Справа №127/9292/20
Провадження №1-і/127/1/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_5 , будучи неповнолітнім, вчинив тяжкий злочин, пов`язаний з незаконним обігом наркотичних речовин, при цьому є особою раніше судимою. ОСОБА_5 порушив, застосований до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, та тривалий час перебував у розшуку.

Прокурор в судовому засіданні своє клопотання підтримала з підстав, викладених у ньому. Зауважила, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду, чинити тиск на свідків кримінального провадження, вчиняти нові кримінальні правопорушення. При цьому зазначила, що обвинувачений схильний ухилятись від суду, на підтвердження чого надала суду докази перебування ОСОБА_5 у розшуку.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_4 - не заперечували проти задоволення клопотання прокурора.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_6 підтримав клопотання прокурора.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.
23.04.2020 набрав чинності Закон України від 13.04.2020 № 558-IX «Про внесення зміни до пункту 20-5 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України щодо особливостей судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні та розгляду окремих питань під час судового провадження на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 558-IX).

Зазначеним Законом № 558-IX пункт 20-5 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) викладено у новій редакції та встановлено особливості судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях та розгляду окремих питань під час судового провадження.

Абзацам шостим пункту 1 Закону № 558-IX регламентовано, що у разі неможливості у визначений КПК строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (далі Постанова № 211), відповідно до пункту 1 якої з 12 березня до 3 квітня 2020 встановлено на усій території України карантин, дію якого було неодноразово продовжено. Зокрема, востаннє строк дії карантину було продовжено до 01.10.2021.

З огляду на викладене, зважаючи на неможливість розгляду клопотання прокурора головуючим суддею у кримінальному провадженні, за наявності необхідності виконання приписів статті 331 КПК щодо доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за можливе розглянути клопотання прокурора іншим суддею.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує таке.

Згідно з частиною першою статті 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що в ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК, зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Вищезазначені вимоги чинного кримінально-процесуального законодавства щодо форми та порядку звернення до суду з відповідним клопотанням, а також щодо його вручення обвинуваченому стороною обвинувачення були дотримані.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.
Питання щодо мети і підстав застосування запобіжних заходів регламентовані статтею 177 КПК. Зокрема, з частини першої статті 177 КПК випливає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Як убачається зі змісту частини другої статті 177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини першої статі 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти України»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами не завершені, а тому вирішення зазначеного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

В судовому засіданні встановлено, що під час досудового розслідування до ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягав у забороні залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 з 21.00 год. до 06.30 год.

З 25.09.2013 ОСОБА_5 порушив умови застосованого до нього запобіжного заходу у зв`язку з чим був оголошений у розшук.

Відповідно до інформаційної картки про розшук 29.04.2014 ОСОБА_5 оголошений у міжнародний розшук, про що свідчить відповідна червона картка Інтерполу.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13.05.2014 до ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. На виконання зазначеної ухвали 15.01.2020 ОСОБА_5 був затриманий та поміщений до ІТТ.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2020 до ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Як на підставу для продовження ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу, прокурор послалась на ту обставину, що останній схильний до вчинення кримінальних правопорушень, а також може ухилятись від явки до суду. На підтвердження зазначеного представник державного обвинувачення надала суду письмові докази, зі змісту яких випливає, що ОСОБА_5 протягом 6 років переховувався від слідства на території іншої держави та був повернутий до України за результатом екстрадиційного звернення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт існування ризику, що перебуваючи на волі, обвинувачений може ухилятись від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Суд також враховує, що на даний час судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) не завершене. Будь-яких відомостей, які б свідчили, що ОСОБА_5 не може перебувати під вартою з об`єктивних причин, у тому числі й за станом його здоров`я, суду надані не були. Натомість суд приймає до уваги, що сторона захисту проти продовження строку дії запобіжного заходу не заперечувала.
З огляду на викладене, з метою забезпечення кримінального провадження, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, суд вважає за доцільне клопотання прокурора задовольнити та продовжити ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжити на 60 днів, з 15 вересня 2021 року до 23.59 год. 13 листопада 2021 року.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя: