Справа № 462/3095/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/725/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2021 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені №0000302 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10.06.2021 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання та призначити йому іспитовий строк терміном 2 (два) роки з покладенням на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 29.04.2020 року, а саме на автомобіль марки Audi A4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. кримінального провадження 74-75) - скасувати.
Стягнути з ОСОБА_6 у дохід держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз:
-судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № 15/2/522 від 14.05.2020 року у розмірі 1 634 грн. 50 коп;
-судової транспортно-трасологічної експертизи № 15/2/523 від 15.05.2020 року у розмірі 1 961 грн. 40 коп.;
-судової автотехнічної експертизи № 15/2/579 від 18.05.2020 року у розмірі 1 634 грн. 50 коп.
Вирішено питання речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 , 24.04.2020 року, близько 14 год. 20 хв., керуючи автомобілем марки «AUDI А4», реєстраційний номер НОМЕР_1 у м. Львові по вул. Городоцькій та рухаючись у крайній лівій смузі у напрямку вул. Виговського, поблизу будинку № 162, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 46 від 23.01.2019 року, а саме: п.п. 1.5; 2.3 «б», «д», 18.1 та 18.4, які виразилися у тому, що він, керуючи технічно-справним транспортним засобом, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у сусідній правій смузі руху зменшував швидкість та зупинився інший транспортний засіб - не зупинився та не дав дорогу пішоходу, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, наїзду керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , яка з права на ліво переходила дорогу по нерегульованому пішохідному переході. У результаті порушення водієм ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху, пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді важкої поєднаної травми тіла, тупої відкритої черепно-мозкової травми, тупої травми живота із розривом печінки, селезінки, закритого перелому правої стегнової та правої малогомілкової кісток, що привело до травматичного шоку та спричинили смерть потерпілої.
На вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати даний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 3 роки.
В обґрунтування покликається на те, що суд не зважаючи на те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, в результаті його дій настали тяжкі наслідки у вигляді смерті особи, не відшкодував шкоди потерпілому, призначив покарання ОСОБА_6 в межах санкції ст. 286 ч. 2 КК України та безпідставно, керуючись ст. 75 КК України, звільнив його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового терміну.
Покликання суду на такі обставини, як визнання вини та щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, висновок органу пробації про його низький ризик вчинення кримінального правопорушення, якими суд першої інстанції обґрунтовував можливість застосування вимог ст. 75 КК України, необхідно враховувати як пом`якшуючі обставини при призначенні покарання ОСОБА_6 у межах санкції ст. 286 ч. 2 КК України.
Окрім того, судом не мотивовано під ставність не застосування додаткового покарання стосовно ОСОБА_6 , не зважаючи на об`єктивну сторону вчинення злочину грубе порушення Правил дорожнього руху та його наслідків.
На вирок суду окрім прокурора, апеляційну скаргу подав потерпілий ОСОБА_9 , в якій просить скасувати даний вирок в частині звільнення ОСОБА_6 на підставі ст.75 КК України від відбування покарання та призначення йому іспитового строку терміном 2 (два) роки з покладенням обов`язків відповідно до ст.76 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України- 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. У решті зазначений вирок просить залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, покликається на те, що суд приймаючи рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд його належним чином не обґрунтував і послався, на ті ж самі обставини, що врахував при обранні виду та розміру покарання. Оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що існують обставини, які у своїй сукупності дають підстави для звільнення засудженого від відбування покарання.
Також суд не надав належної оцінки встановленій ним обставині, що ОСОБА_6 у населеному пункті при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, грубо порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху України, а саме: п.п. 1.5, 2.3 «б», «д», 18.1 та 18.4 які виразилися у тому, що він, керуючи технічно-справним транспортним засобом, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у сусідній правій смузі руху зменшував швидкість та зупинився інший транспортний засіб - не зупинився та не дав дорогу пішоходу, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, наїзду керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 . Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до ст.. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я належить до найвищих соціальних цінностей. Також суд повною мірою не врахував і не мотивував, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню ним нових злочинів за умови звільнення його від відбування основного покарання.
Прокурор в судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив таку задоволити з підстав викладених у ній.
Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримав, просив таку задоволити.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого заперечили, просили такі залишити без задоволення.
Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну вимоги, просив ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання, позицію потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, позицію обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 про залишення апеляційних скарг прокурора та потерпілого без задоволення, а вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_10 , за встановлених та викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, і ці висновку суду ніким не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, за який він засуджений, в обсязі висунутого йому обвинувачення, та не оспорював фактичні обставини кримінального провадження.
Що ж до доводів прокурора та потерпілого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Як зазначено в ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до положень ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Визначені уст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно із вимогами ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більш п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Такі правові позиції Верховного Суду щодо призначення покарання за ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням ст.75 КК України викладені у постановах від 26.05.2020 року у справі №523/12810/15-к, від 06.08.2020 року у справі №155/1064/18.
Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Зі змісту апеляційної скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
З матеріалів кримінального провадження випливає, що, призначаючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.50, 65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості злочину, який вчинено з необережності, дані про його особу, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, висновки органу пробації, згідно якого ОСОБА_6 має низький ризик вчинення кримінального правопорушення, а також те, що останній визнав свою вину повністю, висловив щире каяття у скоєному.
Апеляційний суд під час розгляду справи також бере до уваги поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , який визнав вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину та частково здійснює відшкодування потерпілому матеріальної шкоди. Також апеляційний суд бере до уваги, що цивільний позивач у судовому засіданні не підтримав поданий цивільний позов та просив його залишити без розгляду.
Урахувавши ці конкретні обставини справи, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин з необережності, дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, виходячи з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, реалізуючи принципи законності, справедливості та індивідуалізації покарання, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства з призначенням покарання у виді позбавлення волі та звільнити його від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.
При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, та вважає за недоцільне застосування до винного додаткового покарання, оскільки наявність у останнього водійських прав необхідне йому для працевлаштування та забезпечення можливості відшкодування потерпілому завданої шкоди.
Застосоване до ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає спів мірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів, а тому відповідає меті покарання й загальним засадам призначення покарання, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, оскільки за умови проведення із обвинуваченим відповідних профілактичних заходів та контролю за його поведінкою може бути досягнуто його виправлення.
Доводи прокурора та потерпілого про те, що судом недостатньо враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є безпідставними, оскільки ці обставини були враховані судом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 частково відшкодовує потерпілому завдану шкоду, що підтверджується долученими копіями банківських квитанцій та розпискою про отримання коштів від 10.08.2020 року.
Колегії суддів зазначає, що апеляційна скарга прокурора та потерпілого не містить переконливих доводів про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також не містить обставин, які б свідчили про необхідність виправлення ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства, які б із урахуванням положень ст.413, 414, 420 КПК України давали підстави для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку лише з підстав того, що судове рішення, на думку апелянтів, необґрунтовано.
З огляду на викладене вище, висновок суду першої інстанції про можливість застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_6 , є обґрунтованим і вмотивованим, а доводи, наведені прокурором та потерпілим в апеляційних скаргах, зворотне не доводять.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено підстав, визначених ст.420 КПК України, за наявності яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок, зокрема за наявності порушень вимог ст.374 КПК України, як про це стверджують апелянти.
Так, судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку викладено формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним. На підставі аналізу доказів судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за відповідною нормою закону України про кримінальну відповідальність, за якою особу піддано кримінальній відповідальності та визнано винною, повністю відповідає сформульованому обвинуваченню, визнаному судом доведеним.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Отже, висновок суду першої інстанції про можливість застосування положень ст. 75 КК до ОСОБА_6 колегія суддів вважає обґрунтованим і вмотивованим, а доводи прокурора та потерпілого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості - непереконливими.
Таким чином апеляційні скарги прокурора та потерпілого слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.
Керуючисьч. ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4