КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві кримінальне провадження №0007622 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 10.02.2017 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк три роки та на цей час є таким, що відбув вказане покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за апеляційною скаргою першого заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2019 рокуОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1, п.2 ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України.

Також, цим вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 20.06.2014 року приблизно о 19 год. 45 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів 11, біля першого під`їзду вказаного будинку, помітив автомобіль марки Мерседес С-180 сірого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого він побачив прикріплений до лобового скла GPS навігатор з функцією відеореєстратора марки Престиджио, вартістю 1499 гривень.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, за допомогою викрутки видавив скло передніх правих дверцят та таємно викрав з салону автомобіля вказаний GPS навігатор.
Після цього в автомобілі спрацювала система сигналізації і ОСОБА_7 , утримуючи при собі викрадене майно, почав тікати з місця вчинення кримінального правопорушення, але був помічений потерпілим ОСОБА_9 , який намагався його зупинити.
Разом з тим, ОСОБА_7 , розуміючим те, що його дії почали носити відкритий характер, усвідомлюючи те, що він помічений потерпілим, свої злочинні дії не припинив та з викраденим майном продовжував тікати, але невдовзі був затриманий.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора м. Києва ОСОБА_8 не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року, в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без зміни.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав необхідної та належної оцінки даним про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, зокрема судом не надано належної оцінки тому, що обвинувачений раніше був неодноразово засуджений за вчинення злочинів проти власності та, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, ОСОБА_7 знову вчинив умисний корисливий злочин, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.
Апелянт вважає, що виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання на певний строк може становити високу суспільну небезпеку і застосування соціально-виховних заходів необхідних для впливу на поведінку обвинуваченого з метою його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень неможливо здійснити без цілодобового нагляду і контролю в умовах ізоляції.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини, як щире каяття, а визнання вини обвинуваченим, затриманим після вчинення злочину, свідчить про те, обвинувачений ОСОБА_7 під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинене.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги першого заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти поданої апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження №0007622стосовно ОСОБА_7 та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та щиро покаявся, дослідивши зібрані докази в їх сукупності та за встановлених фактичних обставин, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст. 186 КК України, який ґрунтується на досліджених в ході судового розгляду та наведених у вироку доказах, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Переглядаючи в порядку ч.1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не погоджується з доводами прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, яке на його думку не відповідає положенням ст. 50, 65 КК України, а також неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність через відсутність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням.

Згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

За приписами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, в повній мірі дотримався вищевказаних норм закону про кримінальну відповідальність.

Так, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, яке за класифікацією кримінальних правопорушень згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, має місце реєстрації та проживання, його спосіб життя, дані щодо судимостей, освіти, стану здоров`я та сімейного стану, які свідчать про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає допустимі зв`язки, конкретні обставини вчинення інкримінованого кримінального правопорушення та їх наслідки, поведінку обвинуваченого під час і після вчинення злочину.

Отже, врахувавши принцип індивідуалізації покарання, використовуючи не надмірні, а лише необхідні та зумовлені загальною метою заходи, за наявності такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття обвинуваченого, та за відсутності обтяжуючих обставин, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , суд обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч.2 ст. 186 КК України, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, а тому вважає безпідставними апеляційні доводи прокурора, що призначене судом покарання суперечить принципу справедливості покарання і не відповідає його меті, а саме виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Крім того, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який щиро розкаявся у вчиненому, запевнив суд у тому, що він зробив для себе належні висновки і його поведінка у суді вказує на те, що він не є особою, виправлення якої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Свої висновки в цій частині суд достатньообґрунтував і з цими висновками погоджується і колегія суддів, а тому вважає наведені прокурором в апеляційній скарзі доводи безпідставними, які не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Інших даних на спростування висновків суду в апеляційній скарзі прокурором не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході апеляційного розгляду не здобуто.

За викладеним, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 законним та обґрунтованим, призначене покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року у кримінальному провадженні №0007622 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3