Номер провадження: 11-сс/813/43/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ПП «Мода» ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Київської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2021 року про відмову у задоволенні клопотання прокурора у арешті майна, у кримінальному провадженні №0000073, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.10.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.3 ст.15 ч.4 ст.190КК України
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
До слідчого судді Київського районного суду м. Одеси завернувся прокурор Київської окружної прокуратури ОСОБА_6 із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000073 від 24.10.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.3 ст.15 ч.4 ст.190КК України, а саме на земельну ділянку загальною площею 1,1001га, за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :31:002:0080), яка передана у строкове користування строком на 49 років для експлуатації, обслуговування нежитлової будівлі адміністративного призначення та благоустрою території ПП «Мода» (Код ), із забороною права користування вказаною земельною ділянкою та проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора.

Слідчий суддя своє рішення обґрунтував тим, що клопотання прокурора не мотивоване, в матеріалах справи відсутня частина документів на підтвердження обставин викладених у клопотанні, а також слідчий суддя зазначає, що у клопотанні не зазначено підстави виникнення необхідності накладення арешту на майно фактично через два роки після визнання земельної ділянки речовим доказом.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі прокурор окружної прокуратури ОСОБА_6 вважає ухвалу слідчого судді незаконною та такою, яка підлягає скасуванню, оскільки слідчим суддею не приділено належної уваги до доводів клопотання.
На підставі вищевикладеного просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ппрокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку представника ПП «Мода» ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про накладання арешту на майно, у повній мірі дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до мотивувальної частини ухвали, відмовляючи у задоволені клопотання, слідчий суддя виходив з того, що прокурор у клопотанні, формально, виклавши фактичні обставини ймовірного вчинення кримінально-протиправних дій, одним реченням зазначив відповідну мету та завдання арешту майна, яке на думку прокурора, являється в достатній мірі обґрунтованим для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Між тим, по суті, таке посилання прокурора являється нічим іншим, як формальним цитуванням положень КПК України в частині, яка регламентує вирішення питання накладення арешту майна. Також слідчий суддя вважав, що в матеріалах справи відсутня частина документів на підтвердження обставин викладених у клопотанні, відсутні: відомості щодо права власності на вказану земельну ділянку; актуальні відомості щодо стану досудового розслідування; а також слідчий суддя зазначає, що постанова про визнання земельної ділянки речовим доказом винесена ще 27.11.2019 року, разом з тим у клопотанні не зазначено підстави виникнення необхідності накладення арешту на майно фактично через два роки після визнання земельної ділянки речовим доказом.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками слідчого судді з таких підстав.
Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частина 3 зазначеної статті 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В клопотанні про арешт майна, згідно приписів п.1 ч.2 ст.171 КПК України, повинні бути зазначені підстави та мету відповідно до положень ст.170 КПК України, та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовують доводи клопотання.

З клопотання прокурора вбачається, що слідчим відділом Одеського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000073 від 24.10.2018 року за фактом внесення недостовірних відомостей посадовими особами ПП «Мода» до проектної документації з будівництва «Нове будівництво 16 24 поверхового 4 х секційного житлового будинку з торгово офісними приміщеннями та підземним паркінгом розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Глушка, 17-А, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

З обставин, викладених у клопотанні вбачається, що використання завідомо підробленого документа ОСОБА_8 , який діяв на підставі договору, доручення та довіреності від 29.08.2016 в інтересах ПП «Мода», стало підставою для прийняття Одеською міською радою рішення №1167-VII від 21.09.2016 року «Про надання дозволу ПП «Мода» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації, обслуговування нежитлової будівлі адміністративного призначення та благоустрою території» та у подальшому, на підставі рішення Одеської міської ради №1669-VII від 08.02.2017 року вказану земельну ділянку передано в оренду ПП «Мода».

Зі змісту клопотання про накладення арешту на майно вбачається, що прокурор просив з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні накласти арешт на земельну ділянку загальною площею 1,1001га, за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :31:002:0080), яка передана у строкове користування строком на 49 років для експлуатації, обслуговування нежитлової будівлі адміністративного призначення та благоустрою території ПП «Мода» (Код ), із забороною права користування вказаною земельною ділянкою та проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці.

У доданій до клопотання постанові слідчого від 27.11.2019 року про визнання вказаної земельної ділянки речовим доказом у даному кримінальному провадженні, слідчий зазначив, що земельна ділянка є предметом кримінальних правопорушень та має доказове значення в рамках цього кримінального провадження.
Разом з тим, відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Прокурор не виклав у клопотанні та не зміг пояснити під час апеляційного розгляду, яким чином арешт земельної ділянки, яка перебуває у власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, буде сприяти збереженню земельної ділянки як речового доказу та яким чином зазначена земельна ділянка є предметом кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358 та ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що предметом злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України є: 1) посвідчення або інший документ, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією незалежно від форми власності, громадянином-підприємцем, приватним: нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків; 2) печатки, штампи, бланки підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, інші офіційні печатки, штампи, бланки.

Та обставина, що земельна ділянка, за версією органу досудового розслідування, перейшла в користування ПП «Мода» з недотриманням діючого законодавства, а також за допомогою можливого використання завідомо підробленого документу, наданого для укладання договору оренди земельної ділянки між Одеською міською радою та ПП «Мода», який був укладений на підставі рішення Одеської міської ради від 08.02.2017 року №1669-VII, не свідчить про те, що вказана земельна ділянка є предметом злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, оскільки в даному випадку предметом цього злочину можуть бути тільки завідомо підроблені документи, які надавалися укладення договору оренди.

Апеляційний суд звертає увагу, що тільки після доведення в судовому порядку факту вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, можливе ініціювання питання про розірвання договору оренди земельної ділянки в порядку господарського судочинства.

Що стосується доводів клопотання про те, що земельна ділянка, яка визнана органом досудового розслідування речовим доказом, є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, оскільки нею заволоділи в результаті вчинення злочину, також є безпідставними, оскільки органом досудового розслідування, з урахуванням правової кваліфікації кримінального провадження, розглядається версія щодо незакінченого замаху на шахрайське заволодіння майном, а саме земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді м. Одеси.

Разом з цим, з доданих представником ПП «Мода» копій судових рішень вбачається, що рішенням Господарського суду Одеської області від 31.10.2019 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, відмовлено в задоволені позову Одеської міської ради до ПП «Мода» про розірвання договору оренди вказаної земельної ділянки.

Таким чином, на теперішній час земельна ділянка загальною площею 1,1001га, розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :31:002:0080) перебуває у власності територіальній громади м. Одеси, а ПП «Мода» на законних підставах володіє вказаною земельною ділянкою на праві оренди, доки протилежне не буде доведено в судовому порядку.

За таких умов, відсутні підстави вважати, що земельна ділянка вибула з власності територіальній громади м. Одеси, або може бути в подальшому відчужена без згоди власника, що свідчить про необґрунтованість доводів клопотання про необхідність накладення арешту на земельну ділянку з метою запобігання відчуження, пошкодження, псування, знищення, або перетворення вищезазначеного об`єкту нерухомого майна.

Доводи прокурора, що арешт майна необхідний також з метою запобігання його використання всупереч встановленого законом порядку проведення будівельних робіт, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими, оскільки заборона використання майна як захід забезпечення кримінального провадження, не входять до завдань кримінального провадження, визначених ст.2 КПК України, та ці питання, у разі існування порушень отримання дозволів та проведення будівельних робіт, мають вирішуватися компетентними органами виконавчої влади шляхом заходів реагування в межах компетенції, або в порядку адміністративного судочинства, що в даний час і відбувається, чого не заперечував прокурор.

Також, враховуючи те, що жодній посадовій особі Одеської міської ради, яка є представницьким органом територіальної громади, у власності якої перебуває майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не пред`явлено підозру у даному кримінальному провадженні та не внесено відомості щодо таких осіб до ЄРДР, такі особи не є ні підозрюваними, ні обвинуваченими, ні особами, які в силу закону повинні нести цивільну відповідальність за дії підозрюваного (обвинуваченого), а тому на зазначене майно, відповідно до вищенаведених положень кримінального процесуального закону, не може бути накладено арешт з метою забезпечення цивільного позову.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на земельну ділянку, яка є власністю територіальної громади м. Одеси, , а тому у бідь-якому випадку не може бути відчужена без згоди власника, та на теперішній час на законних підставах перебуває в користуванні ПП «Мода», та яка з урахуванням предмету доказування у даному кримінальному провадженні не має доказового значення, а тому не є речовим доказом у розумінні ст.98 КПК України, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховую наведене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для арешту майна у цьому кримінальному провадженні на день розгляду клопотання, оскільки прокурор не довів наявності достатніх підстав для накладення арешту на майно, що вказує на необґрунтованість апеляційної скарги прокурора.
Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив
Апеляційну скаргу прокурора Київської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2021 року про відмову у задоволенні клопотання прокурора у арешті майна, у кримінальному провадженні №0000073 від 24.10.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.3 ст.15 ч.4 ст.190 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4