Номер провадження: 11-кп/813/657/22
Номер справи місцевого суду: 521/6077/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

перекладача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 22.11.2021, якою під час судового розгляду кримінального провадження №0000334 від 01.02.2020 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжено до 21.01.2022

установив:
Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 22.11.2021 в процесі судового розгляду обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000334 від 01.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України було продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 21.01.2022 включно стосовно кожного обвинуваченого.

Мотивуючи зазначене рішення, суд зазначив, що в даному провадженні існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих й свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені тим, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину з конфіскацією майна. Судом враховані дані про особи обвинувачених, розмір шкоди, у завданні якої обвинувачуються ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та, з урахуванням обставин даної конкретної справи тримання обвинувачених під вартою є розумним з урахуванням особливостей розгляду вказаного кримінального провадження та в даному випадку суд доходить висновку про існування зазначених прокурором та передбачених ст. 177 КПК України ризиків, і про те, що суспільний інтерес щодо тримання обвинувачених під вартою переважає над їх особистими інтересами і що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належної поведінки обвинувачених та запобігти зазначеним ризикам, а тому суд вважав за необхідне продовжити відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких не погодилися з висновком суду 1-ої інстанції про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою та зазначили, що доповнення до апеляційних скарг будуть надані в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 вважає ухвалу суду щодо продовження відносно нього строку тримання під вартою, необґрунтованою та такою що суперечить практиці ЄСПЛ, посилаючись на такі обставини:

- ухвала суду 1-ої інстанції є невмотивованою, безпідставною та такою, постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону України, оскільки ризики не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, він перебуває під вартою тривалий час, у зв`язку з чим ризики, на які посилався прокурор та суд значно зменшились;

- із серпня 2021 року було призначено більше 10 судових засідань, на яких лише розглядались клопотання про продовження обвинуваченим тримання під вартою, проте, по суті справа не розглядалась через неявку прокурора, захисників, однак суд 1-ої інстанції не вирішив питання про притягнення цих осіб до відповідальності;
- суд 1-ої інстанції не прийняв до уваги його численні зауваження про те, що він не розуміє українську мову, так як останні пів року, коли він закінчував школу, перебував під вартою у слідчому ізоляторі, тому просив залучити до участі у справі перекладача з російської мови на українську;
- поза увагою суду залишилось те, що він фактично не ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, у зв`язку з чим не може ефективно здійснювати свій захист від обвинувачення;
- судом 1-ої інстанції не розглянуто питання щодо можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки він є інвалідом 3-ої групи, потребує особливих умов утримання з урахуванням фізіологічних потреб людини з інвалідністю, в нього є постійне місце мешкання в м. Ізмаїл, наявність міцних соціальних зв`язків, на підставі чого запобіжний захід у виді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення його процесуальних обов`язків.
За таких обставин, обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вказану ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою відносно нього та постановити в цій частині нову ухвалу, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Ухвала суду 1-ої інстанції в частині продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_13 в апеляційному порядку не оскаржується.
Прокурор ОСОБА_14 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, натомість звернулася із заявою, про розгляду апеляційної скарги за її відсутності, просила у задоволенні апеляційної скарги обвинувачених відмовити, а ухвалу районного суду залишити без змін.
За наведених обставин, враховуючи положення ст.422-1 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутністю прокурора.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали вимоги поданих апеляційнихскарг та просили їх задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Київському райсуді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000334 від 01.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось) та зауважує, що на теперішній час судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана відповідна оцінка діям обвинувачених, наявним у матеріалах справи доказам, в тому числі їх сукупності, а також обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Натомість, ухвалою суду 1-ої інстанції обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну поведінку обвинувачених.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0000334 від 01.02.2020 судом 1-ої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи.

Разом з тим, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 (ухвала відносно якого не переглядається) обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, який, згідно із ст.12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.

Також, апеляційний суд враховує ту обставину, що обвинувачені самостійно до органу досудового розслідування не з`явилися, інкримінований їм за ч.5 ст.186 КК України злочин передбачає кримінальну відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 13 років з конфіскацією майна, що у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість можливого переховування обвинувачених від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у цьому випадку має місце ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Разом з тим, ризик вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення обґрунтовується тим, що кожний обвинувачений не працевлаштований, тобто не має постійного та офіційного джерела доходів. Також апеляційний суд враховую обставину вчинення інкримінованого злочину саме групою осіб, з корисливих мотивів, з огляду на що апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Натомість, апеляційний суд вважає обґрунтованим ризик можливості незаконного впливу обвинувачених на інших учасників кримінального провадження, оскільки після отримання процесуального статусу обвинувачених, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 мали процесуальну можливість на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, відтак, достеменно знають анкетні відомості інших учасників кримінального провадження, зокрема, їхні адреси проживання, роботи.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що згідно із ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, з метою виконання завдань кримінального процесуального закону, вказані обставини зумовлюють можливість поза процесуального впливу на потерпілих та свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності, що підтверджує наявність ризику, передбаченого п.3) ч.1 ст.177 КПК України.

Додатковим підтвердженням існування зазначеного ризику слугує також характеристика особи обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які офіційно не працевлаштовані, тобто не мають законних засобів для існування та постійного джерела прибутку, не одружені та не мають утриманців, що свідчить про відсутність у них міцних соціальних зв`язків.

Щодо тверджень ОСОБА_6 про те, що він не ознайомлений із матеріалами кримінального провадження, то вони є непереконливими, оскільки останній має можливість ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, зокрема доказів, які вже надані стороною обвинувачення суду 1-ої інстанції. При цьому, слід враховувати, що судовий розгляд кримінального провадження ще триває, а тому обвинувачений не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням. Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений забезпечений захисником.

Враховуючи те, що застосування запобіжних заходів має на меті забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, за обставин наявності ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, врахування обставин, передбачених ст. 178 КПК України, Київський райсуд м. Одеси обґрунтовано дійшов до висновку, що у даному випадку застосування виняткового запобіжного заходу, а саме тримання під вартою без визначенням розміру застав, є доцільним та достатнім для забезпечення завдань кримінального процесуального закону на даному етапі кримінального провадження.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про можливість зміни йому запобіжного заходу на домашній арешт в зв`язку з необхідністю отримати кошти від держави як дитині, позбавленої батьківського піклування із посиланням на лист Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області № 393/01-08 від 09.09.2021 на придбання житла, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на теперішній час питання про виділення йому житла за рахунок держави не вирішено, а матеріали справи не містять докази про можливість його родичів надати йому житло та постійне місце проживання, необхідне для вирішення питання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що питання про можливість отримання грошової допомоги від держави під час перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою можливо вирішити через представника або захисника.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи обвинувачених щодо наявності підстав для зміни їм запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Так, на стадії апеляційного розгляду судом, за клопотанням обвинуваченого, забезпечена участь перекладача з української на російську мови та навпаки.

Відповідно до ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 в суді 1-ої інстанції та апеляційному суді про те, що він не володіє українською мовою є необґрунтованими, оскільки він має повну загальну середню освіту, навчався в українській школі, крім того, на всіх стадіях досудового розслідування, а також в суді був представлений захисником, в тому числі під час повідомлення про підозру та вручення обвинувального акту.

Натомість, на переконання апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_6 стверджуючи про те, що він не розуміє українську мову, очевидно може проявляти нещирість, що підтверджується його поведінкою в судовому процесі, зокрема розуміння та сприйняття останнім питань суду та учасників судового процесу, які йому ставилися та надання обвинуваченим пояснень безпосередньо в контексті поставлених питань фактично без допомоги перекладача.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про незадовільний стан здоров`я, оскільки він є інвалідом 3-ої групи є слушними, а також посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на наявність в нього хронічної хвороби, на підставі чого апеляційний суд вважає необхідним доручити службовим особам філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС в Одеській області» забезпечити надання належної медичної допомоги обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Натомість, доводи апеляційних скарг про те, що стан здоров`я обвинувачених унеможливлює їх перебування в умовах слідчого ізолятора та потреби останніх у лікуванні поза межами слідчого ізолятору, є непереконливими, оскільки останніми не надано суду документів, які підтверджують наявність у підозрюваного важких чи хронічних захворювань, які виключають можливість їх утримання під вартою.

При цьому, надана суду довідка до акту огляду МСЕК, відповідно до якої обвинуваченому ОСОБА_6 призначено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, не є достатнім доказом незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, який виключає можливість застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у разі встановлення у визначеному законом порядку незадовільного стану здоров`я, який перешкоджатиме подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою, сторона захисту не позбавлена права звернутися до суду із відповідним клопотанням про зміну раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

Відповідно до положень п.1) ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 22.11.2021 - без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне в черговий раз звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне рекомендувати суду першої інстанції звернути увагу на необхідність дотримання принципу розумних строків у даному кримінальному провадженні, зважаючи на вимоги ч.4 ст.28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, а також пояснень сторони захисту свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачені утримуються під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Водночас, ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.07.2021 вже зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне в черговий раз звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2021, якою під час судового розгляду кримінального провадження №0000334 від 01.02.2020 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21.01.2022 стосовно кожного залишити без змін.
В черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України.
Доручити службовим особам філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС в Одеській області» забезпечити надання належної медичної допомоги обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4