Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Білоцерківська виправна колонія (№ 35) матеріали судового провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Сергіївка Покровського району Донецької області,

громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 23.03.2006 за ч.2 ст.121 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі;

2) вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 24.09.2018 за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

який засуджений вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11.11.2019 за ч.1 ст.345 КК України на підставі ч.1 ст.71 КК України на 3 роки 1 місяць позбавлення волі,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2022 у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, засуджений подав апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що він просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову

ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання, призначеного вироком, умовно-достроково.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що висновки суду про те, що він не довів своє виправлення, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосував положення ст.81 КК України, яка підлягає застосуванню. Вказує на невідповідність ухвали вимогам ст.371 КПК України у зв`язку з тим, що вона не постановлена іменем України, відтак, підриває авторитет судової влади. В клопотанні про умовно-дострокове звільнення він зазначав, що, відбуваючи покарання в ДУ Селидівська виправна колонія (№ 82), був працевлаштований, мав 3 заохочення, а також просив врахувати необхідність допомагати своїй сім`ї, яка була евакуйована з Донецької області у зв`язку з активними бойовими діями, та дослідити питання стосовно законності накладених на нього стягнень і формально не враховувати їх, так як за одне й те саме діяння (зберігання мобільного телефону) на нього було накладено 2 стягнення, а по телефону він спілкувався з сім`єю. Він пояснював, що офіційно не працевлаштований, бо намагався влаштуватись електриком, яким працював раніше, в чому адміністрація йому категорично відмовила. Однак суд всупереч вимогам ст.372 КПК України не навів у мотивувальній частині ухвали мотиви, з яких не врахував ці доводи, чим, на думку ОСОБА_6 , допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи засудженого, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Як встановив суд першої інстанції, вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11.11.2019 ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.345 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24.09.2018 і за сукупністю вироків ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

29.06.2021 комісія ДУ Білоцерківська виправна колонія (№ 35) відмовила ОСОБА_6 у зверненні з клопотанням про умовно-дострокове звільнення.

14.06.2022 до суду надійшло клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_6 не довів своєю поведінкою і ставленням до праці, що зазнав позитивних змін в його особистості, які створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, а відтак, і виправлення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується і доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.6 КВК України виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Відповідно до положень ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді позбавлення волі і сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом, у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення бо зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі.

Отже, зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації кримінального правопорушення за ступенем тяжкості, формою вини, наявності не знятих та не погашених судимостей, тощо.

Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці участь у суспільно корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 утримувався в ДУ Бахмутська установа виконання покарань (№ 6), в якій характеризувався посередньо, режим утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав. З 19.11.2020 відбував покарання в ДУ Селидівська виправна колонія (№ 82), характеризується негативно, мав 3 заохочення: 12.04.2021, 12.07.2021, 11.01.2022 у виді подяк за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки; і 2 стягнення: 03.02.2022 поміщення у дисциплінарний ізолятор на строк 4 доби за порушення локалізації, 11.02.2022 сувору догану за вилучений мобільний телефон, які не зняті і не погашені.

З 15.04.2022 відбуває покарання в ДУ Білоцерківська виправна колонія (№ 35), характеризується негативно. На виробництві установи не працевлаштований, бажання працювати не виявив. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, підтримує дружні відносини із засудженими як позитивної, так і негативної спрямованості. Намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Намагається утримувати в чистоті та порядку спальне місце, однак не завжди має охайний зовнішній вигляд, виконувати роботи із самообслуговування, але достатніх навичок не має. Виконує роботи з благоустрою під контролем адміністрації установи. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Перебуває на профілактичному обліку як схильний до злісної непокори вимогам адміністрації та дій, що дезорганізують роботу установ, та як схильний до нападу, захоплення заручників.

Вказані обставини враховані судом, який дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 не довів своє виправлення.

Що стосується безпосередньо доводів в апеляційній скарзі, то постановлення ухвали не іменем України ніяким чином не впливає на її законність і в будь-якому разі не підриває авторитет судової влади. Обставини, на які ОСОБА_6 , серед іншого, посилався в клопотанні, а саме, евакуація сім`ї у зв`язку з проведенням активних бойових дій в Донецькій області, не мають відношення до застосування положень ст.81 КК України, а тому і не обговорювались судом в ухвалі.

Згідно з ч.7 ст.135 КВК України рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду. Засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Предметом розгляду суду першої інстанції було клопотання про умовно-дострокове звільнення, а не скарга про застосування стягнення. Своїм правом на оскарження рішень про накладення на нього стягнень ОСОБА_6 не скористався. А тому колегія суддів розцінює відповідні доводи засудженого як намагання оспорити у не передбачений законом спосіб законність накладених на нього стягнень ще під час відбування покарання в ДУ Селидівська виправна колонія (№ 82), які не можуть бути предметом перевірки у цьому судовому провадженні.

Безпідставними є і посилання ОСОБА_6 на те, що адміністрація колонії відмовила йому у працевлаштуванні електриком, оскільки бажання засудженого займатися конкретною роботою можуть бути враховані, але не є визначальними для адміністрації колонії.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2022 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3