Номер провадження 11-кп/816/780/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

08 вересня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/18070/19 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 11.03.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_10 визнав вину лише під впливом беззаперечних доказів, раніше неодноразово судимий, повернення викраденого майна не відбулося, суд встановив лише одну обставину, яка пом`якшує покарання.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 11.03.2021 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком 1 рік. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати в розмірі 942,06 грн.

Згідно вироку, 04.09.2019 близько 06:00 ОСОБА_10 за попередньою змовою з особою, матеріали справи відносно якої виділені в окреме провадження, з метою таємного викрадення чужого майна проникли до садиби АДРЕСА_2 , звідки намагались викрасти труби із нержавіючоюї сталі у кількості 3-х штук вартістю 2014 грн, що належали потерпілому ОСОБА_9 , однак свій злочинний намір не довели до кінця з причин, незалежних від їх волі, так як були затримані працівниками поліції. 11.11.2019 близько 14:25 ОСОБА_10 з метою таємного викрадення чужого майна, проник до садиби АДРЕСА_2 , звідки намагався викрасти металеві прутки, газовий котел, загальною вартістю 1348,95 грн, що належали потерпілому ОСОБА_9 , однак свій злочинний намір не довів до кінця з причин, незалежних від його волі.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття), відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 185 КК, у виді позбавлення волі строком 1 рік, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги прокурора відносно того, що ОСОБА_10 визнав вину тільки під впливом беззаперечних доказів не знайшли свого підтвердження і є голослівними, так як обвинувачений повністю погодився з пред`явленим йому обвинуваченням на початку судового розгляду одразу після оголошення прокурором обвинувального акта, при цьому фактичні обставини кримінальних правопорушень учасниками судового провадження не оспорювалися, тому суд визнав недоцільним дослідженням доказів щодо цих обставин.

Також є необгрунтованими посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений раніше судимий, оскільки ОСОБА_10 раніше засуджувався вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 20.08.2015 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді арешту строком 4 місяці. Після звільнення 04.04.2016 внаслідок відбуття строку покарання ОСОБА_10 нового кримінального правопорушення протягом року не вчинив (відсутні дані), тому він визнається таким, що не має судимості (п. 5 ч. 1 ст. 89 КК).

Слід зазначити, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних проваджень у разі вчинення особою нового кримінального правопорушення. Судимість має строковий характер і закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше кримінального правопорушення не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т. ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Не можуть бути прийнятими до уваги твердження апеляційної скарги прокурора про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, оскільки єдина та незмінна позиція обвинуваченого протягом розгляду кримінального провадження як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду щодо повного визнання ним своєї вини, об`єктивно вказує на те, що він дає своїй поведінці належну оцінку, висловлює щирий жаль з приводу вчиненого та дійсно готовий нести передбачену законом відповідальність, що також підтверджується згодою обвинуваченого з постановленим відносно нього вироком, в тому числі видом і розміром покарання.

У цьому провадженні щире каяття знаходиться в причинному зв`язку з цілями кримінальних правопорушень, роллю, яку виконував ОСОБА_10 , його поведінкою під час вчинення інкримінованих йому правопорушень та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку діянь та/або небезпечність винуватця, тому пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Жодних вагомих підстав, які б свідчили про сумнівність встановленого судом щирого каяття матеріали кримінального провадження не містять.

Доводи апеляційної скарги прокурора в тій частині, що суд першої інстанції визнав пом`якшуючою покарання обставиною тільки щире каяття не підлягають задоволенню, оскільки визначене ОСОБА_10 покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та його особою, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим правопорушенням, тому в даному випадку формальне не наведення судом у вироку ще однієї пом`якшуючої покарання обставини не є такою істотною помилкою чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які б підлягали виправленню шляхом скасування правильного по суті судового рішення. Варто зауважити, що сторона обвинувачення визнала в обвинувальному акті обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, тому вирок підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 11.03.2021 відносно ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4