Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

1 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006425 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Запоріжжя, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 11.06.2007 за ч.3 ст.15, ч.1 ст.289, ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України

на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області

від 02.02.2009 направленого для відбування покарання;

2) вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2017

за ч.1 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі

ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням

з іспитовим строком 1 рік;

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця с. Руда Сквирського району Київської області,

громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2 , проживає за адресою:

АДРЕСА_3 ,

судимого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2020

за ч.1 ст.309 КК України на 6 місяців арешту,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора, захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2021 ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України і йому призначено покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі;

- за ч.4 ст.187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за п.6 ч.2 ст.115 КК України 12 років позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна.

ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.187 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Суд визначив початок строку відбування покарання обвинуваченим, прийняв рішення про залік досудового тримання під вартою, про відшкодування процесуальних витрат і щодо речових доказів.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задовольнив частково, постановив стягнути солідарно з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на її користь 600 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, і 3 146 гривень матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_12 просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання: за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі; за ч.4 ст.187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за п.6 ч.2 ст.115 КК України 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна; і на підставі ст.71 КК України до призначеного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2017 та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна.

Вирок щодо ОСОБА_9 прокурором не оскаржується.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_8 і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не призначив йому за п.6 ч.2 ст.115 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна, не призначив покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України, внаслідок чого призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Звертає увагу, що санкцією п.6 ч.2 ст.115 КК України передбачено як обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке згідно з ст.59 КК України встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, яке ОСОБА_8 за це окреме кримінальне правопорушення призначено не було. Крім того, вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2017 ОСОБА_8 був засуджений і на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Оскільки нові кримінальні правопорушення він вчинив 15.12.2017, тобто протягом іспитового строку, то суд на підставі ст.71 КК України повинен був призначити покарання за сукупністю вироків.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок суду змінити і пом`якшити ОСОБА_8 покарання: за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі; за ч.4 ст.187 КК України до 8 років позбавлення волі; за п.6 ч.2 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі; і на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. Вказує на наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення його внаслідок збігу тяжких особистих обставин. Так, його підзахисний у суді першої інстанції повністю визнав вину і щиро розкаявся, під час досудового розслідування брав участь у слідчому експерименті. Збіг тяжких особистих обставин полягає у тому, що ОСОБА_8 , будучи судимим, не міг знайти роботу, оскільки роботодавці упереджено ставляться до таких осіб. ОСОБА_8 шкодує про скоєне, усвідомив свої помилки, має бажання стати достойним громадянином України та приносити користь суспільству. Крім того, його підзахисний хворіє на епілепсію, на підтвердження чого до матеріалів кримінального провадження долучено довідку.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_9 , просить вирок суду щодо її підзахисного скасувати і закрити кримінальне провадження. Посилаючись на положення ст.62 Конституції України, практику Європейського суду з прав людини в рішеннях Ірландія проти Сполученого Королівства, Коробов проти України в контексті застосування при оцінці доказів критерію поза розумним сумнівом, вказує на те, що докази у справі не доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, оскільки ОСОБА_9 залишив місце вчинення кримінального правопорушення і завдав удар ОСОБА_13 лише тому, що той не випускав його з приміщення. А тому вважає, що суд повинен був витлумачити усі сумніви щодо доведеності вини на його користь.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту і заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і просив залишити апеляційні скарги захисників без задоволення; провівши судові дебати, надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 належить відмовити, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 і прокурора задовольнити частково, з таких підстав.
Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 вчинив крадіжку майна ОСОБА_13 та його умисне вбивство, а також за попередньою змовою з ОСОБА_9 розбій щодо ОСОБА_13 , за наступних обставин.

15 грудня 2017 року близько 18 години ОСОБА_8 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, прибули до місця мешкання малознайомого ОСОБА_13 , розташованого у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_4 , де разом з останнім вживали алкогольні напої. Перебуваючи у вказаному приміщенні, у ОСОБА_8 і невстановленої особи виник спільний злочинний умисел на таємне викрадення майна ОСОБА_13 , реалізовуючи який вони близько 18 години 30 хвилин, скориставшись станом алкогольного сп`яніння та неуважністю ОСОБА_13 , таємно викрали належний останньому мобільний телефон Lenovo вартістю 1 595 гривень, який знаходився на столі в кімнаті зазначеного житла, після чого залишили місце вчинення злочину та попрямували до ломбарду, розташованого в підземному переході станції метро Майдан Незалежності, де зустріли наглядно знайомого ОСОБА_9 , якого попросили знайти людину з документами, щоб реалізувати телефон у ломбард. ОСОБА_9 не розуміючи, що вказаний телефон викрадений, знайшов чоловіка, який здав мобільній телефон у ломбард та отримав грошові кошти в сумі 1 049 гривень 51 копійка.
Надалі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, розподіливши між собою вказані грошові кошти, попрямували до ринку Бесарабський, розташованого на пл. Бесарабській, 2 в м. Києві, де придбали дві пляшки горілки і почали її вживати.
15 грудня 2017 року близько 19 години у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, під час вживання горілки виник спільний злочинний умисел на розбійний напад за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 . Реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлена особа близько 20 години, перебуваючи поряд з будинком № 24/7 на вул. Інститутській в м. Києві, достовірно знаючи, що ОСОБА_13 за місцем свого мешкання зберігає цінні речі, через незамкнені двері спустились до підвального приміщення і, скориставшись довірливими відносинами ОСОБА_13 , який відчинив їм вхідні двері до своєї кімнати, проникли у житло.
Близько 20 години 30 хвилин ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлена особа, знаходячись у прихожій та житловій кімнаті у підвальному приміщенні, маючи чисельну перевагу, напали на ОСОБА_13 та, застосовуючи до нього насильство, небезпечне для життя, умисно завдали потерпілому тілесні ушкодження. Так, невстановлена особа, утримуючи в правій руці кухонний ніж, який взяла зі столу на кухні, погрожуючи ОСОБА_13 його застосуванням, заволоділа майном останнього. ОСОБА_9 з метою подолання опору потерпілого, який намагався захистити своє майно, завдав ОСОБА_13 не менше одного удару кулаком в обличчя праворуч, чим спричинив садно на правій щоці, не переслідуючи при цьому за мету позбавити потерпілого життя, від якого той втратив рівновагу. В цей же час невстановлена особа завдала не менше двох ударів ножем в грудну клітку по задній поверхні зліва потерпілому і викинула ніж на підлогу.
Після цього ОСОБА_8 , у якого під час вчинення розбійного нападу на ОСОБА_13 виник умисел на заподіяння йому смерті з корисливих мотивів, з метою умисного протиправного позбавлення життя, усвідомлюючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, взяв зі столу кухонний ніж, а також підібрав з підлоги покинутий невстановленою особою кухонний ніж і, тримаючи ножі в обох руках, умисно завдав ними ОСОБА_13 не менше п`яти ударів у життєво важливі органи шию та тулуб, чим спричинив два колото-різаних поранення лівої передвушної ділянки з ушкодженням лівої загальної сонної артерії, проникаюче колото-різане поранення грудей справа по задній поверхні з ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, міжреберних м`язів, пристінкової плеври у 9-му міжребер`ї між лопатковою та навколохребетною лініями та задньої поверхні середньої частки правої легені на глибину 0,5 см з крововиливом у плевральну порожнину, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, два колото-різаних поранення бічної поверхні шиї зліва у верхній третині та на межі верхньої та середньої третини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, різану рану між основними фалангами 4 та 5 пальців лівої кисті, яка відноситься до легких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_13 настала від колото-різаних поранень лівої передвушної ділянки з ушкодження лівої загальної сонної артерії, яке призвело до гострої крововтрати та геморагічного шоку.
Від спричинених ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, не сумісних з життям, у короткий проміжок часу наступила його смерть та він впав на підлогу, а ОСОБА_8 продовжив завдавати йому удари ногами в різні частини тіла, спричинивши по одному садну в проекції передньої поверхні лівого плечового суглобу, лоба справа, задньої поверхні грудної клітки справа, синець правої лопатки, по одній подряпині лівого плеча, лівого передпліччя, переднє-бічної поверхні шиї справа, в проекції реберної дуги зліва.
Припинивши завдавати удари, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлена особа обшукали житло ОСОБА_13 та незаконно заволоділи грішми в сумі 1 000 гривень, телевізором LG, ноутбуком Toshiba, цифровим фотоапаратом Pentax та двома мобільними телефонами Samsung, а всього майном загальною вартістю 21 033 гривні. В подальшому незаконно набуте після розбійного нападу та вбивства з корисливих мотивів майно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлена особа обернули на свою користь, чим завдали дружині ОСОБА_13 потерпілій ОСОБА_11 матеріальної шкоди на вказану суму.
Вказані дії ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч.2 ст.185 КК України крадіжка, вчинена за попередньою змовою групою осіб; за п.6 ч.2 ст.115 КК України умисне вбивство з корисливих мотивів.
Також суд кваліфікував дії ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за ч.4 ст.187 КК України як розбій, спрямований на заволодіння майном, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Цим вимогам закону вирок суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до положень ст.129 Конституції України гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією з основних засад судочинства. Зазначений конституційний припис покладає на суд обов`язок здійснювати повне фіксування судового процесу технічними засобами, оскільки саме за умови такого фіксування гарантується конституційне право кожного на судовий захист, а також забезпечуються законність та інші основні засади судочинства.

Відповідно до вимог ч.5 ст.27 КПК України під час судового розгляду забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.4 ст.107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що всупереч цим вимогам закону, розглядаючи кримінальне провадження, суд першої інстанції не забезпечив його повне фіксування за допомогою технічних засобів.
На долученій до матеріалів кримінального провадження робочій копії технічного носія інформації відсутній аудіозапис судового засідання від 01.10.2020, в якому відповідно до журналу судового засідання (т.4 а.с123-140) досліджувалися документи та допитувалися обвинувачені (т.2 а.с.83-84), оскільки файли звукозапису створені, проте на них відсутній сам запис.

На запит Київського апеляційного суду Печерським районним судом м. Києва було надіслано архівну копію технічного носія інформації, на якому аудіозапис відсутній також.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з п.7 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, яким відповідно до положень п.24 ч.1 ст.3 КПК України є кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення.

Відсутність аудіозапису судового засідання з огляду на значимість незафіксованих процесуальних дій позбавляє суд апеляційної інстанції можливості перевірити перебіг судового провадження на відповідній стадії та доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_14 . А відтак допущене судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження істотне порушення вимог кримінального процесуального закону згідно з ст.ст.409, 412, 415 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, і часткового задоволення апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 , в яких, серед іншого, ставиться питання про його скасування.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на невідповідність вироку вимогам ст.374 КПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються, серед іншого, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Так, органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_8 за вказаною нормою, суд не зазначив кваліфікуючу ознаку вчинене повторно і не мотивував це у вироку.

Це ж стосується і кваліфікації дій ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за ч.4 ст.187 КК України, які органом досудового розслідування були кваліфіковані як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

У вироку суд не зазначив такі кваліфікуючі ознаки, як вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення, і виклав саме поняття розбій некоректно по відношенню до диспозиції ст.187 КК України.

Приймаючи рішення за наслідками розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 , суд стягнув з обвинувачених на її користь солідарно 3 146 гривень 52 копійки витрат на поховання та 600 000 гривень моральної шкоди, яку ОСОБА_11 , як це випливає зі змісту позовної заяви, завдано смертю чоловіка. При цьому суд зазначив, що своїми діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позбавили життя чоловіка потерпілої, у той час як ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні умисного вбивства не висувалось.

Крім того, суд солідарно стягнув з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, що є неправильним, оскільки відповідно до положень ст.1190 ЦК України солідарну відповідальність несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, перед потерпілим.

Процесуальні витрати за своєю правовою природою не є матеріальною шкодою, а тому вони підлягають стягненню окремо з кожного обвинуваченого з урахуванням ступеню їх вини та обсягу обвинувачення, визнаного доведеним.

Також колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на необхідність перевірки інформації про наявність чи відсутність у ОСОБА_9 судимостей за вироками Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.08.2018 та Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2020, покарання за якими він вже відбув.
Доводи захисника ОСОБА_7 , яка, фактично, стверджує про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не врахував показання ОСОБА_8 , що ОСОБА_15 залишив місце вчинення кримінального правопорушення і вдарив ОСОБА_13 , який його не випускав, а також доводи прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання з огляду на не призначення за п.6 ч.2 ст.115 КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна та незастосування положень ст.71 КК України колегією суддів не перевіряються, оскільки згідно з ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Разом з тим, при новому судовому розгляді суду належить звернути увагу, що конфіскація майна санкцією п.6 ч.2 ст.115 КК України передбачена як обов`язкова і, встановивши, що ОСОБА_8 вчинив нове кримінальне правопорушення протягом іспитового строку, покарання йому має бути призначено за сукупністю вироків, на що вказує прокурор.

А тому апеляційну скаргу прокурора, в якій також порушується питання про скасування вироку суду першої інстанції в певній частині, належить задовольнити частково, і відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .

Під час нового розгляду суду належить згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, провести судовий розгляд, за наслідками якого ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, суспільно небезпечним наслідком дій ОСОБА_8 є смерть людини, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винуватими в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також особи обвинувачених, які є судимими, не працювали, відсутність у них міцних соціальних зв`язків, вчинення ОСОБА_9 нових кримінальних правопорушень після звільнення з-під варти, а також під час тримання в слідчому ізоляторі, колегія суддів вважає, що інший вид запобіжного заходу не буде достатнім для запобігання передбаченим ч.1 ст.177 КПК України ризикам переховуватися від суду чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а так само вчинити інше кримінальне правопорушення. А тому застосований до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід залишити без змін і продовжити строк його дії на 60 днів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_12 і захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід ОСОБА_8 і ОСОБА_9 залишити без змін тримання під вартою, продовживши строк його дії на 60 /шістдесят/ днів по 29 січня 2022 року включно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3