого файлу відеозапису обшуку оперативний працівник ОСОБА_12 запрошує учасників обшуку в підсобне приміщення зі словами: «я пропоную сюди пройти, але там має бути небагато людей». На 27 хвилині 05 секунд другого файлу відеозапису обшуку ОСОБА_12 заходить в приміщення котельні. Шафа відкрита повністю. З 30 хвилини 15 секунд ОСОБА_12 четвертий раз обшукує шафу та на 31 хвилині 35 секунд знаходить білий папір з грошима, після чого просить навести на цей папір відеокамеру. При цьому, відеокамера фіксує білий папір з грошима, який знаходиться на полиці на видному місці . На 40 хвилині 58 секунд другого файлу відео обшуку ОСОБА_7 говорить: «Підкинуті були, ви ж тут огляд робили». Сам момент відшукання грошових коштів технічними засобами не зафіксований, камеру навели на грошові кошти пізніше.

Окрім цього, як вбачається з відеозапису обшуку за 15 січня 2019 року, ОСОБА_8 передає ОСОБА_7 тонкий конверт, а оперуповноважений ОСОБА_12 знаходить під час обшуку не конверт, а білий аркуш паперу, в який загорнуті грошові кошти в розмірі 30 000 грн.

Як вбачається з протоколу за результатами проведення НСРД за 15 січня 2019 року, який був складений оперативними працівниками, в ньому зазначено, що ОСОБА_25 передає ОСОБА_7 конверт, і ОСОБА_7 , і ОСОБА_25 ствердили, що в конверті були запрошення на вистави. На відео видно, що конверт є тонкої форми. Натомість, як вірно зауважив суд першої інстанції у вироці, грошові кошти, які були знайдені оперуповноваженим ОСОБА_12 , знаходились не в конверті, а були загорнуті в складений білий папір.
Всупереч твердженням прокурора, доводи обвинувачених в частині того, що в конверті, який передала ОСОБА_8 . ОСОБА_7 в цей день знаходились запрошення на виставу і він був тоненький та покладений у шухляду стола не спростовані.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про те, що предмет, який передавала ОСОБА_8 15 січня 2019 року ОСОБА_7 , є іншим, ніж той, що знайдений оперуповноваженим ОСОБА_12 .

Крім цього, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу на порушення вимог ст. 236 КПК України, а саме проведення обшуку оперативними працівниками. Так, не зважаючи на присутність під час обшуку слідчого ОСОБА_18 , керував цією слідчою дією оперуповноважений УЗЕ ОСОБА_12 , який розпочав обшук, давав вказівки учасникам обшуку, зокрема, переходити з одного приміщення до іншого, вказував, де шукати, проводив особистий обшук та особисто досліджував кишені піджака ОСОБА_11 , а також, піджака, штанів та верхнього одягу ОСОБА_7 , особисто шукав предмет неправомірної вигоди в столах, сейфі, шафах та інших місцях, опитував ОСОБА_7 на інших присутніх осіб, знайшов грошові кошти, які інкримінуються як предмет неправомірної вигоди, та оглядав їх.
Відповідно до висновку експерта № 10/242 від 08 липня 2019 року за результатами проведеної під час досудового розслідування судової молекулярно-генетичної експертизи, предметом дослідження якої були сліди ДНК ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на паперовому згортку, в який були загорнуті грошові кошти. Для проведення цієї експертизи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 добровільно надали слідчому зразки їх ДНК. Згідно зробленого експертом висновку у змивах з зовнішніх поверхонь наданого на дослідження згортка виявлено поодинокі клітини з ядрами, генетичні ознаки яких встановлено, проте вони є змішаними, містять генетичні ознаки трьох або більше осіб та для порівняльного дослідження не придатні. Генетичні ознаки клітин на паперовому згортку встановлено, проте вони є змішаними, містять генетичні ознаки трьох або більше осіб, для порівняльного дослідження не придатні, тому висловитись про їх походження не вбачається можливим.
Таким чином, даний висновок експертизи жодним чином не підтверджує, що паперовий згорток з грошовими коштами будь-коли знаходився в руках ОСОБА_8 , а пізніше в руках ОСОБА_7 .
Доводи прокурора про незрозумілість мотивації суду першої інстанції про недопустимість як доказу висновку комісійної судово-економічної експертизи №5914 від 17.06.2020 на увагу не заслуговують. Так місцевим судом в оскаржуваному рішенні мотивовано недопустимість як доказу у даній справі висновку комісійної судово-економічної експертизи №5914 від 17.06.2020, оскільки експертизу проведено в кримінальному провадженні №0000619, а тому висновок комісійної судово-економічної експертизи №5914 від 17.06.2020, є доказом лише у зазначеному кримінальному провадженні та не може бути використаний у кримінальному провадженні №0000406.
Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що даним експертним висновком, а також актом ревізії, проведеної Західним офісом Держаудитслужби, від 08.02.2019 № 04-23/1 підтверджується, що визначені в ході проведення ревізії ДП «Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької» збитки становили 365 279,00 грн.
Поряд із цим, з долучених до матеріалів кримінальної справи платіжних доручень № 30 від 11 січня 2019 року про сплату 100 000 грн. та № 31 від 14 січня 2019 року про сплату 100 000 грн. вбачається, що до завершення ревізії театру, тобто, до подій 15 січня 2019 року, ДП «Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької» сплатило на рахунок Державного казначейства України більшу частину виявлених в ході проведення ревізії збитків.
Дані докази також перебувають у взаємозв`язку із протоколами НСРД, де було зафіксовано розмови між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , де останній наголошує на необхідності відшкодування збитків до завершення ревізії та зазначає, за рахунок яких коштів ці збитки можна відшкодувати.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим твердження місцевого суду про те, що вказані платіжні доручення підтверджують доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не могли домовлятись про невідображення в актах за результатами проведення контрольних заходів порушень фінансово-господарської діяльності театру, оскільки підконтрольне підприємство визнало порушення та розпочало відшкодування збитків ще до завершення аудиту.
Не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не обґрунтоване твердження про необґрунтованість позиції сторони обвинувачення щодо того, що ОСОБА_7 отримав неправомірну вигоду за невідображення в планових контрольних заходах стану фінансово-господарської та бюджетної діяльності театру, оскільки станом на 15.01.2019 ОСОБА_7 та його підлеглими працівниками було складено значну кількість документів, де ці порушення вже були зафіксовані.
Так, суд першої інстанції проаналізувавши та надавши у сукупності оцінку матеріалам ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності, направлення № 992 від 13.11.2018, № 1006 від 19.11.2018 та № 1105 від 26.12.2018, повідомленню від 08.01.2019 про зупинення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності, повідомленню про проведення ревізії від 11.12.2018 та повідомленню від 25.10.2018 про проведення державного фінансового аудиту, які підтверджують обставини проведення аудиту та ревізії в ДП «Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької», висновку щодо підготовки та розгляду проекту звіту від 14 січня 2019 року, листу Західного офісу Держаудитслужби від 02 січня 2019 року Генеральному директору Державного підприємства «Національний академічний український драматичний театр ім. М. Заньковецької» щодо надання пояснень, поясненню провідного юрисконсульта ОСОБА_26 від 04.01.2019 року, розрахунку нарахованого резерву від орендної плати ФОП ОСОБА_27 , у разі укладання договору оренди на фактичну площу під кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи, акт перерахунку по об`єкту «Поточний ремонт санвузлів на фойє НАУД театру імені Марії Заньковецької на АДРЕСА_2 », акту контрольного обміру від 27 грудня 2018 року, довідковій інформації за результатами обстеження від 07.12.2018 року, електронній пошти в.о. начальника Західного офісу Держаудитслужби від 05.12.2018 «Про зміни до плану», доповідній записці начальника відділу контролю у сфері культури, спорту та інформації ОСОБА_28 щодо включення до плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на IV квартал 2018 року ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Національний академічний український драматичний театр ім. М.Заньковецької» за період з 01.01.2015 по 01.01.2019, електронної пошти заступника Голови Державної аудиторської служби України ОСОБА_29 «Про внесення змін до плану» №02-18/911 від 11.12.2018 року вбачається, що ще на початку грудня 2018 року ОСОБА_7 писав доповідну записку, де зазначав інформацію про встановлені в ході аудиту порушення з нарахування заробітної плати працівникам театру, що призвело до незаконних видатків, у зв`язку з чим ініціював включення до плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на 4 квартал ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Національний академічний український драматичний театр ім. М.Заньковецької», на підставі цієї доповідної записки в грудні 2018 року лютому 2019 року в театрі було проведено ревізію, показанням свідків обвинувачення ОСОБА_11 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 встановив, що вони не містять даних щодо надання та прийняття пропозиції неправомірної вигоди обвинуваченими, а також не підтверджують обставин втручання ОСОБА_7 в проведення аудиту із наданням незаконних вказівок перевіряючим щодо невідображення фактів порушення театром фінансово-господарської діяльності підприємства.
Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції без жодних спростувань та доказів зазначив, що зміст розмов висновком судової експертизи відео- звукозапису експертиз № 1688/1689 від 22 квітня 2019 року та висновком судової експертизи відео- звукозапису № 1690/1691 від 23 квітня 2019 року не підтверджується, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до висновку № 1688/1689 від 22 квітня 2019 року судової експертизи відео- звукозапису, до якого на електронному носії інформації інв. № 3202 зафіксоване усне мовлення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , експерт не відтворив у даному висновку зміст зафіксованих розмов, а лише зазначив, що висловлювання зазначених осіб в основному відповідають наведеним в копіях протоколів.
Також, відповідно до висновку експерта № 1690/1691 від 23 квітня 2019 року судової експертизи відео- звукозапису, на представленому оптичному диску DVD-R інв. № 3455 зафіксоване усне мовлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Разом із цим, зміст розмов у висновку не відтворений, натомість зазначено, що висловлювання зазначених осіб в текстовому змісті в основному відповідають наведеним в копіях протоколів.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що конкретний та однозначний зміст розмов висновками експертиз не підтверджується, На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно врахував, що аудіозаписи свідчать про те, що протоколи за результатами проведення НСРД складені не коректно та не точно.
Таким чином, апеляційний погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду не встановлено обставин давання ОСОБА_8 неправомірної вигоди ОСОБА_7 , оскільки безпосередньо досліджені судом докази сторони обвинувачення такого факту не підтверджують, оскільки враховуючи обставини справи та досліджені докази в ході проведення аудиту та ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької» не було передумов щодо невнесення виявлених фактів порушень, оскільки такі були виявлені попередньо Рахунковою палатою і зафіксовані у відповідних актах.
Окрім цього, ОСОБА_7 повідомляв ОСОБА_8 , що за будь-яких обставин театр зобов`язаний здійснити відшкодування, що було і зроблено. Так, зі змісту задокументованих розмов, вбачається? що ОСОБА_7 постійно наголошував ОСОБА_8 про необхідність відшкодування встановлених збитків до завершення ревізії. Про відсутність будь-яких домовленостей між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з приводу невідображення фактів виявлених в ході аудиту та ревізії театру порушень також свідчить телефонна розмова, яка відбувається 18 грудня 2018 року, під час якої ревізор ОСОБА_22 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обговорюють, за рахунок яких коштів правильно буде відшкодувати збитки в бюджет.
Таким чином, на підставі аналізу вищезазначених положень законодавства, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Посилання прокурора як на підставу для скасування вироку на те, що 17.01.2022 розгляд справи відбувся без роз`яснення головуючою суддею прав відводу та самовідводу учасникам процесу, у зв`язку із зміною складу суду, а саме секретаря судового засідання ОСОБА_13 на ОСОБА_14 , колегія суддів вважає безпідставними.
Так, секретар судового засідання ОСОБА_14 раніше приймав участь у судових засіданнях даного кримінального провадження, зокрема 12.12.2019, 15.01.2020, 27.01.2020, 20.02.2020, та головуючою суддею було роз`яснено учасникам судового засідання, в тому числі прокурору ОСОБА_6 право відводу складу суду. Крім цього, в судовому засіданні суду першої інстанції 17.01.2022 після виходу з нарадчої кімнати було лише проголошено вирок суду.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції судовий розгляд у даній справі провів повно, дослідив усі обставини, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, у тому числі доводи сторони обвинувачення щодо таких обставин, вірно встановив фактичні обставини справи та прийшов до обґрунтованого переконання про недоведеність наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, та про недоведеність наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України, належним чином вмотивувавши свої висновки.
З огляду на наведене, доводи прокурора, викладені ним в апеляційній скарзі, були предметом перевірки та оцінки судом першої інстанції, що знайшло своє відображення у вироку, з якою колегія суддів повністю погоджується. Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо не доведення органом досудового розслідування наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, та про недоведеність наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України, прокурором не наведено.
Виправдувальний вирок суду першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив підстав, на які посилається сторона обвинувачення, зокрема істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, для скасування виправдувального вироку та ухвалення обвинувального вироку, а тому оскаржений вирок необхідно залишити без змін.
З огляду на викладене, апеляційний суд уважає, що підстави для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Галицького районного суду м.Львова від 17 січня 2022 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишити без змін, апеляційну скаргу з доповненнями прокурора ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: