Номер провадження: 11-кп/813/1767/21
Номер справи місцевого суду: 496/1146/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 14.06.2021 року у кримінальному провадженні 0000095, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.11.2020 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жеребкове, Ананьївського району, Одеської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого;

- 26.04.2005 року Ананіївським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, 69 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, згідно ст.ст. 75, 76 КК України звільнений з випробувальним строком на 1 рік;

- 20.06.2006 року Ананіївським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на 3 року 1 місяць, згідно ст. 75, 76 КК України звільнений з випробувальним строком на 1 рік;

- 14.01.2019 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України, до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, 20.01.2020 року звільнений з Вознесенської ВП Миколаївської області по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши залишати житло, де він фактично мешкає, а саме квартиру АДРЕСА_3 , в період з 20:00 годин до 07:00 годин.

Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_7 залишати своє фактичне місце мешкання, в період з 20:00 годин до 07:00 годин та за першим викликом чи вимогою з`являтися до суду.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 04.11.2020 року о 01:30 годин, перебуваючи в м. Біляївка, Одеської області, біля будинку №15 по вул. Садовій, маючи умисел на таємне заволодіння автомобільною акумуляторною батареєю, яка була встановлена на автомобілі марки «ВАЗ 21063», номерний знак НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, повторно, з корисливих мотивів, направлених на таємне викрадення чужого майна, за допомогою заздалегідь заготовлених манікюрних ножиців, відчинив автомобіль та в подальшому відкривши капот, таємно заволодів автомобільною акумуляторною батареєю «Forse original», вартістю 1500 гривень, після чого ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши при цьому матеріальний збиток ОСОБА_8 на загальну суму 1500,0 грн.

Крім того, 04.11.2020 року о 02:00 годин, перебуваючи в м. Біляївка, Одеської області, біля будинку №15 по вул. Садовій, маючи умисел на таємне заволодіння автомобільною акумуляторною батареєю, яка була встановлена на автомобілі марки «ВАЗ 21061», номерний знак НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, повторно, з корисливих мотивів, направлених на таємне викрадення чужого майна, за допомогою заздалегідь заготовлених манікюрних ножиців, відчинив автомобіль та проник до салону, звідки таємно викрав музичні колонки «Pioneer TS-А6972Е», вартістю 500 гривень після чого продовжуючи свій злочинний намір направлений на таємне заволодіння чужим майном, шляхом вільного доступу, відкрив капот автомобіля, звідки таємно заволодів автомобільною акумуляторною батареєю «Bosch S4 024, 60 Ah», вартістю 2400 грн., після чого з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши при цьому матеріальний збиток ОСОБА_9 на загальну суму 2900,0 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду в частині призначення покарання обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що даний вирок є занадто суворим та таким що підлягає зміні.

Доводи обґрунтовує тим, що вину у вчинені злочину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Зазначає, що вже багаторазово пожалкував про вчинене кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканнями оточуючих людей. Вказує, що працює по найму, має на утриманні свою цивільну дружину ОСОБА_10 та малолітню дитину ОСОБА_11 з якими спільно мешкає в м. Одесі. Крім того має матір похилого віку, яка потребує постійного догляду та підтримки.

Просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити більш м`яке покарання.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у повному обсязі та підтвердив обставини справи, які описані у обвинувальному акті.
За таких обставин суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 за згодою всіх учасників судового розгляду, розглянув справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, і дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині.
У апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються фактичні обставини вчинення ним кримінальних правопорушень, встановлених судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Щодо доводів обвинуваченого з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, а саме визнання своєї вини, щире каяття, відсутність перебування на обліках у психіатра та нарколога, позитивну характеристику за місцем реєстрації та позицію потерпілих, які не мали жодних претензій до обвинуваченого.

Також, судом першої інстанції при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 враховано відсутність офіційного працевлаштування, досудову доповідь органу пробації, який вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства та той факт, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за аналогічний корисливий злочин, судимість за який не знята та не погашена, на шлях виправлення не встав, належних висновків для себе не зробив та знову скоїв злочин.
Враховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що, виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції статті за якою кваліфіковані його дії.
На переконання апеляційного суду, вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведена сукупність обставин та даних про його особу надала суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, а тому слід визнати, що визначена обвинуваченому форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу і забезпечить виправлення обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі №756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Посилання обвинуваченого на наявністьна утриманні цивільної дружини ОСОБА_10 , малолітньої дитини ОСОБА_11 , матері похилого віку, яка потребує постійного догляду та наявність неофіційної роботи, не може слугувати безумовною підставою для призначення ОСОБА_7 покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
При цьому апеляційний суд зазначає, що малолітня дитина відповідно до свідоцтва про народження має батька ОСОБА_12 та яке відношення обвинувачений має до дитини не зрозуміло. Так само не зрозуміло відношення матері ОСОБА_13 до обвинуваченого який має прізвище ОСОБА_14 .
Також апеляційним судом врахована та обставина, що обвинувачений тричи засуджений за скоєння злочинів проти власності та до нього вже застосовувались вимоги статей 75, 76 КК України, однак обвинувачений належних висновків для себе не зробив, що мало наслідком засудження останнього попереднім вироком до реального покарання та скоїв новий злочин на протязі нетривалого часу після відбуття покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що міра покарання обвинуваченому обрана, відповідно до ст. 65 КК України правильно, тому підстав для його пом`якшення, не знаходить.
Доводи обвинуваченого, яким він мотивує необхідність пом`якшення покарання, враховані судом першої інстанції, а покарання обвинуваченому призначене відповідно до санкції ч. 2 ст. 185 КК України та вимог ст. 65 КК України.
Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає - залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 14.06.2021 року у кримінальному провадженні №0000095, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.11.2020 року, яким ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, протягом цього ж строку з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4