Справа № 352/1578/19
Провадження № 11-кп/4808/387/22
Категорія ч. 2 ст. 240 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000241 за апеляційною скаргою прокурора Івано-Франківської окружної прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 240 КК України, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , із середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, на час вчинення злочину працюючого оператором ПАТ «Івано-Франківськцемент», на даний час працюючого водієм ПрАТ «Івано-Франківськцемент», раніше не судимого, громадянина України,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати, вирішено питання щодо речових доказів,

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 240 КК України.

Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 240 КК України та призначити йому покарання згідно санкції ч. 2 ст. 240 КК України, тобто штраф у розмірі 500 н.м.д.г., що становить 8500 грн.

Речові докази по кримінальному провадженні, а саме трактор марки Т-150К, без реєстраційних номерів; вантажний автомобіль марки МАЗ моделі 5549, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 конфіскувати у дохід держави, в решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що суд першої інстанції при постановлені вироку у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 240 КК України допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом питання щодо речових доказів, повернувши їх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Вважає, що вказані особи не мають жодного відношення до вказаного майна, не є власниками транспортних засобів, не отримали право власності в порядку спадкування. А тому суд зобов`язаний речові докази по кримінальному провадженні, а саме транспортні засоби: трактор марки Т-150К та вантажний автомобіль марки МАЗ моделі 5549 конфіскувати в дохід держави.

Також вважає, що в порушенні вимог Закону, судом першої інстанції не в повній мірі враховано характер і ступінь тяжкості скоєного злочину та особу винного, а тому необхідно призначити більш суворе покарання штраф у розмірі 500 н.м.д.г., що становить 8500 грн.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 вчинив незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення.

Злочин скоєно за наступних обставин.

21 червня 2019 року близько 12 год. 00 хв. обвинувачений, не являючись зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності та не маючи передбачених законодавством України дозвільних документів на видобування корисних копалин загальнодержавного значення та повноважень на проведення таких робіт, діючи всупереч вимогам ст. 13 Конституції України, ст. 19 Кодексу України про надра, ст. 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», п. 4 Положення про порядок надання гірничих відводів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 59, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою використання незаконно видобутих корисних копалин для власних потреб, здійснив незаконне видобування на березі ріки Бистриця в межах урочища «Сілецьке» у с. Сілець Тисменицького району Івано-Франківської області піщано-гравійної суміші, яка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827 «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» (у редакції постанови КМУ від 28.12.2011 р. № 1370) відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення.

При цьому обвинувачений за допомогою гідравлічного ковша, встановленого на тракторі марки Т-150К без реєстраційних номерів, здійснив незаконне видобування корисної копалини загальнодержавного значення у кількості 4,2 куб. м, яку завантажив на автомобіль марки МАЗ моделі 5549 реєстраційний номер НОМЕР_1 та мав намір перевезти з урочища «Сілецьке» до свого господарства. Злочинні дії обвинуваченого 21 червня 2019 року близько 12 год. 50 хв. були виявлені працівниками правоохоронного органу управління захисту економіки в Івано-Франківській області та припинені.
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/109/20-158МРВ/19 від 18.07.2019 р. зразки ґрунту, вилучені у місці незаконного забору в межах берегової лінії ріки Бистриця, з ковша трактора марки Т-150К без реєстраційних номерів та з кузова вантажного автомобіля марки МАЗ моделі 5549 реєстраційний № НОМЕР_1 , є піщано-гравійною сумішшю, у якій кількість гравію становить від 67,25 % до 81,1%, та мають спільну родову належність.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З врахуванням того, що розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, фактичні обставини кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_12 та кваліфікація його дій, апелянтом не оскаржується та не перевіряються апеляційним судом.

Оскільки в апеляційній скарзі оспорюється вирок суду в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції перевіряє судове рішення в цій частині.

Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини, та призначив покарання, яке відповідає вищенаведеним нормам закону.

Твердження прокурора про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є хибним.

Визнання, судом першої інстанції, винуватим ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, та призначення йому покарання у виді штрафу у розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) грн. є правильним, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є нетяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання та за місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за психіатричною та наркологічною допомогою не звертався, на відповідних обліках не перебуває, його молодий вік.

Суд враховував щире каяття обвинуваченого як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді мінімального штрафу, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 240 КК України, яка була чинною на час вчинення злочину (у редакції ЗУ від 05.11.2009 р. № 1708-VІ). Вказане покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції при постановлені вироку у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 240 КК України при вирішенні судом питання щодо речових доказів, повернувши їх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в повній мірі дотримався вказаних вимог закону

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до пункту 1вказаної норми гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Згідно з вимогами ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, крім іншого, суд має зазначити рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Суд першої інстанції вирішив питання щодо речового доказу, а саме: речові докази трактор марки Т-150К, 1984 року випуску, заводський № НОМЕР_3 , без реєстраційного номера, переданий на зберігання ОСОБА_7 ; вантажний автомобіль марки МАЗ моделі 5549, 1979 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику для затриманого автотранспорту відділення поліції № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області (м. Тисмениця, вул. Л. Українки, 2); свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , що зберігається при матеріалах кримінального провадження, повернуто законним володільцям ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Скасовано арешти, накладені ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_14 від 25.06.2019 р., на трактор марки Т-150К, 1984 року випуску, заводський № НОМЕР_3 , без реєстраційного номера, та автомобіль марки МАЗ моделі 5549, 1979 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Таким чином, з огляду на вказані законодавчі норми спеціальна конфіскація може бути застосована до майна обвинуваченого чи у передбачених КК України у випадках - до майна іншої особи, яке використовувалося як знаряддя вчинення злочину, лише у випадках, якщо власник знав про їх незаконне використання.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

За змістом ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Твердження апелянта про те, що особи, яким передано майно, не мають жодного відношення до вказаного майна та не є власниками транспортних засобів, не отримали право власності в порядку спадкування, а тому суд зобов`язаний був речові докази по кримінальному провадженні, а саме транспорті засоби: трактор марки Т-150К та вантажний автомобіль марки МАЗ моделі 5549 конфіскувати в дохід держави, не є слушним.

Суд з урахуванням наданих сторонами доказів правильно встановив, що: право власності на трактор марки Т-150К, 1984 року випуску, заводський № НОМЕР_3 , без реєстраційного номера у встановленому чинним законодавством України порядку не зареєстровано, вказаний трактор знаходився у користуванні померлого батька обвинуваченого ОСОБА_15 . Останній придбав трактор на підставі біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу (агрегату) від 18.06.2009 р. реєстраційний номер 1574, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні, а копія долучена до матеріалів кримінального провадження (а.с. 155). На виконання ухвали суду від 18.05.2022 р. про доручення проведення слідчої дії вказаний трактор оглянуто слідчим, яким до матеріалів справи долучено протокол огляду від 17.06.2022 р. та фототаблицю до нього (а.с. 163-168).

Власником вантажного автомобіля марки МАЗ моделі 5549, 1979 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, є ОСОБА_16 (а.с. 81). Вказаний автомобіль знаходився у користуванні померлого батька обвинуваченого ОСОБА_15 . Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 підтвердив, що більше двадцяти років тому продав належний йому автомобіль МАЗ самоскид синього кольору ОСОБА_15 , надавши останньому доручення.

Судом першої інстанції встановлено, що законним володільцем вказаних двох транспортних засобів був батько обвинуваченого ОСОБА_15 , який правомірно користувався ними протягом двадцяти років, при цьому не зареєструвавши своє право власності на транспортні засоби у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Пунктом 2.2 розділу 2 ПДР України передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, яка має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, яка має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Володіння транспортним засобом особою, якій у такий спосіб передано транспортний засіб, вважається правомірним.

Суд першої інстанції встановив, що після смерті ОСОБА_15 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 169), належне йому право на транспортні засоби успадкували спадкоємці першої черги за законом, зокрема, його повнолітня дочка ОСОБА_10 та неповнолітній син ОСОБА_17 , які прийняли спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки зареєстровані та постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Ямницької сільської ради ОТГ від 17.07.2019 р. (а.с. 75). Спадщина не оформлена.

Допитана у судовому засіданні, під час розгляду справи в суді першої інстанції, в якості свідка дружина померлого ОСОБА_11 , яка проживала разом з чоловіком на час його смерті, однак, не була зареєстрована за вказаною адресою, підтвердила, що син ОСОБА_7 у червні 2019 р. взяв транспортні засоби без відома її та дітей, які прийняли спадщину, про протиправне використання ним техніки нічого не знали.

Суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , який на час відкриття спадщини з батьком не проживав, хоча зареєстрований за цією адресою, та не подав нотаріусу заяви про прийняття спадщини, прийняв спадщину після смерті батька. Крім того, станом на час вчинення злочину обвинувачений мав право керування транспортними засобами лише категорії В (легковий автомобіль) та не мав права керування вантажним автомобілем і трактором (а.с. 78).

Вказані обставини, встановлені судом, виключають правомірність володіння транспортними засобами з боку обвинуваченого, тому його не можна вважати законним володільцем, або власником.

Крім того, суд зазначив про необґрунтованість постанови слідчого від 22.06.2019 р. (а.с. 85 також зв. ст.) у частині визнання вантажного автомобіля марки МАЗ моделі 5549 реєстраційний номер НОМЕР_1 знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України.

При цьому суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 368 КПК України враховував правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 19.11.2020 р. у справі № 723/1280/20, згідно якого диспозицією ч. 2 ст. 240 КК України встановлена кримінальна відповідальність за незаконне видобування корисних копалин, та за змістом цього закону, злочин є закінченим з моменту видобування корисних копалин. Наведений склад злочину не передбачає кримінальну відповідальність за перевезення незаконно видобутих корисних копалин, тому вантажний автомобіль, яким обвинувачений їх перевозив, не є знаряддям вчиненого злочину, у зв`язку із чим посилання прокурора на ч. 9 ст. 100 КПК України, як на підставу для конфіскації автомобіля, визнані такими, що не ґрунтуються на законі.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Крім того, такі висновки в частині відмови у застосуванні спецконфіскації транспортного засобу узгоджуються із судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (№ 366/1872/17, № 366/3484/16-к) у провадженнях з подібними обставинами.

У відповідності з вимогами ч. 10 ст. 100 КПК України під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин, того, що прокурором не доведено, що законні володільці, якими є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як законний представник неповнолітнього ОСОБА_17 , знали про незаконне використання транспортних засобів, суд першої інстанції вірно вважав необґрунтованою позицію прокурора про наявність підстав для застосування спеціальної конфіскації транспортних засобів та приходить до висновку про незастосування такої конфіскації.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Івано-Франківської окружної прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 240 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4