Справа № 530/66/21
Номер провадження 1-кп/530/42/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"26" серпня 2021 р. Зіньківський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Зіньків Полтавської області обвинувальний акт та додані до нього документи, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000365 від 02.12.2020 року відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Львів, зареєстрований в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше судимого: 07.10.2020 року Трускавецьким міським судом Львівської області за ч.1 ст. 185 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік ( вирок набрав чинності 09.11.2020 року), 05.01.2021 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 15 , ч. 2 ст. 185, ст.70,ст. 71, ст.72 КК України до 2 (двох ) років 2 (двох ) місяців позбавлення волі, у вчиненні кримінальних правопорушень - кримінального проступку та злочинів, передбачених ч.2 ст. 185; ч.1 ст. 357; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 , будучи засудженим вироком Трускавецького міського суду Львівської області 07.10.2020 р. за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. І ст.185 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбуття покарання із встановленням іспитового строку 1 рік та 05.01.2021 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 15 , ч. 2 ст. 185, ст.70,ст. 71, ст.72 КК України до 2 (двох ) років 2 (двох ) місяців позбавлення волі на шлях виправлення не став та знову вчинив умисні кримінальні правопорушення за наступних обставин:
Так, 23.11.2020 р. близько 12 години ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні столової Зіньківського ліцею ім. М.К.Зерова за адресою: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 20, Полтавської області, реалізовуючи свій протиправний умисел спрямований на власне незаконне збагачення, з корисливою метою, шляхом вільного доступу з жіночої сумочки, повторно, таємно викрав гаманець рожевого кольору вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №365/20 від 05.01.2021 р. становить 147 (сто сорок сім) гривень 60 (шістдесят) копійок в якому знаходились грошові кошти в сумі 700 гривень, які належать потерпілій ОСОБА_5 .
Викраденим майном підозрюваний ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій майнової шкоди на загальну суму 847 (вісімсот сорок сім) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, ОСОБА_4 , вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 23.11.2020 близько 12 години ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні столової Зіньківського ліцею ім. М.К.Зерова за адресою: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 20, Полтавської області, реалізовуючи свій протиправний умисел спрямований на власне незаконне збагачення, з корисливою метою, шляхом вільного доступу з жіночої сумочки, яка належить ОСОБА_5 , таємно викрав банківські картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , що належать потерпілій ОСОБА_5 та які згідно із ст.1 Закону України «Про інформацію», п.п.1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст.1, п.15.2 ст.15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч.4 ст.51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», «Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010, є різновидом офіційних документів та можуть бути предметом кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.357 КК України.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.357 КК України.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 23.11.2020 р. о 12 годині 30 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк», який розташований за адресою: м.Зіньків вул.Воздвиженська, 65, Полтавської області, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливою метою, повторно, з викрадених ним у ОСОБА_5 банківських карток банку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 намагався таємно викрасти грошові кошти в сумі 2000 грн. (по 1000 грн. з кожної банківської картки), але свої злочинні дії довести до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, а саме здійснив невірне ведення пін-коду при спробі зняття грошових коштів з викрадених ним банківських карток, після чого з місця вчинення злочину пішов у невідомому напрямку.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, ОСОБА_4 , вчинив злочин, передбачений ст.ст.15 ч.2,185 ч.2 КК України.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження, суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, судом перш за все, враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національним і європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Згідно із ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких, суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_4 , свою вину визнав повністю. Будучи допитаним в судовому засіданні, дав покази аналогічні описовій частині вироку.

Потерпіла, ОСОБА_5 , будучи допитаною в судовому засіданні, дала покази аналогічні описовій частині вироку.

Прокурор в судовому засіданні, в зв`язку з тим, що обвинувачений вину у вчиненому злочині визнав повністю за обставин викладених в обвинувальному акті, запропонував визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Відповідно до вимог частини третьої статті 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення частини третьої статті 349 КПК України, роз`яснені судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом було визнано недоцільним дослідження показів свідків і інших доказів стосовно фактичних обставин справи, зібраних в ході дізнання та досудового слідства, так як вони правильно усвідомлюються обвинуваченим та іншими учасниками процесу і ніким не оспорюються.
Суд, за згодою всіх учасників судового провадження, обмежився допитом обвинуваченого, ОСОБА_4 і потерпілої ОСОБА_5 , а також дослідив матеріали, які характеризують ОСОБА_4 .Докази по справі не досліджувалися, в зв`язку з тим, що суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів, які ніким не оспорюються.

Органами досудового слідства, дії ОСОБА_4 , кваліфіковано вірно.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, суд, залишаючись безстороннім при оцінці наданих сторонами доказів, у межах дії норм КПК України, оцінивши докази, надані сторонами, вичерпав можливість отримання доказів.
Судом при розгляді справи був забезпечений принцип рівності сторін.
При цьому, суд враховує розяснення, що містяться в п.п.20, 21, 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами).
Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_4 достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення вподальшому скоєння ним кримінальних правопорушень, суд враховує, що він свою вину визнає повністю і вважає цю обставину, такою, що пом`якшує покарання.

Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжуть покарання ОСОБА_4 не виявлено.

Статттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, того, що ОСОБА_4 , скоїв кримінальні правопорушення передбачені ч.1 ст.357, ч.2 ст.185 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, який відноситься до нетяжкого злочину, обставин вчиненого кримінального злочину, конкретні обставини справи, суспільної небезпеки скоєного кримінального злочину, обставин справи та наслідків, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, його ставлення до скоєного,а також особу ОСОБА_4 , який не працює, неодружений, суд вважає, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе в ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Також суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України, оскільки відсутні кілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому необхідно для його виправлення і припинення нових кримінальних правопорушень, призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, що за переконанням суду буде відповідати тяжкості правопорушень і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного». Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому саме такого виду покарання.
Враховуючи викладене, суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , у виді позбавлення волі пропорційним вчинених кримінальних правопорушень та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
Згідно медичних довідок обвинувачений ОСОБА_4 - практично здоровий.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 обрано тримання під вартою.

Речові докази по справі: мобільний телефон.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 15 , ч. 2 ст. 185 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання:

- за ч.2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 15 , ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України вважати ОСОБА_4 засудженим за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до 2 ( двох ) років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 05.01.2021 року призначити остаточне покарання у виді 2 (двох ) років 5 (пяти ) місяців позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити раніше обрану - тримання під вартою.

Рахувати строк відбування покарання перебування ОСОБА_4 з 30 листопада 2020 року, з часу обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, згідно вирокуЗіньківського районного суду Полтавської області від 05.01.2021 року.

Речові докази мобільний телефон, який передано на зберігання ОСОБА_5 залишити у її власності.

Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст.394 КПК України.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1