Провадження №1-в/127/707/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали клопотання засудженого ОСОБА_5 , 1964 року народження, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
В своїй заяві зазначає, що Конституційний Суд України, 17.09.2021, ухвалив рішення, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч.1 ст. 81, ч.1 ст.82 Кодексу в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Вважає, що Конституційний Суд України зазначає, що з метою реалізації ст. 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав своє клопотання.
Захисник ОСОБА_4 підтримав клопотання свого підзахисного та просива його задовольнити. Доповнив, що рішенням Конституційного суду вважаються неконституційним ч.1 ст.ст. 81, 82 КК України з моменту прийняття даного Кодексу, в зв`язку з чим, на думку захисту, ОСОБА_5 вірно поставив питання перед судом про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. У зв`язку із вказаним просив вимоги ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання, оскільки законодавством не передбачено вирішення судом питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі чи заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а суд не може виходити за межі чинного законодавства. Доповнив, що суд не може перебирати на себе повноваження законодавчої влади і тому оскільки законами України не визначено дострокове звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, в задоволенні клопотання слід відмовити. Також зазначив, що Конституційний Суд України, в своєму рішенні від 17.09.2021, зазначає, що з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. Доповнив що Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Просив відмовити в задоволенні, оскільки на даний момент законодавство України не передбачає можливості заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.
Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, дійшов наступного висновку.
Пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Встановлено, що вироком судової колегії з кримінальних справ Херсонського обласного суду від 15 травня 2000 року ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст. 222, п.п. б, г ст. 93, 42 КК України (в редакції 1960 р.) до міри покарання у виді довічного позбавлення волі.
На даний час засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26квітня 2002року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст.82КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.
Відповідно до ч. 1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.
Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Призначене вироком судової колегії в кримінальних справах Херсонського обласного суду від ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.
На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_5 будь-яким законом не скасована.
Конституційний Суд України, 17.09.2021, ухвалив рішення, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч.1 ст. 81, ч.1 ст.82 Кодексу в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
В своєму рішенні Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на установлення Європейським судом із прав людини факту порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення, та з урахуванням того, що ч.2 ст.28 Конституції України є тотожною ст. 3 Конвенції, Конституційний Суд України вважає, що встановлене Кодексом покарання у вигляді довічного позбавлення волі як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України. Конституційний Суд України вказує, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням. Конституційний Суд України зазначає, що з метою реалізації ст. 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. При цьому потрібно враховувати, що заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно-дострокового звільнення.
Також, Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст.81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.
У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
Суд також зазначає, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відсутні.

Керуючись вимогами ч.5 ст. 80, ст.ст. 81,82 КК України, ст. 395, п.2 ч.1 537, 539, КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , 1964 року народження, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: