Провадження №1-кс/369/2400/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2021 року м. Київ

Слідчий суддя Києво-Святошинського районного суду Київської областi ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000044 від 07.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 366 КК України про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2021 року до суду надійшло клопотання прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000044 від 07.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 366 КК України про арешт майна.

Подане клопотання мотивує тим, що слідчим відділом Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000044 від 07.07.2021 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Києво-Святошинською окружною прокуратурою.

06.07.2021 до Києво-Святошинської окружної прокуратури надійшла заява ОСОБА_4 щодо підроблення невстановленими службовими особами офіційних документів та подальшого використання завідомо підроблених документів під час укладення у с. Чайки Бучанського району договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0087, розташованої в АДРЕСА_1 .

Вказане повідомлення про кримінальне правопорушення, яке надійшло до Києво-Святошинської окружної прокуратури прийняте та зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний №0000044 від 07.07.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України

Відповідно до заяви вказано, що на підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації № 187 від 21.05.2004 ОСОБА_4 отримала у власність земельну ділянку для садівництва розміром 0.1 га в межах Ходосівської сільської ради.

Право власності зареєстроване на підставі держаного акту серії КВ № 095616 від 21 травня 2004 року.

В травні 2021 року ОСОБА_4 виявила відсутність відповідних відомостей у інформаційній базі Держгеокадастру щодо права власності на вищевказану земельну ділянку.

За наслідками з`ясування наведених обставин було встановлено наступне.

Кадастровий номер належної мені земельної ділянки :04:002:0087, що розташована в АДРЕСА_1 .

Цей факт підтверджується тим, що у 2004 році належна мені земельна ділянка межувала (сторона А-Д) з ділянкою мого сина ОСОБА_5 , яка має кадастровий номер :04:002:0055.

Згідно з відомостями державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час вказана земельна ділянка належить громадянину ОСОБА_6 .

Підставою для набуття права власності є договір купівлі-продажу, укладений 22.05.2020 року у с. Чайки Києво-Святошинського району та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 .

У подальшому ОСОБА_4 стало відомо, що продавцем за вказаним договором є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована у м. Донецьк. Договір підписано від її імені представником ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який також зареєстрований у м. Донецьк.

Згідно з договором, на момент продажу ОСОБА_8 володіла земельною ділянкою на підставі права власності, яке підтверджувалось державним актом ЯЖ 416058 виданим 20.11.2008 року на підставі договору купівлі- продажу від 19.05.2005 року № 4521. Акт зареєстрований в книзі за № 45.

ОСОБА_4 не відчужувала на користь цієї особи належну мені земельну ділянку у 2005 році.

Більш того, викликає об`єктивні та обґрунтовані підозри той факт, що ОСОБА_8 уклала договір купівлі-продажу у 2005 році, а право власності зареєструвала лише у 2008 році.

Згідно з Книгою записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 45 зареєстровано не акт ОСОБА_8 , а інший державний акт ЯЕ 600880, виданий громадянці ОСОБА_10 з іншим кадастровим номером та розміром земельної ділянки.

За наявною інформацією у архівних джерелах відсутня відповідна копія державного акту ЯЖ 416058, виданого 20.11.2008 року на ім`я ОСОБА_8 .

Наведені обставини дають обґрунтовані підстави для висновків про підроблення за участю невстановлених службових осіб офіційних документів та подальшого використання завідомо підроблених документів під час укладення 22.05.2020 року в с. Чайки Києво-Святошинського району договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0087, розташованої в АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 .

Вказане також підтверджується відомостями з ГУ Держгеокадастру у Київській області, а саме листом №10-10-0.331-10330/2-21 від 03.09.2021 згідно якого в архіві відділу №3 Управління у Бучанському районі не виявлено примірники державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №416058, а також в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю відсутній такий запис щодо видачі акту ЯЖ №416058.

На даний час стало відомо, про те, щовласникземельноїділянкидізнавшись, що подано заяви до правоохоронних органів, виставивна продажземельнуділянки, а самеземельнуділянку з кадастровим номером :04:002:0087площею 0,1 Га, а тому існуютьризики, вінспробуєпродатиземельнуділянкитретім особам.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 274060623 від 09.09.2021 року земельна ділянка площею 0,1 га (кадастровий номер №:04:002:0087), належить на праві приватної власності відповідно до рішення договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 357, виданого 22.05.2020 (видавник: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 ) ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна.

В поданому клопотанні прокурором зазначено, що арешт подається з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні

В судове засідання прокурор не з`явилась, матеріали клопотання містять заяву, відповідно до якої прокурор ОСОБА_3 просить суд розглянути клопотання за її відсутності.

Дослідивши клопотання та надані до нього матеріали, слідчий суддя зазначає наступне.

Витягом з кримінального провадження № 0000044 підтверджується факт внесення 06.07.2021 до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 366 КК України, а саме відносно того, що 06.07.2021 до Києво-Святошинської окружної прокуратури надійшла заява ОСОБА_4 щодо підроблення невстановленими службовими особами офіційних документів та подальшого використання завідомо підроблених документів під час укладення у с. Чайки Бучанського району договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0087, розташованої в АДРЕСА_1 .

В клопотанні прокурор наводить підставу застосування арешту - відомості, про те, що власник земельної ділянки дізнавшись, що подано заяви до правоохоронних органів, виставивна продажземельнуділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0087площею 0,1 Га, а тому існують ризики, він спробує продати земельну ділянки третім особам.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 274060623 від 09.09.2021 року земельна ділянка площею 0,1 га (кадастровий номер №:04:002:0087), належить на праві приватної власності відповідно до рішення договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 357, виданого 22.05.2020 (видавник: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 ) ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна.

Постановою прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 від 08.09.2021 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000044 від 07.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 366 КК України земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0087 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224; Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52337580 від 22.05.2020) площею 0,1га, яка належить на праві приватної власності відповідно до рішення договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 357, виданого 22.05.2020 (видавник: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 ) ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна.

Згідно з положеннями ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Частиною 2 ст. 171 КПК України передбачено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, підшукані, виготовлені, пристосовані, чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; одержанні внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.2 ст.168 КПК України Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

У разі необхідності слідчий чи прокурор здійснює копіювання інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

Так, ч. 3 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів клопотання, прокурор у даному кримінальному провадженні не навів достатніх підстав вважати, що майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, а тому підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України для накладення арешту на майно не вбачається.

Долучена до клопотання прокурора постанова про визнання майна речовим доказом від 08.09.2021 року є формальною, оскільки за своїм змістом не містить даних на підтвердження того, що майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України. У ній не вказано, з яких мотивів слідчий виходив при вирішенні питання про визнання земельної ділянки речовим доказом.

Органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, має важливе доказове значення для доведення будь якої з наведених вище обов`язкових ознак даного злочину, було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, слід зазначити, що статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не може бути протиправно позбавлений права власності, а також, що таке право є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України. При цьому обмеження права власності повинно бути розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження.

Аналогічні гарантії права власності, передбачені статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1960, якою встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував порушення Конвенції, при вилученні речей та документів, які не стосуються справи.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) 07.06.2007 у справі №71362/01 «Смирнов проти Росії» невизначене формулювання обсягу обшуку дало органу влади на власний розсуд вирішувати, які матеріали підлягають вилученню, що призвело до вилучення, крім документів, які стосуються справи, деяких особистих речей. ЄСПЛ зазначив, що відсутність вказівки на конкретну мету обшуку є порушенням статті 6 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98; «East/West Alliance Limited проти України»).

На підставі вищевикладеного, з метою недопущення порушення норм національного законодавства, Конвенції про захист прав людини та усталеної позиції Європейського суду з прав людини, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на земельну ділянку :04:002:0087 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224; Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52337580 від 22.05.2020) площею 0,1га, яка належить на праві приватної власності відповідно до рішення договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 357, виданого 22.05.2020 (видавник: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 ) ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 98, 131, 132, 170, 172, 173, 372 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ :
В задоволенні клопотання прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000044 від 07.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 366 КК України про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1