Ухвала

Іменем України
15 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 702/344/19
провадження № 51- 5184 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року та на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 8 листопада 2021 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року вирок щодо ОСОБА_4 було змінено та застосовано до нього положення ст. 75 КК із звільненням від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладено на ньогообов`язки, передбачені положеннями ст. 76 КК.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2021 року ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року щодо ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування такого висновку Суд зазначив, що звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, за конкретних обставин даного провадження, не може вважатися необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 8 листопада 2021 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено беззмін.
ОСОБА_4 визнано винуватимв тому, що він01 жовтня 2018 року близько 09:05, керуючи автомобілем «Volkswagen Golf», рухаючись по автодорозі Орадівка Мошни від м. Монастирища в напрямку смт. Цибулів, на 41-му км зазначеної автодороги порушив вимоги п.п. 2.3 б), 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху України (далі ПДР), обганяючи попутний транспортний засіб, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-2107, під керуванням ОСОБА_5 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) сталася смерть пасажира автомобіля ВАЗ-2107, ОСОБА_6 .
Ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 2 лютого 2022 року на підставі п.2 ч.2 ст.428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою захисника ОСОБА_7 про перегляд в касаційному порядку вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року та ухвали Черкаського апеляційного суду від 8 листопада 2021 року.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду зі скаргою, в якій ставить питання про перегляд у касаційному поряду судових рішень щодо нього на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеногосудом покаранняступеню тяжкостівчиненого кримінальногоправопорушення та його особі, проситьсудові рішення в частині призначеного покарання змінити, на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки 3 (три) місяці, та на підставі ст. 76 КК покласти на нього відповідні обов`язки. Крім цього засуджений ОСОБА_4 подав клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень. Також просить скаргу розглянути з участю сторони захисту.
На обґрунтування своїхдоводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судомпокарання ступенютяжкості вчиненогокримінального правопорушеннята особі обвинуваченого ОСОБА_4 в скарзі зазначає проте, що:
- судами при призначенні покарання не враховано рекомендації, викладені в постановах Пленуму Верховного Суду України: № 7 від 24 жовтня 2003 року та № 14 від 23 грудня 2005 року, також правові висновки у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа № 166/1065/18), від 15 листопада 2021 року (справа № 199/6365/19), іншу судову практику Верховного Суду, положення ч. 1 ст.55, ст.75 КК, ч.1 ст.19 КПК, ст. 61 Конституції України;
- його двічі покарано за одне й теж кримінальне правопорушення в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, оскільки в період з 21 вересня 2020 року по 05 липня 2021 року він вже відбув частину цього додаткового покарання, а саме більше 9 (дев`яти) місяців, на підставі вироку суду першої інстанції, що набрав законної сили, що також підтверджується ухвалою апеляційного суду від 20 серпня 2020 року в цьому провадженні, та у зв`язку з постановленням ухвали апеляційного суду від 08 листопада 2021 року йому необхідно знову відбувати це додаткове покарання загальним строком 3 (три) роки і 9 (дев`ять) з половиною місяців, що суперечить положенням ст.61 Конституції України, ст.19 КПК, ст.55 КК;
- судом в достатній мірі не враховано те, що він вчинив кримінальне правопорушення вперше та з необережності, раніше не судимий, наявні у провадженні пом`якшуючі покарання обставини - надання допомоги потерпілим безпосередньо після вчинення ДТП, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, перебування на його утриманні малолітньої дитини, що він має позитивні характеристики з місця проживання та роботи, відсутні обтяжуючі покарання обставини та претензії зі сторони потерпілих, відповідно до висновку досудової доповіді, ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі;
- судами безпідставно зазначено про відсутність у ОСОБА_4 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, оскільки він не заперечував про вчинені ним дії;
- судами залишено поза увагою, що для відшкодування завданої шкоди ОСОБА_4 взяв у борг під відсотки значні суми коштів, які він виплачує і необхідно відшкодовувати надалі, а в разі позбавлення його волі борги повертати буде нікому, його сім`я - непрацююча дружина та малолітня дитина опиниться в скрутному матеріальному становищі;
- за час перебування на обліку у органах пробації він зарекомендував себе з позитивної сторони, під час відбування іспитового строку порушень громадського порядку не допускав, адміністративні та кримінальні правопорушення не вчиняв, не допустив порушення жодного із обов`язків, встановлених вироком суду, дотримувався заборони керувати транспортними засобами, фактично відбувши частину додаткового покарання у виді заборони керувати транспортними засобами;
- на його думку, застосування до нього положень ст.75 КК та звільнення від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням відповідатиме меті покарання, та буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Водночас у скарзі засуджений зазначає, що нещодавно важко перехворів, у січні 2022 року в нього виявлено небезпечне захворювання, яке, у разі відсутності належного та професійного лікування, в тому числі й шляхом оперативного втручання, становить реальну загрозу його життю та здоров`ю. Крім того, його дружина ОСОБА_8 вагітна.За таких обставин, на думку ОСОБА_4 , призначення йому покарання у виді позбавлення волі фактично залишить його сім`ю без засобів для існування, адже його дружина наразі не працює і в подальшому, у зв`язку з вагітністю, пологами та доглядом за новонародженою дитиною буде позбавлена можливості влаштуватися на роботу.
Мотиви Суду
Висновки судупро доведеністьвинуватості таправильність кваліфікаціїдій укасаційній скарзі ОСОБА_4 не оскаржуються.
Доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, необхідності призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому врахував, що він вчинив злочин вперше, раніше не судимий, пом`якшуючі призначення покарання обставини, добровільне відшкодування завданих збитків, перебування на утриманні малолітньої дитини, позитивну характеристику з місця проживання та роботи, відсутність обтяжуючих призначення покарання обставин, висновок досудової доповіді щодо нього, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства і для окремих осіб, оцінюються як низькі.
Разом з цим місцевим судом також враховано, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів, незворотність наслідків вчиненого, а саме смерть потерпілої - людини, життя якої в державі Україна визнається найвищою цінністю, позицію потерпілих про призначення ОСОБА_4 покарання, пов`язаного з позбавленням волі, що, на їх думку, відповідатиме вимогам закону, зважаючи на непоправну втрату ними дорогої людини (матері та доньки).
Суд першої інстанції також не визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, мотивуючи це тим, що ОСОБА_4 частково визнав свою вину, в показаннях у судовому засіданні зазначав про відсутність наміру здійснити маневр обгону та відповідно відсутність порушення даного маневру з його сторони, що, на думку місцевого суду, не може свідчити про його щире каяття у вчиненні злочину і готовність нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин, не свідчить про засудження ним власної поведінки в судовому засіданні, та при цьому дійшов висновку, що в даному випадку така обставина носить лише формальний характер.
З урахуванням вищезазначених обставин суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК, та зазначив, що таке покарання відповідатиме за даних обставин і вимогам ст. 69-1 КК.
Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених обставин вчинення злочину, тяжких наслідків вчинення злочину, наявність вищеперерахованих пом`якшуючих покарання обставин є недостатньою для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. Місцевий суд не знайшов також підстав для застосування щодо ОСОБА_4 вимог ст. 69 КК.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою засудженого та захисника ОСОБА_9 в його інтересах. Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції належним чином перевірив й спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, які аналогічні доводам касаційної скарги, про що зазначив в ухвалі відповідні мотиви.
Так, захисник та засуджений в апеляційній скарзі не погоджувалися з вироком суду першої інстанції у зв`язку з призначенням останньому суворого покарання.
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, зазначивши положення статей 50, 65, 66, 67 КК, дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_4 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарань та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не знайшов підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 і його захисника ОСОБА_9 в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.
Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що, оскільки ОСОБА_4 вчинив злочин, віднесений до категорії тяжких, внаслідок ДТП, яке сталося з його вини, загинула людина, вину у вчиненому визнав частково, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на адресу апеляційного суду надіслали заяви, в яких вказували на законність та обґрунтованість вироку місцевого суду, тому дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, яке призначено судом першої інстанції в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що апелянтами в скарзі не було наведено переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості.

Крім того, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апелянтів про неврахування місцевим судом даних про відшкодування обвинуваченим завданих потерпілим збитків, та зазначив, що інші обставини, на які посилалася сторона захисту, були враховані судом першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й Суд, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Водночас суд апеляційної інстанції дотримався положень ч. 2 ст. 439 КПК, згідно з якими вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими при новому розгляді.
Судами попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні встановлена відсутність підстав, які істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення.
Безпідставними є доводи касаційної скарги засудженого про те, що судом в достатній мірі не враховано те, що він вчинив кримінальне правопорушення вперше та з необережності, раніше не судимий, наявні у провадженні пом`якшуючі покарання обставини - надання допомоги потерпілим безпосередньо після вчинення ДТП, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, перебування на його утриманні малолітньої дитини, що він має позитивні характеристики з місця проживання та роботи, відсутні обтяжуючі покарання обставини та претензії зі сторони потерпілих, відповідно до висновку досудової доповіді, ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі, оскільки всі ці обставини були враховані судом першої інстанції при призначені ОСОБА_4 покарання, з урахуванням чого йому призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
Щодо доводів у касаційній скарзі про те, що висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у ОСОБА_4 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, є неспроможним, то Суд зазначає наступне.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілим, демонструє готовність понести заслужене покарання. Як убачається з вироку, ОСОБА_4 вину свою визнав частково, дав показання, які не свідчать про його готовність понести заслужене покарання. З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги у цій частині не є обґрунтованими.
Доводи у касаційній скарзі ОСОБА_4 про те, що:
- для відшкодування завданої шкоди, він взяв в борг під відсотки значні суми коштів, які виплачує та необхідно виплачувати надалі;
- дружина ОСОБА_4 вагітна та не матиме можливості надалі працювати;
- засуджений під час відбування іспитового строку дотримувався покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК, адміністративні та кримінальні правопорушення не вчиняв, дотримувався заборони керувати транспортними засобами;
- нещодавно тяжко перехворів, в цілому не спростовують правильності висновків суду першої й апеляційної інстанцій у частині призначеного ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, без застосування положень статей 75,76 КК.
Із наявної у Суду провадженні за скаргою, копії довідки виконавчого комітету Монастирищенської міської ради від 20 грудня 2021 року, долученої до матеріалів касаційної скарги захисником ОСОБА_7 , зазначено, що ОСОБА_4 з дружиною та сином проживають з батьками, які є працездатними за віком.
Щодо доводів ОСОБА_4 про те, що у нього виявлено небезпечне захворювання, яке у разі відсутності належного та професійного лікування становить реальну загрозу його життю та здоров`ю, то відповідно до ст. 537 КПК питання про звільнення від покарання за хворобою належить до питань, які можуть вирішуватися місцевим судом під час виконання вироку у порядку, передбаченому ст. 539 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином при вирішення питання щодо застосування положень, передбачених ст. 75 КК, законодавцем передбачено з`ясування питань та врахування тяжкості вчинення злочину, особи винного та обставин справи.
Саме з урахуванням тяжкості вчиненого, обставин справи, непоправних наслідків, які настали, судами обґрунтовано не було застосовано положень ст. 75 КК щодо звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання. Приймаючи до уваги вищезазначене, Суд також не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимог касаційної скарги в цій частині та звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК.
Суд вважає необґрунтованими посилання у скарзі засудженого на те, що його двічі покарано за одне й теж кримінальне правопорушення в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, оскільки в період з 21 вересня 2020 року по 05 липня 2021 року він вже відбув частину цього додаткового покарання, а саме більше 9 (дев`яти) місяців, що підтверджується ухвалою апеляційного суду від 20 серпня 2020 року в цьому провадженні, та у зв`язку з постановленням ухвали апеляційного суду від 08 листопада 2021 року йому необхідно знову відбувати це додаткове покарання загальним строком 3 (три) роки і 9 (дев`ять) з половиною місяців, що суперечить положенням ст.61 Конституції України, ст.19 КПК, ст.55 КК.
Як убачається з наданої копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду від 08 листопада 2021 року, суд апеляційної інстанції прийняв рішення про залишення без змін вироку суду першої інстанції від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 в частині призначеного основного покарання за ч.2 ст.286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Рішення суду апеляційної інстанції про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки 9 (дев`ять) місяців або мотиви про необхідність відбування цього додаткового покарання в зазначений строк, в оскаржуваній ухвалі відсутні.
Таким чином, обґрунтування касаційноїскарги немістить доводів, які викликаютьнеобхідність перевіркиїх за матеріаламикримінального провадження, а зкасаційної скаргита наданихкопій судовихрішень убачається, що підставдля задоволенняскарги немає.
Клопотання засудженого про розгляд його скарги з участю захисника та про зупинення виконання судових рішень не можуть вирішуватися на цьому етапі провадження, оскільки такі питання вирішуються судом касаційної інстанції в разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Однак, Суд не знайшов підстав для відкриття провадження за касаційною скаргою у цьому провадженні.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкриттікасаційного провадженняза касаційноюскаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 8 листопада 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженнюне підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3