Номер провадження: 11-кп/813/1331/22
Справа № 504/4046/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, виділені матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000409 від 02.06.2021 року, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Марганець, Дніпропетровської області, не працевлаштованого, не одруженого, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, в останнє:
-16.02.2016 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.186, ч.3 ст.186 КК України до 4 років 10 місяців позбавлення волі; звільнений у зв`язку з відбуттям покарання 15.07.2019 року,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.3 ст.187 КК України, -
встановив:

в Комінтернівському районному суді Одеської області перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000409 від 02.06.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.3 ст.187 КК України.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 11.06.2022 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом також враховано особу обвинуваченого та тяжкість можливого призначення покарання за результатами судового розгляду, наявність попередніх судимостей за вчинення аналогічних тяжких злочинів.
Не погоджуючись з ухвалою суду захисником ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подана апеляційна скарга, в якій він просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, оскільки ризики, які б могли слугувати підставою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на думку захисту відсутні та не доведені прокурором. Ризик втечі та впливу на свідків не підтверджений, оскільки вказані особи допитані судом, а у обвинуваченого відсутні наміри переховуватись. Захисник посилається на те, що у обвинуваченого наявне постійне місце проживання, він позитивно характеризується, працевлаштований не офіційно, має на утриманні хвору матір. Крім того, захисник просив поновити йому пропущений строк на подання апеляційної скарги, з огляду на воєнний стан, що завадило йому завчасно подати скаргу до суду апеляційної інстанції.
Приймаючи до уваги те, що ухвалу місцевого суду проголошено 18.04.2022 року, то останнім днем подання апеляційної скарги було 23.04.2022 року, що як і 24.04.2022 року було вихідним днем. Тобто, згідно з ч.7 ст.115 КПК України, останнім днем строку подання апеляційної скарги був наступний за ним робочий день, а саме 25.04.2022 року, коли захисником через систему «Електронний суд» подано апеляційну скаргу. З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що захисником не пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду від 18.04.2022 року, а тому він поновлення не потребує.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Судове засідання проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки він не звертався до апеляційного суду з клопотанням про здійснення розгляду за його участю.
Прокурор та захисник ОСОБА_5 належним чином повідомлені про дату та час судового розгляду, однак до суду апеляційної інстанції не з`явились, при цьому від захисника надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за його відсутності. З огляду на наведені обставини апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.3 ст.187 КК України, які у відповідності до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжкого злочинів.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке може загрожувати ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, впливу на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування останнього від суду, здійснення інших дій, які можуть перешкоджати судовому розгляду, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки ОСОБА_6 не може не розуміти тяжкість інкримінованих йому дій та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за інкриміновані дії підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, характер вчинення інкримінованих йому злочинів, дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_6 може здійснити реальні спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
При цьому, апеляційний суд враховує доводи прокурора, викладені у клопотанні про продовження запобіжного заходу, а також в ухвалі місцевого суду, відповідно до яких ОСОБА_6 неодноразово судимий, фактично проживає у значній віддаленості від місця судового розгляду.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним, а таким, що реально продовжує існувати.
Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Апеляційний суд також вважає безпідставними мотиви апеляційної скарги захисника щодо відсутності ризику впливу обвинуваченого на свідків, оскільки відповідно до клопотання прокурора та ухвали місцевого суду, ще не всі свідки допитані безпосередньо судом, а згідно з ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Таким чином, слід дійти висновку, що вказаний ризик продовжує існувати, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.
Колегія суддів також вважає, що прокурором доведений ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, про що вірно зазначено в мотивувальній частині ухвали місцевого суду.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому дій, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам переховування від суду, впливу на свідків, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Обставини, щодо наявності у обвинуваченого хворої матері та його позитивної характеристики не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки захисником вказані обставини не підтверджені. Більш того, зазначені обставини (у разі їх наявності), не змогли попередити вчинення обвинуваченим інкримінованих йому умисних тяжких корисливих злочинів.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Захисником апеляційному суду не надано будь-яких документів, які стали підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, або неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Апеляційним судом враховуються доводи захисника стосовно наявності в обвинуваченого місця фактичного проживання, однак вказані обставини не є достатніми та такими, які можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання його під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, а також скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 206, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року, якою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в кримінальному провадженні №0000409 від 02.06.2021 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4