Дата документу 17.11.2021 Справа № 937/1699/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/1699/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1726/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 жовтня 2021 року, якою у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 грудня 2021 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 жовтня 2021 року було продовжено застосування у відношенні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 грудня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше судимою особою, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які віднесено до тяжких злочинів, з урахуванням того, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу немає, що свідчить про наявність достатніх підстав вважати, що останній з метою ухилення від кримінального покарання може без перешкод залишити своє місце проживання та переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинить інше кримінальне правопорушення, що свідчить про існування ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження у зв`язку із фактичним відбуванням покарання, передбаченого положенням КК України і КПК України.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що станом на 7 жовтня 2021 року строк попереднього ув`язнення, який повинен бути врахований згідно ст. 72 ч. 5 КК України перевищує строк покарання, передбаченого фактичним обставинам справи, а також чинним законодавством.

Зазначає, що суд першої інстанції, призначивши продовження терміну тримання під вартою, не взяв до уваги зазначені ним дані щодо наявності підстав, що мають істотне значення для визначення міри покарання і не зазначив чому взяв до уваги одні дані, а ті, що він вказав у судовому засіданні відхилив, вказавши лиш в оскаржуваній ухвалі, що він просив обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Звертає увагу на те, що фактичні обставини справи є такими, що по кримінальному провадженню №0003564 від 10 грудня 2019 року за підсумком з невідбутим покаранням за вироком від 18 січня 2016 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області було остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Зауважує, що відповідно до положень ч. 1, 5 ст. 421 КПК України строк покарання не може бути збільшено, оскільки строк покарання складається за підсумком двох вироків, зокрема, вироком від 18 січня 2016 року та вироком від 5 травня 2021 року.

Крім того, просив звернути увагу на те, що станом на 7 жовтня 2021 року, строк попереднього ув`язнення складає 1 рік 8 місяців.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 підтримав подану ним апеляційну скаргу та зауважив, що перебуває під вартою вже 1 рік та 10 місяців.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану обвинуваченим апеляційну скаргу та просив ї задовольнити.

Повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги прокурор до судового засідання апеляційного суду не з`явився, заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавав.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, які відносяться в тому числі до категорії тяжких умисних корисливих злочинів проти власності, а також суворість можливого покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, факт неодноразового відбування ним покарання в місцях позбавлення волі в минулому, а також відсутність стійких соціальних зв`язків, дружини та неповнолітніх дітей на утриманні, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.
Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Крім того, враховуючи, що судовий розгляд наразі триває та обставини кримінального провадження ще досліджуються судом, а тому застосування до обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі може спонукати останнього перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Також, обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання як з випробуванням з іспитовим строком, так і умовно-достроково, і маючи не зняті та не погашені судимості, обвинувачується у вчиненні нового умисного корисливого тяжкого злочину через 7 днів після звільнення умовно-достроково на невідбутий строк 10 місяців 23 дні з місць позбавлення волі за попереднім вироком, не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела доходу, що вказує на те, що він заробляє на життя шляхом вчинення корисливих злочинів, та у свою чергу, в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику можливості вчинення інших аналогічних корисливих злочинів

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід не здатний забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Даних про такий стан здоров`я особи, щоб унеможливлювало продовжити застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання апеляційному суду під вартою не надано.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що саном на 7 жовтня 2021 року строк попереднього ув`язнення перевищує строк покарання, передбаченого фактичним обставинам справи є безпідставними, з огляду на таке.

Так, Законом № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, який набрав чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено у наступній редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Таким чином, Закон № 2046-VIII від 18 травня 2017 погіршує становище осіб, а тому не має зворотної дії у часі, тобто він не може поширюватися на факти й відносини, що виникли до його прийняття, про що фактично і йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Так, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_6 інкримінується вчинення 13 епізодів крадіжки, починаючи з 13 листопада 2019 року, а тому під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягатиме ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII, що буде прямою дією цього закону в часі.

Крім того, слід зазначити, що санкція ч. 3 ст. 185 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, а обвинуваченому ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 5 лютого 2020 року (а.с. 22), що станом на 17 листопада 2021 року становить загальний строк тримання під вартою 1 рік та 8 місяців, а тому і не перевищує санкцію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень.

Таким чином, доводи про те, що строк тримання обвинуваченого під вартою перевищує строк покарання інкримінованих злочинів не відповідає дійсності.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 жовтня 2021 року, якою продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 грудня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4