Справа № 204/7342/21
Провадження № 1-в/204/17/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

за участю захисника: ОСОБА_4 ,

засудженого: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, справу за клопотанням засудженого ОСОБА_6 про визнання вироку Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року та ухвали від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року щодо призначення покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням з 27.07.2000 року по теперішній час, -

В С Т А Н О В И В :

До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про визнання вироку Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року та ухвали від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року щодо призначення покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням з 27.07.2000 року по теперішній час. В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_5 зазначив, що він звертається до суду з метою визнання факту катування, нелюдського принижуючого гідність поводження та покарання (ст. 3 Конвенції) його довічним позбавленням волі з 27.07.2000 року по теперішній час. Так, вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 12.02.1997 року його було засуджено за ст.93 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари-розстрілу. Ухвалою від 27.07.2000 року та від 06.11.2000 року, розстріл було замінено на довічне позбавлення волі. Відповідно, з вказаного часу держава Україна, порушуючи ст. 3 Конвенції, почала піддавати його систематичному катуванню. 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) рішенням у справі (Петухов проти України) заява № 41216/13, визнав порушення ст. 3 Конвенції державою Україна у зв`язку з фактичним безкінченним довічним ув`язненням в Україні. 15 жовтня 2020 року повторно рішенням у справі Старішко проти України ЄСПЛ визнав довічне позбавлення волі в Україні катуванням та порушенням ст. 3 Конвенції. 22.07.2021 року у справі «Крупко та інші проти України», всього 9 осіб. Всього 13 рішень, якими ЄСПЛ визнав довічне позбавлення волі таким, що порушує ст.3 Конвенции. Відтак, з огляду на вищевикладене, є очевидним та достовірно встановленим, факт того, що його незаконним вироком у виді довічного позбавлення волі, в порушення міжнародних договорів України та законів України, піддають систематичному катуванню, нелюдському, принижуючому гідність поводженню та покаранню. Таким чином, на підставі вище викладеного, враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», практику ЄСПЛ від 23.02.2006 року, які зокрема встановлюють, що суди України при розгляді справ зобов`язані застосовувати Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав своє клопотання, просив задовольнити у повному обсязі, посилаючи на обставини, зазначені у клопотанні.

Захисник в судовому засіданні в повному обсязі підтримав клопотання засудженого та просив задовольнити у повному обсязі.
Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року за ч.3 ст.193, ч.1 ст.222, ч.2 ст.17-140, ч.2 ст.140, ст.ст.17,19,140 ч.2, ч.3 ст.142, п.п. «а», «г», «з» ст.93 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено виключну міру покарання - смертну кару - розстріл з конфіскацією в дохід держави всього майна. Ухвалою Верховного Суду України від 27.05.1997, вирок Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року змінено та ОСОБА_5 вважати засудженим за ч.1 ст.222, п.п.«а», «г», «з» ст.93 , ч.3 ст.142, ч.3 ст.193 КК України (в редакції 1960 року). Крім того, ОСОБА_5 вироком Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року засуджений за ст. 93 п. «з», ст.17- 140 ч. 2, ст.140 ч.2 КК України, на підставі ч.3 ст.42 КК України до виключної міри покарання розстрілу, з конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою Верховного Суду України від 09 березня 1999 року, вирок Дніпропетровського апеляційного суд від 30 грудня 1998 року стосовно ОСОБА_5 в порядку ст.363 КПК України змінений. Виключено з вироку рішення про призначення за п. «з» ст.93 КК України додаткового покарання у вигляді конфіскації майна і вважати його засудженим за цим законом та за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст.17,140 ч.2, 140 ч.2, 142 ч.2 на підставі ст.41 ч.1 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а на підставі ст.42 ч.3 КК України до виключної міри покарання-розстрілу з конфіскацією всього майна. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року, покарання у вигляді смертної кари розстрілу, замінили на довічне позбавлення волі. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 06 листопада 2000 року ОСОБА_5 замінено призначене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі.
З вироку суду вбачається, що ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за вчинення умисних вбивств (ст. 93 КК України 1960 року).
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_5 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
В рішеннях ЄСПЛ в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених ЄСПЧ порушень ст. 3 Конвенції.
Окрім цього, суд зазначає, що станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість помилування.
Відповідно до статті 4 Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Однак, як вбачається з клопотання, засуджений ОСОБА_5 не просить вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просить визнати його покарання катуванням, що само по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Враховуючи вищевикладене, вимоги п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про визнання вироку Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, вироку суду від 30.12.1998 року та ухвалу від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року щодо призначення покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням з 27.07.2000 року по теперішній час, слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 4 КВК України, ст.87 КК України, ст.ст.369-372 ст.ст. 537, 539, КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про визнання вироку Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року та ухвали від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року щодо призначення покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням з 27.07.2000 року по теперішній час - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1