ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/311/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - на ухвалу
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 КК України, ч.1 ст.135 КК України і призначено йому за цими статтями покарання:

за ч.2 ст. 286 КК України у виді восьми років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком три роки;

за ч.1 ст. 135 КК України у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 визначити вісім років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком три роки.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахується з моменту затримання, а саме, з 09 липня 2020 року.

Строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою засудженого ОСОБА_7 продовжено до 07 жовтня 2021 року включно.

Заявлений цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено, стягнуто з АТ «Страхова група «ТАС» (приватне) (код 30115243), в користь потерпілого відшкодування моральної шкоди на суму п`ятсот сорок чотири гривні 25 коп., та відшкодування матеріальної шкоди на суму десять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять гривень 04 коп.

Заявлений цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено, стягнути з засудженого ОСОБА_7 , в користь потерпілого шістсот дев`яносто дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять грн. 75 коп. завданої моральної шкоди.

Цивільний позов прокурора залишено без розгляду.

Питання щодо судових витрат та речових доказів вирішено.

Згідно вироку, 08 липня 2020 року, водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно несправним, але в працездатному стані автомобілем марки «VOLKSWAGEN JETTA», д.н.з. НОМЕР_1 , з с. Мишковичі Тернопільського району в напрямку с. Скоморохи Тернопільського району Тернопільської області. Надалі, 08 липня 2020 року, близько 18.50 год., ОСОБА_7 проявляючи злочину недбалість, будучи не достатньо уважним та не стежачи належно за дорожньою обстановкою, щоб в разі її зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, порушуючи вимоги п.п.1.5, 1.10, 2.3 (б,д), 2.9. (а), 31.1, 10.1. Правил дорожнього руху України, рухаючись в межах населеного пункту по вул. Шевченка, що в с. Прошова, Тернопільського району, Тернопільської області, безпідставно змінив напрямок руху автомобіля вправо, виїхав на праве узбіччя та здійснив передньою правою частиною автомобіля наїзд на малолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував на узбіччі навпроти домогосподарства АДРЕСА_2 . Після чого, не зупиняючи керований ним автомобіль залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: синців правої половини чола та у проекції правого кульшового суглобу, садна у проекції грудної кістки, на передній черевній стінці та на нижніх кінцівках та закриту черепно-мозкову травму у вигляді переломів лобної кістки, епідуральної гематоми над правою лобною часткою, забою головного мозку, закриту травму тазу у вигляді переломів правої та лівої лобних кісток, правих бічних мас крижокової кістки, закриті переломи лівої стегнової кістки та обох кісток правої гомілки. Виявлені у малолітнього ОСОБА_11 тілесні ушкодження, згідно з п.п. 2.1.2 і 2.1.3 Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, належать до тяжких. Порушення водієм ОСОБА_7 , вимог п.п. 1.5, 1.10, 2.3 (б,д), 2.9. (а), 31.1, 10.1. ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Крім цього, 08.07.2020 року близько 18.50 год. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN JETTA», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою в межах населеного пункту по вул. Шевченка, що в с. Прошова Тернопільського району Тернопільської області від с. Мишковичі Тернопільського району в напрямку с. Скоморохи Тернопільського району, поблизу житлового будинку №9 по вул. Шевченка, що в с. Прошова Тернопільського району, достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, його діями були спричинені тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та останній внаслідок удару автомобіля впав на узбіччя дороги, у зв`язку з чим перебував в безпорадному стані, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, допомогу потерпілому не надав, хоча мав змогу її надати, завідомо залишивши його без допомоги. Своїми діями ОСОБА_7 , в порушення пункту 2.10 Правил дорожнього руху України, на місці пригоди не залишився, не надав первинної медичної допомоги потерпілому, не викликав карету «швидкої медичної допомоги», не повідомив органи Національної поліції про ДТП, залишивши потерпілого ОСОБА_11 на узбіччі дороги без допомоги і з місця пригоди зник.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2021 року змінити та призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі звільнивши його від відбування покарання з випробовуванням та встановити іспитовий строк 2 роки. Також просить розмір цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди зменшити до 100 000 грн. Вважає, що вищевказаний вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_7 вину визнав частково, однак вищезазначене не відповідає дійсності, оскільки, під час допиту як обвинуваченого, ОСОБА_7 повідомив, що вину, згідно пред`явленого обвинувачення, визнає повністю. Апелянт звертає увагу суду на те, що призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції неналежним чином врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, особу винного, те що ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно. Вважає, що оцінка моральних страждань потерпілого в сумі 700 тисяч гривень є надто завищеною та необґрунтованою дослідженими у судовому засіданні доказами. У відповідності до ч.3 ст. 23 КК України, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід врахувати вимоги розумності і справедливості.

В запереченні на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_10 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та оскаржуваний вирок залишити без змін. Вважає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочинів, які відносяться до категорії як тяжких злочинів так і не тяжких злочинів, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого та інші обставини, які впливають на ступінь відповідальності, в тому числі, важкі наслідки злочину у вигляді тяжких тілесних ушкоджень малолітньому та позицію потерпілої сторони. Зазначає, що суд першої інстанції вірно врахував також і конкретні обставини скоєні ОСОБА_7 злочинів, а саме: грубе порушення правил дорожнього руху та його наслідки; керування обвинуваченим автомобілем в стані алкогольного сп`яніння в поєднанні із спробою залишити місце ДТП і бажанням ухилитися від надання допомоги постраждалій дитині. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_7 до його допиту в якості обвинуваченого жодного разу не попросив вибачення у потерпілого чи його матері, не виплатив компенсації завданої шкоди. Також, наголошує на тому, що обвинувачений не надав потерпілому жодної матеріальної допомоги у лікуванні, витрати на яке несла його багатодітна матір. На даний час неповнолітній потерпілий вимушений продовжувати лікування, результат якого невідомий. Оскільки отримані внаслідок ДТП травми вже спричинили неоднаковий ріст ніг, невралгічні захворювання та інші тяжкі наслідки, що обумовило постійний фізичний біль і моральні страждання дитини.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та доводи його захисника, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, представника та законного представника потерпілого, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги за її безпідставністю, перевіривши матеріали провадження і наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з`ясувала наступне.

Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому не підлягають перевірці в ході апеляційного розгляду.

Аналізуючи доводи сторони захисту про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, колегія суддів приходить до переконання, що вони є безпідставними.

Як вбачається зі змісту вироку при призначенні покарання суд першої інстанції детально проаналізував усі обставини, за яких було вчинено злочин, і відомості про особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У вироку суд навів докладні мотиви призначення покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк і належним чином обґрунтував неможливість застосування ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі стверджується, що судом першої інстанції під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав свою вину за пред`явленим обвинуваченням, а суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про часткове визнання вини.

Однак, зі змісту оскарженого вироку видно, що суд першої інстанції детально мотивував свої висновки в цій частині, вказавши, що під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_7 повідомляв інші обставини ДТП ніж наведені в пред`явленому йому обвинуваченні. Зокрема стверджував, що наїзд на потерпілого відбувся на проїжджій частині; після зіткнення не міг зупинити автомобіль через несправність; в той день вживав лише 0,5 л пива. Натомість в ході судового розгляду беззаперечно встановлено, що наїзд на потерпілого відбувся на узбіччі, технічні несправності автомобіля обвинуваченого носять експлуатаційний характер і не мали впливу на керування ним, після ДТП в крові обвинуваченого виявлено етиловий спирт в концентрації 4,63 проміллє.

Таким чином, перевіркою матеріалів справи встановлено, що обвинувачений лише на словах висловився про повне визнання свої вини, однак з конкретними обставинами об`єктивної сторони інкримінованих йому злочинів не погоджувався.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про часткове визнання обвинуваченим своєї вини є правильними.

Аналізуючи доводи сторони захисту про невідповідність призначеного покарання внаслідок його суворості і зміну вироку в цій частині колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Доводи апеляційної скарги про призначення більш м`якого покарання і звільнення обвинуваченого від його відбування мотивовані тим, що він раніше не судимий і за місцем проживання характеризується позитивно, в судовому засіданні визнав факт порушення Правил дорожнього руху і свою вину в інкримінованих злочинах, один з яких вчинений з необережності, а інший є невеликої тяжкості.

Однак, визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення при призначенні покарання полягає не лише у з`ясуванні питання про категорію тяжкості згідно ст. 12 КК України. Суд на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак. Щодо особи обвинуваченого у цьому контексті слід враховувати не лише сукупність фізичних та соціально-демографічних відомостей, але також і психологічні, правові, морально-етичні та інші ознаки обвинуваченого, які існують на момент ухвалення вироку та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення.

З матеріалів провадження і змісту вироку суду вбачається, що порушення правил безпеки дорожнього руху, які спричинили тяжкі тілесні ушкодження малолітньому, ОСОБА_7 вчинив у стані алкогольного сп`яніння, що є обставинами, які обтяжують відповідальність. Під час судового розгляду малолітній потерпілий пояснив, що подій 08 липня 2020 року не пам`ятає.

Його представники в суді першої інстанції наполягають на призначенні максимально суворого покарання і категорично заперечували можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, мотивуючи відсутністю його щирого каяття за вчинене і небажанням добровільно відшкодовувати потерпілому завдану матеріальну і моральну шкоду.

На переконання колегії суддів у даному випадку суд першої інстанції правильно врахував сукупність наведених та інших зазначених у вироку конкретних обставин цього провадження, які були встановлені в ході судового розгляду, а тому немає підстав стверджувати про явну несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання.

В апеляційній скарзі не наведено і в ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які би переконливо вказували на істотну диспропорцію між визначеним судом у межах санкцій інкримінованих статей КК України видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, за встановлених у цьому провадженні конкретних обставин вчинення злочинів та їх наслідків, відомостей про особу обвинуваченого і його ставлення до вчиненого.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, матеріали провадження та висновки суду першої інстанції щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди потерпілому, колегія суддів також приходить до переконання про відсутність підстав для зміни вироку в цій частині.

Згідно з положеннями ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Встановлено, що суд першої інстанції належним чином врахував ці обставини, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь вимушених змін у житті та порушення нормальних життєвих зв`язків малолітнього потерпілого, який упродовж значного періоду часу не міг навчатися і був обмежений у русі, його душевних страждань, пов`язаних з отриманням тяжких тілесних ушкоджень, через які він відчував сильний фізичний біль і переживання, а також інші конкретні обставини даної справи, визначений судом першої інстанції розмір грошового відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає обґрунтованим.

В апеляційній скарзі сторона захисту стверджує про завищення суми відшкодування моральної шкоди і посилається на відповідну судову практику, згідно якої таке відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення потерпілої особи.

Однак, зважаючи на характер і кількість спричинених малолітньому потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також їх наслідки, колегія суддів такі доводи вважає безпідставними.

Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів з ними не погоджується і вважає правильними висновки суду першої інстанції про вид і розмір основного покарання, яке визначено в межах санкції інкримінованої статті, та застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Такі покарання обвинуваченому призначені відповідно до вимог ст.ст. 50,65 КК України, за своїм видом і розміром вони є необхідним і достатніми для його виправлення та попередження нових злочинів. Рішення суду першої інстанції належним чином мотивовано, не суперечить вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його зміни.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405,419,426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня 2021 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді