КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного судув складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2009р. за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, 70 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
- вироком Святошинського районного суду м. Києва від 10.10.2011р. за ч. 2 ст. 186, 71 КК України на 4 роки 11 місяців позбавлення волі,

- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2020р. за ч. 1 ст. 309 КК України на 3 місяці арешту,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_10 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком, зокрема обвинуваченого ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Відповідно до ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року у виді 3-х місяців арешту,більш суворим покаранням призначеним за цим вироком, обвинуваченому ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Також цим вироком за ч. 2 ст. 186 КК України був засуджений ОСОБА_11 до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, стосовно якого вирок в апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно вироку, суд визнав доведеним, що 29 вересня 2019 року близько о 17 год. 15 хв., знаходячись біля залізничної станції «Новобіличі», розташованої по вул. Робітничій, буд. 43 в м. Києві, ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_10 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, повторно, відкрито викрали чуже майно у неповнолітнього ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 , завдавши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 11800 грн.
Так, 29 вересня 2019 року, у денний час, за попередньою домовленістю, біля залізничної станції «Новобіличі», розташованої по вул. Робітничій, 43 в м. Києві, ОСОБА_11 зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_10 , які перебуваючи за вказаною адресою, звернули увагу на раніше не знайомих ОСОБА_13 та неповнолітнього ОСОБА_12 , майно якого вирішили відкрито викрасти, вступивши тим самим між собою в попередню злочинну змову.
З метою реалізації свого злочинного умислу та особистого збагачення, направленого на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_11 спільно з ОСОБА_10 , підійшли до неповнолітнього ОСОБА_12 , та з метою уникнення можливого опору обвинуваченй ОСОБА_11 , рукою стиснутою в кулак, наніс удар ОСОБА_14 в область правого ока, від чого останній впав на землю.
Подолавши, таким чином, опір та переслідуючи мотив, направлений на заволодіння чужим майном, з метою особистого збагачення ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_13 , який стояв поряд з потерпілим ОСОБА_12 та з рук останнього відкрито викрав чуже майно, а саме: дзеркальний фотоапарат «NikonD5100», вартістю 4000 грн., штатив «Photex», вартістю 300 грн., мобільний телефон марки «HuaweiPSmart+» IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 вартістю 6000 грн., в пластиковому силіконовому чохлі, вартістю 100 грн., в якому знаходились сім-картки вартістю 50 грн., завдавши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 11800 грн.
Відкрито викравши майно потерпілого ОСОБА_12 , обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 042-2146-2019 від 13 листопада 2019 року ОСОБА_12 спричинене тілесне ушкодження у виді забійно-рваної рани правої брови, яке відноситься до тілесного ушкодження легкого ступеню тяжкості.
На вказаний вирок захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року в об`єднаних кримінальних провадженнях № 0007005 та № 0007737 в частині визнання ОСОБА_10 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, визнати недопустимими, тобто отриманими внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, всі докази надані стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні, а також інші похідні докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Крім того, просить дослідити в судовому засіданні письмові докази сторони обвинувачення, а також допитати потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 .
В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказує, що вирок суду в частині визнання ОСОБА_10 винуватим у пред`явленому обвинуваченні є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду; невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність. При цьому висновки суду про доведеність вини його підзахисного ОСОБА_10 у вчиненні злочину не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, які на переконання апелянта є недопустимими.
Також зазначає, що при постановленні вироку, суд, в порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не зважаючи на встановлені в результаті судового слідства факти, щодо обставин кримінального правопорушення, вдався до простого копіювання формулювання обвинувачення складеного прокурором в обвинувальному акті. На переконання апелянта, відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист і як наслідок є беззаперечною підставою для скасування вироку суду.
При цьому апелянт вказує, що суд першої інстанції фактично встановив вину з використанням показань потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , показання яких стосовно фактичних обставин справи є плутаними та суперечливими, при повному ігноруванні показань іншого обвинуваченого у даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 , який визнав свою вину у вчиненні відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та категорично заперечував вчинення грабежу за попередньою змовою групою осіб у співучасті з ОСОБА_10 , а також показань обвинуваченого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні заперечував свою причетність до співучасті у вчиненні грабежу з ОСОБА_11 , однак показання обвинувачених судом першої інстанції оцінені як спроба уникнення кримінальної відповідальності.
Захисник вважає, що вина його підзахисного ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, належними та допустимими доказами не підтверджена, що суд не дав оцінки доводам сторони захисту щодо недостовірності та недопустимості доказів.
Вказує, що протокол впізнання за фотокартками є недопустимим доказом, так як отриманий він був з порушенням ст. 228 КПК України, згідно якої, зокрема забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, через незаконне втручання слідчого в процес впізнання, який до проведення цієї слідчої дії направив на телефон потерпілого ОСОБА_12 фотографію ОСОБА_10 .
Крім того, протокол огляду місця події та протоколи слідчих експериментів апелянт вважає недопустимими доказами, оскільки вказані слідчі дії були проведені на земельній ділянці, яка перебуває у володінні Національного природного парку "Голосіївський" без згоди власника та без ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку.
Також звертає увагу на відсутність в обвинувальному акті конкретної вказівки на місце вчинення кримінального правопорушення, оскільки сторона обвинувачення штучно ідентифікувала місце події як неподалік станції АДРЕСА_2 , що не відповідає дійсності, оскільки подія відбувалася в урочищі Біличанський ліс національного природного парку «Голосіївський», який розташований в Святошинському, Подільському районах Києва та в селищі Коцюбинське Ірпінської міської ради, тобто обвинуваченням застосовано ідентифікацію місця події без зазначення району. Зважаючи на те, що обвинувальний акт не містить відповідного формулювання, що подія відбулась в Святошинському районі м. Києва, апелянт вважає, що провадження не могло бути прийнято до розгляду Святошинським районним судом м. Києва.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку; повторно дослідивши за клопотанням захисника обставини, встановлені під час кримінального провадження; провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 в межах поданої захисником ОСОБА_8 апеляційної скарги,
(вирок стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 в апеляційному порядку не оскаржується), колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку судом були дотримані.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні, оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України на наведеними у вироку доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними доказами, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні.
Так, суд першої інстанції у відповідності з частиною 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_10 у співучасті з ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення, дійшов висновку про винуватість обвинувачених у відкритому викраденні чужого майна (грабіж) із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, вчиненому повторно, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який грунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 , письмових доказах, зокрема на протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 29.09.2019 року (т.1 а.с. 101), протоколі огляду місця події від 29.09.2019 року (т.1 а.с.102), протоколах проведення слідчого експерименту від 24.10.2019 року за участю потерпілого ОСОБА_12 , а також свідка ОСОБА_13 (т.1 а.с. 111-114, а.с. 119-122), копії консультаційного висновку спеціаліста № 4668 Дитячої клінічної лікарні № 7 згідно якого у потерпілого ОСОБА_12 виявлено пошкодження у виді забійної рваної рани правої брови (т.1 а.с. 115), протоколі пред`явлення особи для впізнання від 11.10.2019 року, згідно якого потерпілий за рисами обличчя впізнав особу під № 4 ОСОБА_11 , який 29.09.2019 року на станції «Новобіличі» заволодів його майном та завдав удар в око (т.1 а.с. 116-118); протоколі пре`явлення особи для впізнання від 11.10.2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_13 за рисами обличчя впізнав особу під № 1 ( ОСОБА_11 ), який 29.09.2019 року, знаходячись біля станції «Новобіличі» разом з ще одним чоловіком заволодів майном ОСОБА_12 та завдав останньому удар в око (т.1 а.с. 123-126), протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.10.2019 року, згідно яких свідок ОСОБА_13 впізнав особу на фото під № 3 ( ОСОБА_10 ), який 29.09.2019 року біля залізничної станції «Новобіличі» відкрито вирвав у нього з рук фотоапарат зі штативом та втік з іншим чоловіком (т.1 а.с. 127-130), а потерпілий ОСОБА_12 впізнав особу на фото № 1 ( ОСОБА_10 ), який 29.09.2019 року відкрито заволодів його мобільним телефоном, фотоапаратом зі штативом та втік з іншим чоловіком (т.1 а.с. 131-134), протоколом проведення слідчого експерименту від 21.10.2019 року за участю обвинуваченого ОСОБА_11 (т.1 а.с. 135-138), копії карти виїзду швидкої медичної допомоги від 29.09.2019 року № 1318 (т.1 а.с. 143), висновку експерта № 042-2146-2019 від 19.11.2019 року (т.1 а.с. 146-150).
При цьому в судовому засіданні судом повно та всебічно були перевірені доводи обвинуваченого ОСОБА_10 щодо його непричетності до вчинення грабежу майна потерпілого ОСОБА_12 , який свою вину не визнав та стверджував, що зі своїм знайомим ОСОБА_11 у попередню змову з метою пограбування потерпілого не вступав, а також доводи обвинуваченого ОСОБА_11 , який також заперечував вчинення ним грабежу за попередньою змовою групою осіб у співучасті з ОСОБА_10 .
Проте, ці доводи обвинувачених про непричетність ОСОБА_10 до вчинення інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті судом першої інстанції обгрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки вони суперечать встановленим судом фактичним обставинам та спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 , а також сукупністю інших доказів у справі, які змістовно наведені у вироку.
Потерпілий ОСОБА_12 під час допиту в суді першої інстанції чітко підтвердив, що 29.09.2019 року коли він і ОСОБА_13 знімали відео на станції "Новобіличі", до них підійшли обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , розпитували, що вони збираються робити, а потім відійшли. Через деякий час знову підійшов ОСОБА_11 , став до них "чіплятися", повідомив, що зйомка незаконна та сказав щоб вони дали 200 грн. і про зйомку він нікому не скаже, а через декілька хвилин вдарив його ( ОСОБА_12 ) у праве око, від чого він впав на землю, а ОСОБА_10 в цей час підійшов до ОСОБА_13 та вихопив штатив і камеру, після чого обвинувачені стали тікати, а він став їх наздоганяти. Коли зрозумів, що їх не здожене кинув у їх бік свій телефон. При цьому ОСОБА_10 , побачивши, що він щось кинув , вернувся, підняв телефон та побіг далі.
Аналогічні показання в суді першої інстанції дав свідок ОСОБА_13 , який крім іншого підтвердив, що коли ОСОБА_11 вдарив ОСОБА_12 в око, після чого він почав телефонувати в поліцію, саме ОСОБА_10 забрав у нього ( ОСОБА_15 ) штатив, камеру і його телефон.
Отже, апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 про те, що показання потерпілого ОСОБА_12 стосовно фактичних обставин справи є плутаними та суперечливими, що висновки по доведеність винуватості його підзахисного ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд встановив при повному ігноруванні показань іншого обвинуваченого ОСОБА_11 , який визнав свою вину у вчиненні відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та категорично заперечував вчинення грабежу за попередньою змовою у співучасті з ОСОБА_10 , а також ігноруванні показань обвинуваченого ОСОБА_10 , щодо його непричетності до вчинення цього кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки показання потерпілого ОСОБА_12 щодо обставин події є логічними та послідовними, які узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 та іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами. При цьому підстав для обмови обвинуваченого ОСОБА_10 як потерпілим, так і свідком, судом не встановлено, не наведено таких підстав і стороною захисту під час апеляційного розгляду.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недостовірність та недопустимість доказів, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування обвинувального вироку стосовно його підзахисного ОСОБА_10 , зокрема протоколу огляду місця події від 29.09.2019 року з тих підстав, що з огляду на групу слідчих зазначену в обвинувальному акті, відсутній слідчий ОСОБА_16 , який 29.09.2019 року проводив огляд місця події, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки огляд місця події слідчим ОСОБА_16 був проведений 29.09.2019 року на підставі повідомлення про грабіж, тобто до внесення відомостей до ЄРДР, які згідно обвинувального акта були внесені в ЄРДР 30.09.2019 року, і ця слідча дія проведена з дотриманням вимог ст. 237 КПК України.
Твердження апелянта щодо недопустимості вказаного протоколу огляду місця події від 29.09.2019 року, а також протоколів слідчих експериментів проведених за участю потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 з підстав того, що вказані слідчі дії були проведені на земельній ділянці, яка перебуває у володінні Національного природного парку "Голосіївський" без згоди власника та без ухвали слідчого судді про дозвіл на їх проведення, є неспроможними, оскільки не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Апеляційні твердження апелянта щодо відсутності в обвинувальному акті конкретної вказівки на місце вчинення кримінального правопорушення, а сторона обвинувачення штучно ідентифікувала місце події « неподалік станції Новобіличі, вул. Робітнича, 43, в м. Києві», що не відповідає дійсності, так як подія відбувалася в урочищі Біличанський ліс національного природного парку «Голосіївський», який розташований в Святошинському, Подільському районах Києва та в селищі Коцюбинське Ірпінської міської ради, тобто обвинуваченням застосовано ідентифікацію місця події без зазначення району, проте обвинувальний акт не містить відповідного формулювання, що подія відбулась в Святошинському районі м. Києва, а тому дане кримінальне провадження не підсудне Святошинському районному суду м. Києва і не могло бути прийнято до розгляду цим судом, колегія суддів також вважає неспроможними, оскільки згідно адміністративно-територіального поділу міста Києва територія залізничної станції «Новобіличі» по вул. Робітнича, 43, в м. Києві відноситься до Святошинського району м. Києва.
Крім того, зважаючи на вимоги ст. 22 КПК України стороною захисту не надано доказів того, що територія поблизу залізничної станції «Новобіличі» по вул. Робітнича, 43, в м. Києві не є територією Святошинського району м. Києва.
Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Частиною 1 ст. 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до ч.6 ст. 228 КПК України за необхідності впізнання може провадитися, зокрема за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання.
Всупереч наведеним вимогам закону, як зазначає апелянт, протокол впізнання особи за фотокартками від 18.10.2019 року (т. а.с.131-134), згідно якого потерпілий ОСОБА_12 впізнав особу на фото № 1 ( ОСОБА_10 ), який 29.09.2019 року разом з іншим чоловіком відкрито заволодів його майном та втік, є недопустимим доказом, оскільки був отриманий з порушенням ст. 228 КПК України, так як до проведення цієї слідчої дії, на телефон потерпілого ОСОБА_12 слідчий направив фотографію обвинуваченого ОСОБА_10 і цей факт не заперечував потерпілий ОСОБА_12 в суді першої інстанції, проте колегія суддів, з огляду на те, що і потерпілий, і безпосередній свідок події ОСОБА_13 в суді першої інстанції впевнено вказали, в тому числі, на обвинуваченого ОСОБА_10 , який разом з ОСОБА_11 відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_12 , сам обвинувачений ОСОБА_10 не заперечував, що разом з ОСОБА_11 29.09.2019 року був на місці події, однак заперечував свою причетність до вчинення злочину, приходить до висновку, що дана обставина не є настільки істотним порушенням, яке б обумовлювало визнання цього доказу недопустимим та впливало б на незаперечність та переконливість решти доказів у провадженні, сукупність яких суд першої інстанції обгрунтовано визнав достатньою для доведення винуватості зокрема обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні грабежу. Крім того, інформація, яка міститься у вказаному протоколі пред`явлення особи для впізнання від 18.10.2019 року, з огляду на відсутність інших порушень, не може вплинути на законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку вцілому, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 і в цій частині задоволенню не підлягає.
Оцінюючи наведені у вироку докази, суд, керуючись критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом, обгрунтовано визнав належними і допустимими наведені в оскаржуваному вироку докази, які не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, об`єктивно узгоджуються між собою та повністю відтворюють картину вчиненого.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких має істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності з вимогами КПК України та обгрунтовано визнані належними і допустимими, які доводять винуватість ОСОБА_10 у відкритому викраденні чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, вчиненому повторно і його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, зважаючи на конкретні обставини справи, враховуючи вищезазначені факти і дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, та за відсутності обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, призначив йому покарання, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , всупереч апеляційним твердженням його захисника, суд першої інстанції вірно визначив на підставі ч.4 ст. 70 КК України.
Процесуальних порушень, як під час досудового слідства, так і під час розгляду провадження в суді першої інстанції, які б давали підстави сумніватися в правильності прийнятого судом рішення, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вирок стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 законним, обгрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування та закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_10 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3