Справа № 166/433/20 Провадження № 11-кп/802/462/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.345 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 26 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець і житель АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, непрацюючий, раніше не судимий,
засуджений:

-за ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 15 лютого 2020 року близько 18 год 00 хв він, перебуваючи у міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Доманове» на території Млинівської сільської ради Ратнівського району Волинської області, при слідуванні на в`їзд в Україну в якості пасажира автомобіля, марки «Фольксваген Т4» р.н.з. НОМЕР_1 , діючи всупереч ст.ст.26, 34 Закону України «Про державний кордон України», не виконав законну неодноразово повторювану вимогу прикордонного наряду прослідувати з інспектором митниці для проходження митного контролю, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185-10 КУпАП.
З метою недопущення порушення порядку на території пункту пропуску, а також припинення правопорушення інспектором прикордонної служби 1-ї категорії відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_7 був попереджений, що за невиконання законної вимоги прикордонного наряду його буде притягнуто до адміністративної відповідальності та щодо нього буде застосовано фізичну силу та спецзасоби.
Незважаючи на законні вимоги прикордонного наряду та не реагуючи на зауваження, обвинувачений продовжував свої незаконні дії, що виражалися у висловлюванні нецензурною лайкою на адресу працівників ДПСУ та працівників митниці. Після чого, відповідно до наказу ДПСУ № 200 від 21.10.2003, інспектором прикордонної служби 1-ї категорії ОСОБА_9 спільно з інспектором 1-ї категорії ОСОБА_11 до ОСОБА_7 була застосована фізична сила, що виявилась у загинанні рук за спину.
Виражаючи своє невдоволення діями працівників державної прикордонної служби, які припиняли його протиправні дії, ОСОБА_7 під час супроводу до службового приміщення, умисно, з метою заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, почав чинити опір та схопив ОСОБА_9 за п`ятий палець правої руки, якого стиснув та крутнув, внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому основи нігтьової фаланги п`ятого пальця правої руки, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто вчинив насильство щодо працівника правоохоронного органу.
Прокурор ОСОБА_12 вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає скасуванню, з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що при застосуванні до ОСОБА_7 покарання на підставі ст.75 КК України місцевий суд не врахував, що обвинувачений вчинив умисний злочин проти працівника правоохоронного органу, а саме: прикордонної служби, внаслідок чого потерпілому заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження. Крім того, посилається на те, що ОСОБА_7 вину у вчиненому не визнав та вибачення у потерпілого не попросив. Просить вирок суду скасувати, визнати обвинуваченого винним за ч.2 ст.345 КК України і призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 оскаржує вирок суду у зв`язку з його незаконністю. Звертає увагу на те, що показання потерпілого, надані ним під час судового розгляду та при проведенні слідчого експерименту, суперечать показанням свідків, реальним обставинам та характеру отриманих травм. Посилається на поверхневість та неповноту дослідження судом відеозапису з камер спостереження митного поста «Доманове» Волинської митниці Держмитслужби та ставить під сумнів такий доказ, як висновок судово-медичного експерта № 43 від 26.03.2020. Зауважує, що судом першої інстанції не доведений умисел його підзахисного на вчинення вказаного злочину. З огляду на наведене, просить вирок суду скасувати і ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану ними апеляцію і заперечили апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просили скасувати вирок суду і закрити кримінальне провадження, пояснення прокурора та потерпілого, які апеляцію прокурора підтримали, заперечивши при цьому доводи апеляційної скарги захисника, та просили призначити обвинуваченому більш сувору міру покарання, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно положень ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що при розгляді кримінального провадження суд повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку вказані вимоги закону дотримані у повному обсязі.
Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України та висновки суду про доведеність його винуватості в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, ґрунтуються на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку.

Так, обвинувачений як в суді першої, так і апеляційної інстанцій вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав і пояснив, що у день події разом із знайомими заїхав у пункт пропуску «Доманове» з Республіки Білорусь. Його з автомобіля вивели ОСОБА_9 (зліва) і ОСОБА_11 (справа) та повели під руки далі в зону дії відеокамер, мотивуючи необхідністю проведення особистого огляду. Крім вказаних військовослужбовців, на місці події були ще 5-6 прикордонників й митників. При цьому його руки були весь час позаду. Жодних тілесних ушкоджень потерпілому він не заподіював. Опору не чинив, не пручався й не виривався. На нього накинули капюшон і штовхнули на землю, внаслідок чого він упав, ударившись головою об землю. У цей момент на нього одягнули кайданки. Він не бачив, хто його провів у службове приміщення. У службовому приміщенні він бачив у потерпілого кров, однак на той момент останній уже виходив із приміщення.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, його винуватість підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

Зокрема, місцевим судом допитано та надано оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що в суботу 15 лютого 2020 року близько 18 години на в`їзд в Україну прибув мікроавтобус «Фольксваген» Т-4 із п`ятьма громадянами України: ОСОБА_13 (водій), на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_7 , за водієм ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які вийшли із автомобіля. Проте за вказівкою ОСОБА_7 усі повернулися в транспортний засіб. На його неодноразову пропозицію вийти з автомобіля для проходження особистого огляду із роз`ясненням наслідків невиконання такої вимоги особи відмовилися. При цьому ОСОБА_7 агресивно заперечував, нецензурно лаявся. Біля автомобіля знаходилися ОСОБА_11 , старший зміни митниці ОСОБА_17 , інспектор контрабандного відділу, в.о.начальника ОСОБА_18 та інспектори впс ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . Він та ОСОБА_11 витягнули ОСОБА_7 із автомобіля й почали супроводжувати до службового приміщення прикордонної служби, тримаючи останнього обома руками він за ліву руку (показавши на плече і зап`ястя), а ОСОБА_11 за праву. Перебуваючи від автомобіля на відстані близько 10 м, до них підбіг ОСОБА_21 , намагаючись перешкодити супроводу обвинуваченого, однак його вбік відвів ОСОБА_22 .. ОСОБА_7 у цей момент став вириватися, неочікувано вирвав свої руки із його та ОСОБА_11 рук, при цьому схопив його лівою рукою за пальця й скрутив його. Він, незважаючи на ушкодження, ОСОБА_11 і ОСОБА_23 поклали обвинуваченого на землю, після чого останньому ОСОБА_23 одягнув кайданки. ОСОБА_7 у службове приміщення завели він і ОСОБА_11 . У ході особистого огляду в ОСОБА_7 вилучили 10 блоків цигарок, які передали старшому зміни митниці для складання протоколу про порушення митних правил. Кров на пальці з`явилася одразу ж після ушкодження, при цьому кров сочилася біля основи нігтьової пластини мізинця правої руки, якого пізніше він перемотав серветкою. Зазначив, що періодично змінював серветку, перебуваючи деякий час без неї, зокрема у ході значної кількості телефонних дзвінків, що надходили у зв`язку із вказаною подією. Під його диктування один із працівників склав протокол про адміністративне правопорушення, який він особисто підписав. Близько 23 години його доставили у Ратнівську центральну районну лікарню, де надали першу допомогу. У понеділок пройшов рентгенологічне дослідження, у ході якого був виявлений перелом п`ятого пальця нігтьової фаланги. Перебував на лікарняному 15 днів, після чого прибув у госпіталь м. Львова, де підтвердили діагноз.
В ході проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_9 розповів та продемонстрував на місці події обставини спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (а.к.п.84-86).
Наведені обставини у своїх поясненнях потерпілий підтвердив і в суді апеляційної інстанції та пояснив, що саме ОСОБА_7 схопив його за мізинець та скрутив його.
У поданій апеляційній скарзі захисник вважає показання потерпілого, надані ним під час судового розгляду та при проведенні слідчого експерименту, такими, що суперечать показанням свідків.

Однак такі твердження сторони захисту, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими.
Допитаний місцевим судом свідок інспектор ВПС «Млинове» ОСОБА_11 показав, що у той день, перебуваючи на службі, здійснював оформлення рейсового автобуса. На виконання отриманого наказу старшого зміни прикордонних нарядів ОСОБА_9 прибув на в`їзний напрямок. Біля автомобіля Фольксваген Т-4 стояв ОСОБА_9 , ОСОБА_7 перебував на пасажирському сидінні. Разом із ОСОБА_9 витягнули обвинуваченого із транспортного засобу. Тримаючи ОСОБА_7 , він однією рукою за праву руку, а потерпілий за ліву руку, провели обвинуваченого на відстань близько 10 м від автомобіля, до них підбіг ОСОБА_24 із запитанням, куди вони ведуть обвинуваченого. Борецького зупинив ОСОБА_22 . Одразу ж ОСОБА_7 почав шарпатися, вириватися. До них підбіг ОСОБА_19 і разом із ним (свідком) вони повалили обвинуваченого на землю. ОСОБА_19 при цьому одягнув останньому кайданки. ОСОБА_9 відскочив убік. Обвинуваченого до службового приміщення довів він із потерпілим, де й побачив кров на пальці, що посинів, в останнього, яку той зупиняв серветками.
Про дані обставини свідок розповів і під час слідчого експерименту за його участю (а.к.п.87-89)
Свідок інспектор ВПС «Млинове» ОСОБА_25 у суді першої інстанції також підтвердив, що того дня перебував разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_26 , ОСОБА_17 та старшим зміни митниці біля автомобіля, де знаходився обвинувачений. На вимогу ОСОБА_9 вийти з автомобіля для особистого огляду ОСОБА_27 відмовився. Із застосуванням сили обвинуваченого вивели із автомобіля ОСОБА_9 , ОСОБА_11 . Ствердив, що бачив, як на ОСОБА_7 одягали кайданки ОСОБА_11 , ОСОБА_23 і ОСОБА_9 , перебуваючи у той час від них на відстані 4-5 м. Бачив на пальці потерпілого тілесне ушкодження.
У своїх показаннях свідок ОСОБА_28 пояснив, що за вказівкою ОСОБА_9 проводив відеофіксацію події із участю ОСОБА_7 . На вимогу ОСОБА_9 обвинувачений відмовлявся вийти із автомобіля. ОСОБА_11 і потерпілий вивели обвинуваченого із транспортного засобу і вели під руки до службового приміщення. ОСОБА_7 пручався, йти не хотів. У якийсь момент до них підійшов ОСОБА_24 , намагаючись відтягнути ОСОБА_11 і ОСОБА_9 від обвинуваченого. ОСОБА_7 почав вириватися. Потерпілий і ОСОБА_11 заламали обвинуваченого, поклали на землю, ОСОБА_9 наклав кайданки обвинуваченому, вони ж обоє провели ОСОБА_7 у приміщення. Він чекав на вулиці. Кров на пальці в потерпілого побачив, коли той вийшов із приміщення.
Вказані події, за обставин, викладених в обвинувальному акті, під час допиту у судовому засіданні місцевого суду також ствердили свідки інспектор прикордонного контролю ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_17 .
Показання потерпілого об`єктивно підтверджуються і висновком судово-медичного експерта № 43 від 26.03.2020, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому основи нігтьової фаланги п`ятого пальця правої руки. Дані тілесні ушкодження могли утворитися при подіях, про які розповів ОСОБА_9 у протоколі допиту потерпілого від 18.02.2020 та слідчого експерименту від 26.03.2020 (а.к.п.90).
У суді першої інстанції експерт наданий ним висновок підтвердив.
А тому піддавати вищенаведений доказ сумніву у апеляційного суду немає підстав, а посилання сторони захисту щодо сумнівності вказаного доказу не ґрунтуються на Законі.
Крім того, показання потерпілого підтверджуються і відеофайлом «15-02-2020К3.mp4», згідно з яким, крім установлених шляхом перегляду відеофайла «15-02-2020К2.mp4» обставин, також наступні обставини: о 18 год ОСОБА_7 , якого супроводжували двоє працівників прикордонної служби, пручався, перешкоджаючи подальшому рухові, виривався; троє прикордонників із застосуванням сили поклали обвинуваченого на землю, обличчям донизу. О 18 год 01 хв двоє прикордонників продовжили супроводження ОСОБА_7 до службового приміщення. При цьому, установити особи тих, хто одягав кайданки на обвинуваченого, з місця розташування відеокамери через скупченість людей неможливо.
Із протоколу дослідження інформації відеозапису від 18.02.2020 та шляхом безпосереднього дослідження відеозапису на відеофайлі «2_300127958» установлено, що ОСОБА_7 відмовлявся пройти із прикордонниками для проведення особистого огляду, нецензурно лаявся, після виведення із автомобіля запитав у прикордонників, чи одягнуть ті на нього кайданки, на що один із прикордонників відповів про те, що його заведуть без кайданок (05 хв 51с). Після запитання одного із осіб (із показань свідків ОСОБА_29 ), куди ведуть ОСОБА_7 , спостерігається шарпанина між особами (06 хв 03 с). У подальшому візуальне спостереження за подією неможливе, із аудіосупроводу вбачається, що один із прикордонників наказує надягнути на ОСОБА_7 кайданки, чути специфічний звук застібання кайданок (а.к.п.76-77).
Тому твердження сторони захисту про поверхневість та неповноту дослідження судом відеозапису з камер спостереження митного поста «Доманове» Волинської митниці Держмитслужби, апеляційний суд вважає голослівними.
У поданій апеляційній скарзі захисник вказує на недоведеність місцевим судом умислу ОСОБА_7 на вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, з чим не може погодитися апеляційний суд.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, може бути виражена у заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень легкої чи середньої тяжкості.
Обов`язковою ознакою цього злочину є те, що він вчиняється у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.
Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, виражаючи своє невдоволення діями працівників державної прикордонної служби, які припиняли його протиправні дії, ОСОБА_7 під час супроводу до службового приміщення, умисно, з метою заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, почав чинити опір та схопив ОСОБА_9 за п`ятий палець правої руки, якого стиснув та крутнув, внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому основи нігтьової фаланги п`ятого пальця правої руки, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто вчинив насильство щодо працівника правоохоронного органу.
Згідно з наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 №32-ос від 14.02.2017, ОСОБА_9 з 14 лютого 2017 року призначений на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії кулеметником 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ІІІ категорії (тип Б).
Висновком судово-медичного експерта № 43 від 26.03.2020 стверджується, що у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому основи нігтьової фаланги п`ятого пальця правої руки. Дані тілесні ушкодження могли утворитися при подіях, про які розповів ОСОБА_9 у протоколі допиту потерпілого від 18.02.2020 та слідчого експерименту від 26.03.2020, про що ствердив у суді першої інстанції допитаний судмедексперт.
Отже, вказаними доказами повністю спростовуються доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не міг нанести потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді перелому кістки мізинця.
Щодо доводів захисника про те, що всупереч ст.373 КПК України вирок про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України ґрунтується на припущеннях, то суд апеляційної інстанції вважає їх такими, що не ґрунтуються на законі, а стратегія захисту, висунута ним та обвинуваченим, спростована судом першої інстанції, та, на думку суду апеляційної інстанції, є нічим іншим, як способом уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Необхідно звернути увагу і на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, то вони є необґрунтованими з таких підстав.
Вимоги ст.65 КК України регламентують, що суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_7 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до категорії нетяжких, особу винного, який є особою молодого віку, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, має на утриманні малолітню дитину.
Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , місцевим судом не встановлені.
Врахувавши вищенаведені обставини у їх сукупності, а також позицію потерпілого, суд першої інстанції вмотивовано призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України у виді позбавлення волі.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Також місцевий суд, врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку, характеризується позитивно та має на утриманні малолітню дитину, вчинив злочин вперше, відсутність обставин, які обтяжують його покарання, обставини справи, прийшов до обґрунтованого переконання про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування призначеного покарання з випробуванням і про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України та покладення на нього обов`язків в межах двохрічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 26 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді