Справа № 738/429/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/639/21
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 29 січня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000043, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 25 червня 2021 року щодо:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, с. Березна, Менського району, Чернігівської області, громадянина України, з повною середньою освітою, розлученого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 25 червня 2021 року ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні, пов`язані із залученням експертів у загальній сумі 13 076,00 грн.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_11 залишено без розгляду.

Скасовано арешт, що був накладений на підставі ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 02 лютого 2021 року на речовий доказ: велосипед синього кольору, який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у володінні ОСОБА_12 , що знаходиться на майданчику для тимчасового зберігання транспортних засобів ГУНП в Чернігівській області та повернути це майно ОСОБА_7 .

Скасовано арешт, що був накладений на підставі ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 лютого 2021 року на речовий доказ: автомобіль Opel Vivaro реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться на майданчику для тимчасового зберігання транспортних засобів ГУНП в Чернігівській області та повернути це майно ОСОБА_11 .

Питання про речові докази вирішено відповідно до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи, доведеність вини, фактичні обставини справи та кваліфікацію дій свого підзахисного, просить вирок суду змінити, призначити останньому покарання із застосуванням положень ст.. 75 КК України. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при призначенні ОСОБА_11 судом першої інстанції покарання в повній мірі не було враховано, що відповідно до досудової доповіді органу пробації ймовірність вчинення повторного правопорушення є низько і виправлення ОСОБА_11 можливе без позбавлення волі або обмеження на певний строк та останній не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб. Апелянт також вважає, що місцевим судом не було враховано, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину та повнолітнього сина, який навчається та повністю знаходиться на його утриманні. Вказує, що малолітній син проживає з обвинуваченим, оскільки останній розлучений і за рішенням суду сини залишені проживати саме з ОСОБА_11 .

Захисник вважає, що судом не було враховано позицію потерпілого ОСОБА_13 , який являється рідним братом загиблої та висловлював позицію від себе та двох інших сестер загиблої, відносно необхідності призначення покарання саме з застосуванням положень ст.. 75 КК України. Звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_7 , який наполягав на суворій мірі покарання був співмешканцем загиблої.

Крім того, на переконання апелянта, суд мав критично поставитися до позиції потерпілого ОСОБА_7 в судових дебатах щодо призначення покарання, оскільки між ним та обвинуваченим 10 червня 2021 року було укладено договір про відшкодування шкоди. Потерпілий підписав заяву на адресу Менського районного суду Чернігівської області про відшкодування шкоди заподіяної наслідками вчинення злочину і те, що він, ОСОБА_7 просить при призначенні покарання ОСОБА_11 застосувати положення ст.. 75 КК України.

Захисник вказує, що в ході судових дебатів, державний обвинувач, на підставі всіх обставин справи та позиції обвинуваченого, вважав за можливе при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 застосувати положення ст.. 75 КК України.

Крім того, апелянт вважає, що зменшення обсягу пред`явленого обвинувачення в частині кількості порушених пунктів ПДР України, також зменшують рівень суспільної небезпечності дій обвинуваченого та не були враховані при ухваленні вироку.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 просить залишити її без задоволення, а вирок без змін.

Суд першої інстанції встановив, що 28 січня 2021 року о 19 годині 15 хвилин, ОСОБА_11 , керуючи транспортним засобом Opel Vivaro реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Р12 «Чернігів-Мена-Сосниця-Грем`яч» у напрямку з міста Мена Чернігівської області до селища Березна Менського району Чернігівської області.

На 38 км + 840 м вказаної автодороги, за межами населеного пункту, за 300 м до АЗС «Манго», розташованої по вулиці Гагаріна, 2Е в селищі Березна Менського району Чернігівської області, на неосвітлювальній ділянці дороги, ОСОБА_11 порушив правила безпеки дорожнього руху - пункт 12.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, а саме: негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу під час виникнення небезпеки для руху у вигляді велосипедистки ОСОБА_12 , що рухалася у попутному напрямку, яку об`єктивно був спроможний виявити, та здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_12 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедистці ОСОБА_12 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, від яких остання померла на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Порушення ОСОБА_11 пункту 12.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 є причиною та умовою виникнення дорожньо-транспортної пригоди та знаходиться в прямому причинному зв`язку із наслідками у вигляді смерті потерпілого, які наступили в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який поклався на розсуд суду щодо вирішення апеляційної скарги сторони захисту, позицію потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, як і кваліфікація дій обвинуваченого, тому в цій частині вирок не перевіряється.

При перевірці вироку в частині призначеного покарання за доводами апеляційної скарги сторони захисту в частині прохання пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, шляхом звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням суд знаходить їх достатньо переконливими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_11 покарання, місцевий суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив необережний тяжкий злочин, на обліках у лікаря-нарколога, у лікаря-психіатра не перебуває, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, офіційно не працевлаштований, отримує дохід від надання послуг з перевезень та закупівлі товарів, до адміністративної відповідальності не притягувався, згідно з досудовою доповіддю від 23 квітня 2021 року, підготовленою Менським районним сектором філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області, наданий висновок про низьку ймовірність вчинення повторного правопорушення та зазначено, що виправлення ОСОБА_11 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб. Судом також взято до уваги думку потерпілих та враховано обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_13 , добровільне часткове відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_7 та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що норми чинного КК України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну, протиправному діянню, реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорт, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про вид покарання для обвинуваченого, правильно обрав його саме у виді позбавлення волі. Разом з тим, місцевий суд вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував усі обставини, що характеризують особу винного та пом`якшують його покарання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років суд вправі прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_11 повністю визнав свою вину і розкаявся у вчиненому, висловлює щирий жаль з приводу вчиненого, продемонстрував дійове каяття та бажання спокутувати свою провину, що виразилось у відшкодуванні моральної шкоди потерпілому ОСОБА_13 та частковому відшкодуванні моральної шкоди потерпілому ОСОБА_7 . Крім того, ОСОБА_11 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, потерпілий ОСОБА_13 в ході судового провадження, висловлював свою позицію та прохання щодо звільнення ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу і на інші обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_11 розлучений та на його утриманні знаходяться двоє синів, один з яких є малолітнім, а інший хоча і являється повнолітньою особою, однак продовжує навчання.

Крім того, колегія суддів відносно позиції потерпілого ОСОБА_7 щодо призначеного обвинуваченому покарання бере до уваги наступне.

Згідно матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду в суді першої інстанції між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 10 червня 2021 року було укладено договір про добровільне відшкодування завданої моральної шкоди і потерпілим було складено та підписано, адресовану місцевому суду, заяву з проханням застосувати до ОСОБА_11 ст.. 75 КК України. Однак, в ході судових дебатів в суді першої інстанції потерпілий просив призначити покарання у виді позбавлення волі.

В ході апеляційного розгляду, ОСОБА_7 пояснював зміну своєї позиції з вказаного питанням тим, що при написанні заяви він не зрозумів її наслідків. Однак, в ході апеляційного розгляду було встановлено, що підписання договору та вказаної заяви відбувалося за присутності їх захисників, що свідчить про наявність можливості у сторін на той момент отримання юридичної консультації у разі нерозуміння суті підписаних документів та надає підстави вважати, що сторони попередньо узгодили всі питання, як між собою, так і з своїми захисниками.

При оцінці позиції потерпілого ОСОБА_7 щодо міри покарання ОСОБА_11 , колегія судів також враховує, що згідно укладеного між ними договору, обвинувачений частково сплатив грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, а іншу частину має сплатити частинами на протязі деякого часу.

З даного питання судова колегія бере до уваги позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15 грудня 2020 року (справа №752/17832/14-ц). Відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення потерпілої сторони.

Враховуючи розмір коштів, які були сплачені обвинуваченим в рахунок спричиненої шкоди, позицію потерпілих, а також позицію державного обвинувача, який в суді першої інстанції підтримував вимогу, щодо необхідності звільнення ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням, а в ході апеляційного розгляду, поклався на розсуд суд, тобто фактично не заперечував проти вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що відбування покарання ОСОБА_11 у виді позбавлення волі позбавить його родину достатнього матеріального забезпечення і може негативно позначиться на його сім`ї, що в свою чергу може призвести до недосягнення мети покарання, яка передбачає не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_11 положень ст. 75 КК України, тобто для його звільнення від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованими і колегія суддів вважає , що конкретні обставини справи, дані про особу ОСОБА_11 , його поведінка, дають підстави вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч.1 ст. 407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід задовольнити, а вирок Менського районного суду Чернігівської області від 25 червня 2021 року відносно ОСОБА_11 необхідно змінити і звільнити останнього на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з покладенням на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 25 червня 2021 року щодо ОСОБА_11 змінити.

Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення полі з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті цей вирок - залишити без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4