ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/777/22 Справа № 185/4716/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2021 року у кримінальному провадженні №0000065 стосовно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернівки Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10

ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді арешту на строк 4 місяці з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Зазначеним вироком ОСОБА_6 було визнано винуватим у тому, що він порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому, за наступних обставин.
Так, 09.03.2021 о 14 годині 44 хвилин обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи у стані наркотичного (канабіноїдного) сп`яніння, керуючи технічно справним транспортним засобом автомобілем марки «BMW 318 І», реєстраційний номер НОМЕР_1 , грубо порушуючи вимоги п. 12.4. та п.12.9 (б) Правил дорожнього руху, слідуючи із перевищенням дозволеної швидкості 118 км/год., здійснював рух по лівій смузі проїзної частини вулиці Дніпровській у місті Павлограді Дніпропетровській області з боку міста Дніпра у напрямку міста Донецька та не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру, не врахував дорожню обстановку і її зміну, при включеному на світлофорному об`єкті у напрямі його руху червоному сигналі світлофора, що забороняє рух, не зупинив керований ним автомобіль марки «BMW 318 І» перед світлофорним об`єктом, та продовжив рух, перетинаючи перехрестя вулиці Дніпровська та вулиці Західнодонбаська, внаслідок чого виїхав на регульоване перехрестя, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Ford Fusion», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , який рухався справа наліво за напрямком руху обвинуваченого на дозволяючий зелений сигнал світлофора від будинку №420 у напрямку вулиці Дніпровська міста Павлограда, після зіткнення автомобіль «Ford Fusion» в некерованому стані виїхав на ліве узбіччя, чим порушив вимоги п.2.9(а), п.8.7.3(е), п.8.10, п.12.4 та п.12.9(б) Правил дорожнього руху України.
Порушення п.8.7.3(е) та п.8.10 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП та наслідками, що настали. Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху Україні обвинуваченим ОСОБА_6 призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкоджений у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, розриву лобкового симфізу, забою сечового міхура з післятравматичною гематомою калитки, що за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більш ніж як 21 день).
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичні обставини справи, правову кваліфікацію своїх дій та розмір моральної шкоди, яка стягнута з нього на користь потерпілого, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості та призначити йому покарання у виді штрафу або інше покарання з застосуванням положень ст. 75, 76 КК України та без позбавлення права керування транспортними засобами.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що він раніше не судимий, має постійне місце роботи та проживання, де характеризується виключно позитивно, одружений має на утримання дитину 2016 року народження, літніх батьків та рідну сестру інваліда дитинства, свою провину визнав у повному обсязі, не оскаржував фактичних обставин справи та не намагався перекласти свою провину на потерпілого, щиро покаявся, вибачився перед потерпілим, в стані наркотичного сп`яніння на момент ДТП не перебував, вчинив нетяжке кримінальне правопорушення, не заперечує проти розміру моральної шкоди, яка визначена судом.
Зазначає, що судом помилково зазначено про те, що він визнав свою провину частково, оскільки він лише зазначав погодився з висновками експертизи у справі та показами експерта у судовому засіданні, якими встановлено наявність порушень ПДР України в діях потерпілого, які до того ж перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП. Вказує, що висновки суду першої інстанції щодо його перебування в стані наркотичного сп`яніння не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки він не вживає будь-яких наркотичних засобів та в той день перевозив в автомобілі свою дружину та дитину, безпосередньо після ДТП вживав заспокійливе, а також, враховуючи ту обставину, що він працює під землею та отримує у зв`язку з цим вітамінні та інші препарати, це могло вплинути на висновок лікаря.
Потерпілий ОСОБА_9 відмовився від своєї апеляційної скарги у зв`язку з чим ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року апеляційне провадження в цій частині закрито.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і з викладених у ній підстав, просили її задовольнити, вирок суду в частині призначеного покарання змінити, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 інше покарання, що не пов`язане з позбавленням волі, або положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбуття покарання з іспитовим строком.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на її необґрунтованість, а вирок суду вважав законним та обґрунтованим у зв`язку з чим просив залишити його без змін.
Потерпілий та його представник підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та просили її задовольнити. Додатково зазначили, що обвинувачений у повному обсязі відшкодував моральну шкоду потерпілому.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок його суворості, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Вказане положення закону повністю кореспондується з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 65 КК України, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. ст. 66-67 КК України.
Як встановлено апеляційним судом, вказані вимоги закону судом першої інстанції було дотримано у повному обсязі.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинене кримінальне правопорушення, суд першої інстанції належним чином врахував, що останній вчинив кримінальний проступок у сфері безпеки дорожнього руху, ступінь суспільної небезпеки та наслідки від його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину. Крім того, судом першої інстанції правильно враховано й ту обставину, що ОСОБА_6 протягом всього судового розгляду лише частково визнавав свою провину, не момент ухвалення вироку не відшкодував збитків потерпілому та не надав жодних доказів на підтвердження того факту, що намагався це зробити. Також суд обґрунтовано врахував і відсутність обставин, що пом`якшують покарання та встановив наявність обставини, що його обтяжує, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані наркотичного сп`яніння і, з урахуванням думки потерпілого, правильно призначив вид та розмір покарання, в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неврахування певних обставин кримінального провадження, а саме того, що він у повному обсязі визнав свою провину та не перебував в стані наркотичного сп`яніння не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами.
Так, згідно технічної фіксації судового засідання суду першої інстанції від 10.08.2021 року, обвинувачений ОСОБА_6 свою провину визнав частково, зазначив, що, якщо б потерпілий ОСОБА_9 зупинився на стоп-лінії, дорожньо-транспортної пригоди не відбулось. Крім того, заперечував факт вживання наркотичних засобів, посилаючись на ту обставину, що він вживав заспокійливе після ДТП.
Суд першої інстанції надав змістовну та обґрунтовану оцінку цим доводам обвинуваченого ОСОБА_6 , спростувавши його версію про наявність провини потерпілого ОСОБА_9 у даній дорожньо-транспортній пригоді, а також, з урахуванням наявного в матеріалах кримінального провадження висновку лікаря щодо проведення медичного огляду ОСОБА_6 на стан сп`яніння (а.с. 93), дійшов вірного висновку про те, що на момент ДТП останній перебував в стані наркотичного сп`яніння.
Таким чином, доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості покарання, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки обраний судом вид і розмір покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
Статтею 414 КПК України як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Натомість, як вже зазначалось вище, в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_6 хоча формально і визнав себе винним, проте, надаючи показання, вказував на те, що закінчував маневр та пришвидшив рух на зелене світло світлофора, в той час, як з висновку експертизи видно та судом встановлено, що останній рухався саме на червоне світло, вказував на невідповідність дій потерпілого ОСОБА_9 вимогам п. 12.3 ПДР України, заперечував щодо перебування в стані сп`яніння, тобто фактично визнавав вину частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як вже було зазначено, обставин які пом`якшують або обтяжують покарання судом не було встановлено. При цьому, судом першої інстанції належним чином враховано й ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, наслідки від його вчинення, зокрема, що ОСОБА_6 рухався зі швидкістю не менше 118 км/год в межах населеного пункту та здійснив виїзд на перехрестя на червоне світло світлофору, чим спровокував ДТП, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого та необхідність його реабілітації, поведінку обвинуваченого протягом розгляду справи судом першої інстанції та його ставлення до скоєного, а саме що він свою провину визнав частково, вказував на неправильність встановлення фактичних обставин справи та заперечував щодо перебування в стані наркотичного сп`яніння, байдуже ставився до відшкодування шкоди потерпілому, під час досудового розслідування та усього судового розгляду справи судом першої інстанції.
Крім цього, суд першої інстанції взяв до уваги й думку потерпілого, який залишив вирішення цього питання на розсуд суду, а тому, з урахуванням вказаних обставин, прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що підстави для звільнення від відбуття покарання у даному випадку відсутні.
Відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, під час апеляційного перегляду справи, апеляційним судом враховується, як обставина, що пом`якшує покарання, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України. В той же час, апеляційний суд враховує те, що обвинувачений, перебуваючи на волі під час розгляду справи судом першої інстанції мав об`єктивну можливість відшкодувати завдані збитки, проте таким правом скористався лише під час апеляційного перегляду справи, що унеможливило врахування зазначеної обставини, як такої, що пом`якшує покарання, а тому, вказане не може слугувати підставою для зміни вироку в цій частині.
За змістом ст. 50 КК України однією з цілей покарання є кара за вчинений злочин, тому у даному випадку, колегія суддів вважає, що підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України відсутні у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги обвинуваченого не підлягають задоволенню.
Крім того, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо призначення покарання без позбавлення права керування транспортними засобами не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки санкцією ч. 1 ст. 286 КК України безальтернативно передбачено призначення такого виду додаткового покарання.
Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду апеляційна скарга обвинуваченого не містить.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.
З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарги обвинуваченого не підлягає задоволенню, а вирок суду має бути залишений без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4