Провадження № 1-кп/643/677/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.01.2022 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , перекладача ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001350 від 23.07.2021 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Грузії, громадянина Грузії, з середньою освітою, який не одружений, не працевлаштований, зареєстрованого місця проживання в Україні не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 27.07.2020 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185 КК України до обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Прилуки Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, який не одружений, не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимий: 28.08.2003 року Прилуцьким міським судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 309 до позбавлення волі на строк 3 роки, а підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; 16.09.2004 року Прилуцьким міським судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, звільнений 16.01.2008 року з Сумської ВК (№116) на підставі ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 08.01.2008 умовнодостроково на невідбуту частину покарання строком 7 місяців 4 дні; 22.09.2010 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки; 09.02.2011 року Прилуцьким міським судом Чернігівської області за ч.2 ст. 190 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, 27.03.2014 року звільнений з Березанської ВК Київської області (№ 95) на підставі ухвали Березанського районного суду Київської області від 19.03.2014 року умовнодостроково на невідбуту частину покарання строком 1 рік 4 місяці 20 днів; 22.10.2014 року Прилуцьким міським судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна, звільнений 24.07.2020 з Білоцерківської ВК Київської області (№ 3) по відбуттю строку покарання
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
У вказаному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Прокурором ОСОБА_9 заявлено письмове клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинувачених, на строк 60 діб.
В обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років, тобто у тяжкому злочині відповідно до ст. 12 КК України. У зв`язку із обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні тяжкого злочину проти власності, у сторони обвинувачення є підстави вважати, що у обвинувачених можуть виникнути передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України спроби: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілого або свідків; вчинити інші кримінальні правопорушення. Прокурором також зазначено, що ризики не зменшились та продовжують існувати.
Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Заявив усне клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт. В обґрунтування зазначив, що в нього є цивільна дружина, він планує працевлаштуватись та утримувати родину.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала проти продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Заявила усне клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт. В обґрунтування зазначила, що у обвинуваченого є постійне місце проживання за адресою матері його цивільної дружини, а також міцні соціальні зв`язки.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні також просив змінити запобіжний захід на домашній арешт.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 підтримав позицію ОСОБА_6 .
Вирішуючи заявлені клопотання, суд керується таким.
Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Частиною п`ятою ст. 199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Таким чином, підставою для продовження тримання особи під вартою є, зокрема, встановлення, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 01.09.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Обираючи вказаний запобіжний захід, слідчий суддя дійшов висновку щодо наявності обґрунтованої підозри, доведеності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатності застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.
Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 01.09.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Обираючи вказаний запобіжний захід, слідчий суддя дійшов висновку щодо наявності обґрунтованої підозри, доведеності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатності застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.
Згідно ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки, а також до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років. Судом встановлено, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, офіційно не одружений, раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих кримінальних правопорушень.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років. Судом встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрованого місця проживання в Україні не має, офіційно не працевлаштований, раніше судимий, є громадянином іншої держави, в м. Харкові до затримання проживав у друзів в гуртожитку. Злочин, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_6 , згідно обвинувального акту вчинений в період іспитового строку, визначеного попереднім вироком суду.
Докази судом у повному обсязі ще не досліджено.
Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

Враховуючи наведене, дані про особи обвинувачених, суд вважає доведеним наявність ризиків, на які посилався прокурор в клопотанні, в тому числі ризику переховування обвинувачених від суду через усвідомлення імовірності визнання вини обвинувачених за висунутим їм обвинуваченням та тиску тягаря можливого відбування покарання.

У рішенні від 26.01.1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Оскільки обвинувачені обвинувачуються у вчиненні тяжкого корисливого злочину, суд приходить до висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинувачених переважають інтереси забезпечення поваги до їх особистих свобод і таке втручання в право обвинувачених на свободу та особисту недоторканість має легітимну мету та відповідає вимогі пропорційності.

Доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_7 місця проживання за адресою матері його цивільної дружини, яка надала згоду на домашній арешт за вказаною адресою, наявності цивільної дружини, з якою він проживає без шлюбу, її вагітності та бажання працевлаштуватись, суд не може визнати обставинами, які спростовують доводи сторони обвинувачення щодо наявності ризиків вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливості запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Оцінюючи доводи сторони захисту щодо наявності підстав для зміни запобіжного заходу на домашній арешт, суд враховує, що домашній арешт сам по собі не здатний запобігти можливості переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки, перебуваючи в умовах домашнього арешту, обвинувачені не будуть позбавлені можливості залишити житло та пересуватись на власний розсуд.

За таких обставин, враховуючи дані про особи обвинувачених, тяжкість покарання, що їм загрожує в разі визнання їх винними, інші обставини кримінального провадження, суд приходить до висновку, що на даній стадії кримінального провадження ризики здійснення обвинуваченими дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання відносно обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на які посилався прокурор в клопотаннях про продовження застосування запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинувачених під вартою, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний запобігти вказаним ризикам.

Відповідно, суд не може визнати обґрунтованими доводи сторони захисту щодо відсутності підстав для подальшого тримання обвинувачених під вартою та необхідності зміни запобіжного заходу на домашній арешт, оскільки вказані вище обставини в їх сукупності свідчать як про те, що ризики вчинення обвинуваченими вищезазначених дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились, так і про неможливість запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків, попередження переховуванню від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення інших кримінальних правопорушень, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинувачених, на строк до 24:00 годин 18.03.2022 року.

З наведених вище підстав суд відмовляє в клопотаннях сторони захисту про зміну запобіжного заходу.

Згідно ст. 205 КПК України, ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Одночасно суд роз`яснює обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що вони мають право оскаржити дану ухвалу в частині продовження тримання під вартою в апеляційному порядку.
Керуючись ст. 34, 183, 314-316, 331, 369-372, 392, 395 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_7 , на домашній арешт відмовити.
У задоволенні клопотання ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_6 , на домашній арешт відмовити.
Клопотання прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_7 задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_7 , на строк до 24:00 годин 18 березня 2022 року включно.
Клопотання прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_6 задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_6 , на строк до 24:00 годин 18 березня 2022 року включно.
Ухвала в частині продовження тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для ОСОБА_7 , ОСОБА_6 строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їм копії даної ухвали.
В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали в цій частині можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала в частині продовження тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Повний текст ухвали буде проголошено в приміщенні Московського районного суду м. Харкова 24.01.2022 року о 13-00 год.

Суддя ОСОБА_1