УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2022 року

м. Київ
справа №372/1293/21
провадження № 51-583ск22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року щодо
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ключі Російської Федерації, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК, і

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Обухівського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК, та призначено йому покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки із відрахуванням в дохід держави 20 відсотків із суми заробітку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_5 27 листопада 2020 року приблизно о 23:00, знаходячись на території гаражного кооперативу «Медик», що на вул. Каштанова, 50 в м. Обухів Київської області, в порушення вимог пункту 2.9 г) Правил дорожнього руху, добровільно передав ключі та право керування автомобілем «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Агроаксіал», ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, що в подальшому потягло спричинення смерті ОСОБА_7 .

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить змінити судові рішення та призначити ОСОБА_5 покарання за ст. 287 КК у виді штрафу. Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано того, що ОСОБА_5 є єдиним годувальником сім`ї, а тому призначене покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки із відрахуванням в дохід держави 20 відсотків із суми заробітку обмежує його законні права та інтереси.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 287 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Посилання в касаційній скарзі захисника на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Суд визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен, з урахуванням всіх перелічених вище обставин, визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є нетяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину, перебуває в зареєстрованому шлюбі, позитивно характеризується за попереднім місцем роботи, думку потерпілих, які наполягали на призначенні покарання ОСОБА_5 у виді обмеження чи позбавлення волі в максимальному розмірі. Крім того, судом було враховано й висновок органу пробації, відповідно до якого ОСОБА_5 не становить високої небезпеки для суспільства, а його виправлення можливе без обмеження волі.

Обставинами, що пом`якшують покарання, визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання, місцевим судом не було встановлено.
Санкція ст. 287 КК передбачає альтернативні покарання у виді штрафу, виправних робіт, обмеження або позбавлення волі. Оскільки суд не вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання, пов`язане із обмеженням або позбавленням волі, тому призначив менш суворе покарання у виді виправних робіт.
Суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК під час вибору та призначення цього виду покарання.
Сторона захисту мотивує свою незгоду із обраним судом видом покарання тим, що засуджений є єдиним годувальником у сім`ї, звертає увагу на його складне матеріальне становище і водночас просить призначити ОСОБА_5 вид покарання, який теж пов`язаний із обмеженнями майнового характеру штраф.
Інформація про те, що ОСОБА_5 має на утриманні матір та сплачує аліменти відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2011 року не впливає на висновки судів щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання.
Інші доводи касаційної скарги аналогічні за змістом доводам, які були наведені в апеляційній скарзі захисника та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, за результатами якої визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду ст. 419 КПК. Ці судові рішення є законними, обґрунтованими і вмотивованими.
Твердження сторони захисту про те, що покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки із відрахуванням в дохід держави 20 відсотків із суми заробітку обмежує законні права та інтереси засудженого, Суд не бере до уваги, оскільки покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до винної у вчиненні кримінального правопорушення особи і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
З огляду на викладене, призначене судами ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Підстав вважати його таким, що явно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3