Номер провадження: 11-сс/813/197/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря: судового засідання ОСОБА_5 к,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року, якою задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, у кримінальному провадженні №000067 від 07.09.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №000067 від 07.09.2018 року та накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, проспект Академіка Глушко, буд.19, за реєстраційним номером нерухомого майна 101; а також земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :31:002:0049), за реєстраційним номером нерухомого майна 101, із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомого майна.
Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що арешт майна необхідний для збереження речового доказу.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді представник ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, посилаючись на те, що ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» не могла своєчасно оскаржити ухвалу слідчого судді, так як підприємство не повідомлялося про час та місце розгляду клопотання, копію ухвали слідчого судді не отримувало, про існування ухвали слідчого судді дізналося з Єдиного реєстру судових рішень лише 24.12.2021 року.
Також в апеляційній скарзі представник ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майн, посилаючись на те, що:
- ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» є добросовісним володільцем арештованого майна;
- постановою апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року було скасоване заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.2017 року, яким на користь ТОВ «Торговий центр «Південний» було витребувано у ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» нежитлове приміщення та відмовлено у задоволенні позивних вимог ТОВ «Торговий центр «Південний». Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №520/15970/16-ц зазначена постанова апеляційного суду була залишена без змін;
- державний реєстратор ОСОБА_10 законно та в межах своїх повноважень, на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 28.08.2018 року, скасував право власності ТОВ «Торговий центр «Південний», яке було зареєстровано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.02.2017 року, яке скасоване постановою апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року;
- ОСОБА_11 не був стороною по справі, питання про витребування з його власності нерухомого майна чи скасування права власності на вказане майно не розглядалося;
- слідчий суддя не дослідив правомірність набуття ОСОБА_11 права власності на майно. ОСОБА_11 та його дружина не набувши у законному порядку права власності на майно, діють всупереч судоми рішенням та не передають майно законному власнику ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення»;
- накладений арешт на майно порушує права та інтереси ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення»;
- майно на яке накладено арешт не підпадає під критерії визначені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого про арешт майна та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена 12.03.2020 року, без участі ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» та копія ухвали слідчого судді останнім направлена не була.
Про існування ухвали слідчого судді ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» дізналося з Єдиного реєстру судових рішень 24.12.2021 року, після чого 24.12.2021 року представник зазначеного підприємства подав апеляційну скаргу, тобто апеляційна скарга подана відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України протягом 5 днів.
За таких обставин, з урахуванням положень ч. 3 ст. 395 КПК, строк на апеляційне оскарження апелянтом фактично пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.
Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до ст. 173 ч.ч. 1, 2 п. 5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду вважає, що слідчий суддя безпідставно задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно, так як при розгляді клопотання не були доведені підстави та мета для накладення арешту на майно, передбачені зазначеними положеннями кримінального процесуального закону.
Так, в клопотанні прокурора, в обґрунтування накладення арешту на майно зазначено, що 07.09.2018 року Одеською місцевою прокуратурою №1 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000067 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України, за фактом зловживання державним реєстратором КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» ОСОБА_10 своїми повноваженнями та за фактом шахрайського заволодіння майном, належним ОСОБА_11 .
В клопотанні прокурора зазначено, що арешт необхідний для збереження речового доказу, оскільки майно є доказом вчинення державним реєстратором злочину, тобто містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також існують достатні підстави вважати, що вказані об`єкти нерухомості можуть бути відчужені шляхом повторного незаконного внесення державним реєстратором змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, проспект Академіка Глушко, буд. 19, за реєстраційним номером нерухомого майна 101; а також земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :31:002:0049), за реєстраційним номером нерухомого майна 101, із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомого майна, з тих підстав, що арешт майна необхідний для збереження речового доказу.

Разом з тим, апеляційний суд за наслідками перевірки матеріалів, наданих прокурором до клопотання, а також представником ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» - адвокатом ОСОБА_8 до апеляційної скарги, вважає, що підстави, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а також мета для арешту майна, зазначені в клопотанні та встановлені в ухвалі слідчого судді, підтвердження не знаходять.
Зокрема, в клопотання слідчого зазначено, що реєстратор ОСОБА_10 на підставі постанови апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року зловживаючи своїми повноваженнями та всупереч встановленому порядку, 04.09.2018 незаконно скасував право власності ОСОБА_11 на нежитлове приміщення розташованого за адресою АДРЕСА_1 та зареєстровав право власності на вказане нежитлове приміщення за ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення».
Разом з тим, з постанови апеляційного суду Одеської області від 23.08.2018 року доданої до клопотання вбачається, що зазначеною постановою була частково задоволена апеляційна скарга ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», було скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_12 до ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» та ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребування нерухомого майна та було відмовлено задоволенні позовних ОСОБА_12 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, витребування нерухомого майна.
Крім того, в зазначеній постанові апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року було встановлено, що «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» у ПАТ «Дельта Банк» на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2011 року придбало право власності на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу розташованих по АДРЕСА_1 .
Тобто, зазначеним судовим рішенням встановлено, що «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» є законим володільцем зазначеного нерухомого майна розташованого за адресою АДРЕСА_1 та воно було безпідставно за рішенням рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2017 року вилучено з власності зазначеного підприємства.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №520/15970/16-ц постанова апеляційного суду Одеської області від 23.08.2018 року була залишена без змін. В зазначеній постанові також встановлено, що «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» є законим володільцем зазначеного нерухомого майна розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 28.08.2018 року передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, державний реєстратор ОСОБА_10 в законний спосіб на підставі ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 28.08.2018 року скасував право власності ТОВ «Торгівельний центр «Південний», яке було зареєстроване на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року, та на підставі постанови апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року зареєстрував право власності на нежитлове приміщення розташованого по пр-ту Ак.Глушко, 19 у м. Одесі, за ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення».
Таким чином, посилання в клопотанні прокурора на те, що державний реєстратор ОСОБА_10 незаконно зареєстрував право власності на нежитлове приміщення по пр-ту Ак.Глушко, 19 у м. Одесі за ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення», спростовуються вищезазначеними судовими рішеннями.
Крім того, в клопотанні не обґрунтовано, яким чиномдержавний реєстратор ОСОБА_10 зловживав своїми повноваженнями, з урахуванням того, що у постановах апеляційного суду від 23.08.2018 року та Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року встановлено, що ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» без будь-яких порушень набуло право власності на зазначені нежитлові приміщення, є добросовісним набувачем та власником майна.
Також під час апеляційного розгляду представником ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» була надана постанова Одеського апеляційного суду від 17.11.2020 року, якою була частково задоволена апеляційна скарга ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення», було скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року та витребувано у ОСОБА_11 на користь ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» нежитлове приміщення, загальною площею 2612,0 кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначені обставини спростовують посилання в клопотанні щодо шахрайського заволодіння майном ОСОБА_11 розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, наявність вищезазначених судових рішень спростовують посилання в клопотанні про відсутність у Єдиному державному реєстрі судових рішень постанови апеляційного суду Одеської області від 23.08.2018 року.
Таким чином, у клопотанні не доведено, що нежитлове приміщення є предметом кримінальних правопорушень, оскільки ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» є добросовісним набувачем та власником майна.
Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням того, що у клопотанні не доведено, що нежитлове приміщення є предметом кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 98 КПК України зазначене майно у клопотанні не є речовим доказом, в зв`язку з чим не може бути використане, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Приймаючи до уваги, що стороною обвинувачення не доведено наявності обґрунтованої підозри по фактам кримінальних правопорушень, щодо яких внесені відомості до ЕРДР, апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок слідчого судді про те, що зазначене майно є об`єктом кримінально протиправних дій, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, та є речовим доказом у кримінальному провадженні.
Крім того, при розгляді апеляційної скарги з пояснень учасників апеляційного розгляду встановлено, що за час проведення досудового розслідування, яке триває з 07.09.2018 року до теперішнього часу, посадовим особам ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» та ОСОБА_10 підозра оголошена не була.
Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Таким чином, підстава для накладення арешту на майно, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, стороною обвинувачення не доведена, висновок в ухвалі слідчого судді про те, що об`єкти нерухомого майна відповідають критеріям ст. 98 КПК України, так як вони ймовірно були об`єктом кримінально-протиправних дій, не ґрунтуються на будь-яких доказах, в зв`язку з чим відсутні підстави, передбачені приписами ч. 10 ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно добросовісного набувача ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення».
Як зазначалося, приписами ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено підставою для накладення арешту на майно, що перебуває у власності добросовісного набувача, тільки забезпечення збереження речових доказів, відсутність якої встановлена судом апеляційної інстанції.
Отже, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчим суддею було залишено поза увагою, що органом досудового розслідування не було доведено того, що вказане в клопотанні нерухоме майно, містить ознаки речових доказів у кримінальному провадженні №000067 від 07.09.2018 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України та, як наслідок, не було доведено необхідності накладення арешту на нерухоме майно, належне на праві власності добросовісному набувачеві ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення».
Крім того, в клопотанні прокурора зазначається про незаконну реєстрацію нежитлових приміщень. Однак в клопотанні прокурора, без жодних обгрантувань ставиться питання про накладення арешту на земельну ділянку, відносно якої державним реєстратором ОСОБА_10 жодних дій не здійснювалося, а також не зазначено будь-яких інших незаконних дій щодо земельної ділянки.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо недоведеності прокурором підстави та мети для арешту майна, як того вимагають положення ст. 170 КПК України, знайшли підтвердження.
Також оцінюючи доводи представника власника майна про те, що власник майна ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» або представник підприємства не були сповіщені про розгляд клопотання про арешт майна, апеляційний суд такі твердження вважає такими, що відповідають дійсності та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Водночас, слідчим у клопотанні взагалі не наведено обґрунтування необхідності розгляду клопотання слідчого без участі власника майна ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» задля забезпечення арешту майна, так само як і не міститься такого обґрунтування в оскаржуваній ухвалі слідчого судді.
За викладених обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника про те, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 172 КПК України, слідчим суддею не було вжито заходів щодо виклику для розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно власника майна ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення».
Окрім того, слушними також є твердження представника власника майна про те, що копія оскаржуваної ухвали, всупереч вимогам абз. 2 ч. 7 ст. 173 КПК України, не була надіслана впродовж встановленого законом строку власнику майна ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» як особі, яка не була присутньою під час розгляду клопотання прокурора та оголошення ухвали.
Враховуючи сукупність встановлених порушень слідчим суддею, апеляційний суд констатує невідповідність висновків слідчого судді в оскарженій ухвалі фактичним обставинам кримінального провадження.
Крім того, аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона відтворює зміст клопотання прокурора, посилання на ст. 170 КПК України, але вона не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення, тому ухвала є необґрунтованою, невмотивованою, а отже незаконною і підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи, не звернувши увагу на необґрунтованість клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно, що є підставою для задоволення апеляційної скарги представника власника майна, скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової про відмову в задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись статтями 170-173, 370-372, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Група компанія «Глобальні Бізнес Рішення» - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року, якою було задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, у кримінальному провадженні №000067 від 07.09.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволені клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні №000067 від 07.09.2018 року, про накладення арешту на нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, проспект Академіка Глушко, буд.19, за реєстраційним номером нерухомого майна 101; а також земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :31:002:0049), за реєстраційним номером нерухомого майна 101, - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено 04.02.2022 року, о 09 годині 00 хвилин, в залі судових засідань №10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4