Справа №:755/6069/13
Провадження №: 1-кп/755/829/21
Суд заслухавши думку учасників кримінального провадження, проаналізувавши матеріали судового провадження, приходить до наступного.
Арешт майна, який заявник просить скасувати, був накладений у порядку КПК у редакції 1960 року під час досудового слідства та до дня набрання чинності КПК у редакції 2012 року.
Пункт 9 Розділ XІ Перехідні положення КПК (у редакції 2012 року) передбачає, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Тобто, питання про скасування арешту з майна накладеного у порядку КПК в редакції 1960 року вирішується у порядку норм КПК в редакції 1960 року.
Заявник указаний факт не урахував та порушує у зверненні питання щодо скасування арешту з майна з огляду на норми ст. 170 КПК (у редакції КПК 2012 року).
Тобто, у світлі положень п. 9 Розділу ХІ КПК України (у редакції 2012 року) та норм КПК України (у редакції 1960 року) суд не може вирішити питання заявника у порядку запропонованого ним алгоритму.
Адже, порядок скасування арешту з майна, в цьому випадку визначений КПК України (у редакції 1960 року), однак на жодну підстав скасування, указану в КПК 1960 року, заявник у звернені не посилається.
Згідно ст. 26 КПК (у редакції 2012 року) слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Відповідно розглянувши звернення заявника у межах порушених ним питань Суд не убачає підстав для його задоволення.
Щодо питання способу звернення, а саме у порядку ст. 174 КПК (у редакції 2012 року), то Суд зауважує таке.
Системний аналіз положень ст. 3 КПК України (у редакції 1960), ст. 5 КПК України (у редакції 2012 року), ст. 58 Конституції України свідчить, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів.
Зокрема, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 року).
З рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.
При цьому, на відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.
Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
В той же час, на момент подання даної заяви до суду заявником Кримінальний процесуальний Кодекс України (у редакції 1960 року) втратив чинність на підставі Кодексу N 4651-VI (4651-17) від 13.04.2012, ВВР, 2013, N 9-10, N 11-12, N 13, ст.88, тобто заявнику, при зверненні до суду, на даному етапі, слід керуватися положеннями ст. 174 Кримінального процесуального Кодексу України, щодо того, хто може подати таке клопотання та в частині способу його розгляду.
Бо, Суд має розглядати таке питання за процедурою та правилами саме чинного на час звернення КПК.
А уже безпосередньо при вирішенні самого питання слушності скасування арешту з майна, через призму аналізу наявності до того відповідних підстав, це питання має бути вирішене у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто у редакції КПК 1960 року, у т.ч. з урахуванням норм його статей, якими власне керувався слідчий при накладені такого арешту з метою збереження арештованого майна, як речового доказу.
Відповідно і заявник має навести обставини визначені КПК у редакції 1960 року, яку указують на його переконання на слушність скасування арешту з майна.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 369-372, 376 КПК України (у редакції 2012 року) Суд постановив:
Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 08:10 год. 18.02.2022.

С у д д і :

ОСОБА_12