Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

6 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0004837 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 15 червня 2020 року близько 1 години 50 хвилин він, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , з метою повторного таємного викрадення чужого майна проник у сховище автомобіль Volkswagen Sharan н/з НОМЕР_1 , розбивши скло задніх правих дверей, звідки намагався викрасти майно, належне ОСОБА_8 . Однак злочин до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки після спрацювання автомобільної сигналізації, будучи помічений ОСОБА_8 , був затриманий останнім.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2021 за клопотанням прокурора ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 09.09.2021 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 порушує питання про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний період доби та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які виразилися у недотриманні загальних засад кримінального провадження, зокрема, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, презумпції невинуватості та забезпеченні доведеності вини. Так, прокурор у клопотанні на підтримку обґрунтованості підозри послався на протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 15.07.2020, який у кримінальному провадженні відсутній, а визначені як докази формулювання речові докази,інші матеріали кримінального провадження викликають обґрунтовані сумніви. Упродовж 2021 року кримінальне провадження, взагалі, не розглядається, а розглядаються лише клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у розумінні визначення поняття обґрунтована підозра, захисник вказує на недопустимість доказів у кримінальному провадженні, якими вважає постанову слідчого про відібрання зразків для проведення експертизи відбитків пальців рук обвинуваченого, які, на його переконання, є біологічними зразками і мають відбиратися в порядку, передбаченому, ст.245 КПК України, на підставі постанови прокурора або ухвали слідчого судді. Внаслідок вказаних порушень стверджує про недопустимість висновку експерта, об`єктом дослідження якого були сліди пальців рук.

Також вказує на порушення під час досудового розслідування права ОСОБА_7 на захист, що підтверджується заявою останнього без дати про відмову від захисника, призначеного за рахунок держави, у зв`язку з тим, що він бажає скористатись послугами іншого захисника, та постановою слідчого про відмову від захисника, в якій зазначено про відмову від захисника ОСОБА_10 . Вказані обставини, на переконання захисника, свідчать про те, що ОСОБА_7 бажав скористатись послугами іншого захисника, який до направлення кримінального провадження до суду так і не був залучений.

З урахуванням положень ст.ст.177, 178, 194 КПК України, практики ЄСПЛ, вказує на відсутність ризиків, що суди обов`язково мають обґрунтовувати неможливість застосування альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів, на чому наголосив ЄСПЛ у справах Мамедова проти Росії, Хайдерінов проти України. У клопотанні прокурор не навів конкретних фактів, які б підтверджували існування ризику переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, а притягнення у минулому до кримінальної відповідальності не дає підстав вважати, що ОСОБА_7 буде переховуватися від суду. Виключно ж тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого особа підозрюється, недостатня для ствердження про існування ризику втечі, стороною обвинувачення мають бути доведені також інші обставини (рішення ЄСПЛ у справах Панченко проти Росії, Свершов проти України). Обвинувачений позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як всі речові докази вилучені, не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а так само не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

Крім того, захисник зазначає про порушення вимог кримінального процесуального закону, якими регламентовано порядок вручення клопотання про обрання запобіжного заходу, яке вручено безпосередньо перед початком судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, які були враховані при обранні ОСОБА_7 запобіжного заходу і які не зменшились, а саме, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. При цьому підстав для зміни запобіжного заходу за відсутності достатніх стримуючих факторів для обвинуваченого, які б запобігали цим ризикам, встановлено не було.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення, чим захисник намагається довести відсутність обґрунтованої підозри. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував обставини і тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, звільнився у зв`язку з відбуттям покарання у січні 2020 року, і знову обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у червні 2020 року, тяжкість покарання, яка загрожує у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк до 6 років, відсутність джерела доходу та міцних соціальних зв`язків.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений, який є судимим, не має роботи та сім`ї, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що при постановленні ухвали суд першої інстанції визначив розмір застави, який не є непомірним і може бути внесений у будь-який момент з метою забезпечення виконання обвинуваченим відповідних обов`язків. Тобто суд першої інстанції вирішив питання про можливість застосування до ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення про наявність ризику втечі виключно тяжкістю покарання, а так само в ухвалі відсутні висновки про наявність ризиків знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
В розпорядженні суду апеляційної інстанції відсутні дані про недотримання судом процедури вручення стороні захисту клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою в передбачений ч.2 ст.184 КПК України строк, тобто не пізніше ніж за три години до початку його розгляду. Разом з тим, вказана обставина не є передбаченими ч.ч.1, 2 ст.194 КПК України підставами для відмови в задоволенні клопотання.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартоюзалишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3