Дата документу 08.09.2021 Справа № 323/564/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/564/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1198/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 128 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Запоріжжя, громадянка України, має загальну середню освіту, навчається на І курсі Класичного приватного університету, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та їй призначено покарання із застосуванням ст. 100 КК України у вигляді 120 годин громадських робіт.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 743 885 гривень 80 копійок, моральну шкоду в розмірі 500 000 гривень.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 на користь держави 34630 грн. 63 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, за наступних обставин.

21 серпня 2019 року приблизно о 23.50 год., неповнолітня ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні кімнати будинку за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , тримаючи в руках невстановлену зброю, не маючи навичок поводження з нею, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна і могла їх передбачити, здійснила один постріл в область голови неповнолітньої ОСОБА_10 , чим спричинила останній вогнепальне дробове поранення середньої частини обличчя, виражене у вигляді: деструкції (розриву) правого очного яблука, яке потребувало його видалення (енуклеації), яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину; множинних багатоуламкових переломів кісток лицьового черепа (переломів всіх стінок обох гайморових пазух, кісток носу, правої виличної кістки, медіальних стінок обох орбіт), рубці в ділянці правого ока з розповсюдженням на скроню, в ділянці носу, що є наслідками загоєння ран, що у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день).
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом її дій, вважає, що вирок в частині вирішення цивільного позову, стягнення судових витрат та долі речових доказів є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає зміні.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на час ухвалення вироку ОСОБА_7 досягла повноліття, а обов`язки батьків щодо відшкодування шкоди, заподіяної злочинними діями неповнолітньої обвинуваченої, припинилися після досягнення нею повноліття з 6 жовтня 2020 року.

Таким чином, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та порушив вимоги кримінального процесуального закону, що призвело до безпідставного стягнення з батьків обвинуваченої солідарно матеріальної та моральної шкоди.

Крім того, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, витрати на залучення експерта підлягають стягненню саме з обвинуваченої ОСОБА_7 , а не з її батьків.

Вважає, що розмір стягнутої на користь ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди значно завищеним, оскільки понесені матеріальні збитки або взагалі не підтверджуються доказами або є надуманими витратами на лікування.

З приводу вирішення долі речових доказів зазначає, що рішення суду в частині знищення рушниці ТОЗ-25 є необґрунтованим, оскільки вона не має жодного відношення до кримінального провадження, в день події постріли з неї не здійснювались, а належить вона ОСОБА_12 , який є власником вказаної рушниці, має дозвіл (№ 1455 від 10 вересня 2018 року ) та всі інші відповідні документи.

До того ж, рушницю було вилучено не в ході огляду місця події в смт. Комишуваха, а лише через тиждень в ході обшуку квартири за місцем мешкання ОСОБА_12 у м. Токмак.

За таких обставин, рушниця ТОЗ-25 підлягала поверненню ОСОБА_12 як законному власнику.

Просить змінити вирок в частині вирішення цивільного позову, стягнення судових витрат та долі речового доказу рушниці ТОЗ-25.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом її дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції безпідставно врахував щире каяття та повне визнання вини як обставини, що пом`якшують покарання, оскільки обвинувачена відмовилася надавати пояснення з приводу обвинувачення та обставин вчинення нею кримінального правопорушення.

Тому незрозуміло, яким чином ОСОБА_7 щиро розкаялася, визнала вину у повному обсязі та критично поставилася до вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, потерпілій навіть частково не була відшкодована матеріальна та моральна шкода, від дій обвинуваченої настали невідворотні тяжкі наслідки у вигляді знівечення обличчя, втрати ока, встановлення інвалідності ІІ групи.

Просить вирок у частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 за ст. 128 КК України покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Від захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу потерпілої, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, просить апеляційну скаргу потерпілої залишити без задоволення.
У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_9 підтримав свою апеляційну скаргу та зазначив, що моральну шкоду обґрунтували експертизою, але ОСОБА_13 не є експертом-психологом, оскільки наявність освіти не свідчить про те, що вона є експертом. З приводу матеріальної шкоди зазначив, що не можна стягувати витрати, які ще не були понесені. Також зазначив, що рушниця була вилучена не в смт. Комишуваха, а у м. Токмаку. Щодо апеляційної скарги потерпілої зазначив, що обвинуваченій не можна призначати покарання у вигляді позбавлення волі, оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення санкція статті не передбачала таке покарання.

Обвинувачена та її законний представник у судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої.

Представника потерпілої адвокат ОСОБА_11 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу потерпілої, проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої заперечувала. Зазначила, що суд не брав до уваги висновок експерта ОСОБА_13 та не обґрунтував ним своє рішення.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду частково підтримала апеляційну скаргу сторони захисту, вважала, що цивільний позов був вирішений невірно, тому в цій частині вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства, а в іншій частині доводи вважала необґрунтованими. З приводу вирішення долі речових доказів зазначила, що на підставі ч. 6 ст. 100 КПК України рушниці знищуються, оскільки вилучені з обігу. Щодо апеляційної скарги потерпілої зазначила, що можливо призначене обвинуваченій покарання і не відповідає тяжкості вчиненого злочину, але на момент його вчинення санкція не передбачала покарання у вигляді позбавлення волі, а інше покарання неможливо призначити неповнолітній.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачену, її захисника та законного представника, представника потерпілої та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши останнє слово обвинуваченій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої підлягає задоволенню, а потерпілої задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ст. 128 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу вирішеного судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Частино 1 статті 127 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції стягнув солідарно з обвинуваченої ОСОБА_7 та її батьків ОСОБА_12 і ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 743 885 гривень 80 копійок, моральну шкоду в розмірі 500 000 гривень.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням ч. 1 ст. 34 ЦК України обвинувачена ОСОБА_7 станом на дату вчинення кримінального правопорушення не набула повної цивільної дієздатності, тому визначений розмір моральної і матеріальної шкоди підлягає стягненню солідарному стягненню з обвинуваченої та її батьків, які є її законними представниками.
Разом з тим, суд не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 1180 ЦК України шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно солідарно стягнув з батьків обвинуваченої завдану потерпілій ОСОБА_10 матеріальну та моральну шкоду.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченої в частині розміру стягнутої на користь ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Таким чином, наведеними вище нормами кримінального процесуального закону встановлено, що обставини, викладені у цивільному позові, розмір завданої шкоди, належать до тих, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та з`ясуванню судом під час ухвалення судового рішення.
З матеріалів провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_10 та її законним представником було подано цивільний позов про стягнення на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди в розмірі 743 885 гривень 80 копійок та моральну шкоду в розмірі 1 500 000 гривень (т. 1, а.с. 28-71).

Обґрунтовуючи в мотивувальній частині вироку рішення про задоволення в повному обсязі позову в частині відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, суд першої інстанції зазначив, що наявність та розмір цієї шкоди повністю підтверджено належними доказами.
З цього приводу слід звернути увагу на те, що під час судового розгляду сторона захисту в цій частині позов визнала частково, і відповідно рішення суду про задоволення позову в цій частині в повному обсязі повинно було ґрунтуватися на досліджених судом доказах, які на суму, заявлену потерпілою надані не були і судом не досліджувались.
За вищенаведених обставин, на переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України.
Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження.
Оскільки в ході апеляційного розгляду учасники судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з дослідженням доказів по цивільному позову ОСОБА_10 не звертались, а задля правильного вирішення цивільного позову необхідно провести судовий розгляд з обов`язковим дослідженням цивільного позову та наданих на його підтвердження доказів, то апеляційний суд не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх дослідження.
Враховуючи, що в апеляційній скарзі апелянтом також оскаржуються розмір моральної шкоди, а також те, що ці питання потребують ретельного дослідження і проведення розрахунків цивільно-правового характеру, що не притаманно кримінальному процесу з урахуванням його специфіки та термінів судового розгляду, вирок суду в цій частині підлягає скасуванню з призначенням розгляду в порядку цивільного судочинства, під час якого суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства слід прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Також колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої про те, що суд необґрунтовано солідарно стягнув з обвинуваченої та її батьків витрати за проведення експертиз.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Можливість стягнення з будь-яких інших осіб, окрім обвинуваченого, витрат на залучення експерта, кримінальним процесуальним законодавством не передбачена, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь держави саме з обвинуваченої ОСОБА_7 витрати за проведення експертиз у розмірі 34630 грн. 63 коп.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 у частині вирішення долі речового доказу рушниці ТОЗ-25 є необґрунтованими з наступних підстав.

Так, всупереч доводів апеляційної скарги, рушниця ТОЗ-25 має пряме відношення до даного кримінального провадження, вона була виявлена та вилучена на місці вчинення кримінального правопорушення під час проведення 22 серпня 2019 року огляду місця події, після чого ухвалою слідчого судді від 23 серпня 2019 року на неї було накладено арешт (т. 2, а.с. 60-85, 88-89).

Крім того, 23 серпня 2019 року тобто через день, а не через тиждень після події, як про це вказує захисник в апеляційній скарзі, ОСОБА_12 добровільно видав працівникам поліції мисливську двохствольну гладкоствольну рушницю ТОЗ 34-ЕР 12 калібру № НОМЕР_1 , що підтверджується заявою та протоколом огляду від 23 серпня 2019 року. (т. 2, а.с. 157, 158-159).

У супереч відповідних доводів апеляційної скарги відомостей про те, що вказану рушницю працівниками поліції було вилучено в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_12 у м. Токмак матеріали провадження не містять.

Зі змісту висновку експерта № 2-559 від 26 грудня 2019 року та висновку експерта № 6-469 від 16 грудня 2019 року вбачається, що як рушниця ТОЗ-25, так і мисливська двохствольна гладкоствольна рушниця ТОЗ 34-ЕР 12 калібру № НОМЕР_1 були об`єктами експертних досліджень, але встановити, з якої саме рушниці було здійснено постріл, не виявилось можливим (т. 2, а.с. 96-108, 191-196).

В подальшому обидві рушниці були визнані речовими доказами по даному кримінальному провадженню, що підтверджується відповідною постановою слідчого (т. 2, а.с. 171-172).

В апеляційній скарзі захисник вказує, що рушниця ТОЗ-25 на законних підставах належить законному представнику обвинуваченої ОСОБА_12 , не має до кримінального провадження відношення та підлягає поверненню законному власнику.

Разом з тим, даних про те, що ОСОБА_12 є власником рушниці ТОЗ-25, матеріали кримінального провадження не містять, оскільки дозвіл № НОМЕР_2 від 10 вересня 2018 року, на який посилається апелянт, підтверджує право ОСОБА_12 на зберігання та носіння рушниці ТОЗ 34-ЕР 12 калібру № НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 156).

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить повернути ОСОБА_12 рушницю ТОЗ-25, хоча копія дозволу на рушницю ТОЗ-25 у матеріалах кримінального провадження відсутня та до апеляційної скарги додана не була.

За таких обставин, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_12 є законним власником рушниці ТОЗ-25, суду апеляційної інстанції надано не було.

Не підлягають задоволенню вказані вимоги апеляційної скарги і з огляду на те, що відповідно до наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, зокрема висновків наведених вище експертиз, обидві рушниці можуть бути знаряддям злочину, оскільки експертним шляхом встановити з якої саме було здійснено постріл не виявилось можливим.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу і на те, що показання законного представника обвинуваченої ОСОБА_12 з приводу зберігання рушниці в м. Токмаку у сейфі мають сумнівний характер, оскільки потерпіла ОСОБА_10 , в суді показала, що обвинувачена за місцем свого проживання зі шафи достала одну рушницю, тримала її у руках, пропонувала постріляти з неї, а потім дістала ще одну рушницю, яку також тримала у руках, і ходила з цими рушницями по кімнаті. Аналогічні показання в суді першої інстанції дала свідок ОСОБА_14 , яка показала, що обвинувачена з шафи дістала дві рушниці, одночасно їх тримала у руках, а також свідок ОСОБА_15 , який показав, що під час транслювання події у соціальній мережі він бачив, як ОСОБА_7 дістала з шафи дві рушниці і тримала їх за стволи зверху.

Отже з урахуванням вказаних обставин орган досудового розслідування обґрунтовано прийшов до висновку що обидві рушниці є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, а суд відповідно до ст. 100 КПК України прийняв вірне рішення про їх знищення.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_10 з приводу необхідності призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, то колегія суддів з ними не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
У відповідності до ч. 2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22.11.2018 року до ст. 128 КК України було внесено зміни, відповідно до яких санкцію вказаної статті доповнено покаранням у вигляді позбавленням волі на строк до двох років.

Дані зміни до ст. 128 КК України набрали законної сили з 1 липня 2020 року.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України, обвинувачена ОСОБА_7 вчинила 21 серпня 2019 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22.11.2018 року.
За таких обставин, з огляду на приписи ч. 2 ст. 5 КК України, ОСОБА_7 необхідно було призначати покарання, передбачене санкцією ст. 128 КК України, в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, оскільки Законом України № 2617-VIII від 22.11.2018 року було посилено кримінальну відповідальність за ст. 128 КК України.

Враховуючи, що до неповнолітніх не застосовується покарання у виді обмеження волі, а виправні роботи призначаються лише працевлаштованим особам, то суд першої інстанції прийняв єдине можливе рішення про призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт.

Окремо слід зазначити, що в своїй апеляційній скарзі потерпіла просила застосувати до обвинуваченої більш суворе покарання шляхом зміни вироку суду і такі вимоги апеляційної скарги суперечать ст.ст. 420, 421 КПК України, згідно яких застосування більш суворого покарання можливо лише шляхом скасування вироку та постановлення нового вироку апеляційним судом.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Вирок суду в частині вирішення процесуальних витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 34630 (тридцять чотири тисячі шістсот тридцять) грн. 63 коп.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4