ЄУН № 336/4208/17
пр. № 1-кп/336/20/2022
ВИРОК
Іменем України
15 лютого 2022 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, громадянина України, мешкає у АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Старший солдат ОСОБА_7 з 28.07.2016 року проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого навідника 2 гаубичної артилерійської батареї1 гаубичного артилерійського дивізіону ремонтної роти.

01 червня 2017 року під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність на місці служби у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , старшого солдата ОСОБА_7 .

Діючи в порушення статутних вимог, старший солдат ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби 01.06.2017 року, самовільно, без поважних причин залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , свої службові обов?язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилявся від проходження служби до 28 червня 2017 року, тобто тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 позицію у кримінальному провадженні змінював. Так, будучи допитаним 26.12.2017 року ОСОБА_7 пояснив, що вину у скоєнні злочину не визнає. 28.07.2016 року уклав контракт та проходив службу, двічі перебував у зоні АТО. У зв?язку з проблемами зі здоров?ям звернувся до лікаря-невропатолога у м. Красноармійськ, потім був переведений до шпиталю у м. Дніпро, а потім до Запорізького шпиталю. 01.06.2017 року збирався розпочати стаціонарне лікування у медичному закладі м. Запоріжжя, про що сповістив керівництво, отримав дозвіл від Маліборського та попрямував до шпиталю у м. Запоріжжя, де у нього виник конфлікт із лікарем. В період часу з 01.06.2017 року по 28.06.2017 року періодично приходив до військової частини, але службові обов?язки не виконував. Згодом обвинувачений заявив про повне визнання вини у скоєному злочині за обставин, зазначених в обвинувальному акті.
Судом за клопотанням сторони обвинувачення допитані свідки, досліджені письмові докази.
Свідок ОСОБА_9 пояснила, що працює начальником їдальні роти матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 . До 29.05.2017 року ОСОБА_7 перебував на лікуванні у Дніпропетровському шпиталю. А потім виписали та 30.05.2017 року він прибув до військової частини, отримав грошове забезпечення. 30.05.2017 року ОСОБА_7 мав попрямувати до Запорізького шпиталю та з 31.05.2017 року проходити стаціонарне лікування. Оскільки відомостей про те, що він перебуває на лікуванні, свідку надано не було, то 01.06.2017 року вона звернулась із рапортом, сповістивши про відсутність ОСОБА_7 на службі. Солдат ОСОБА_7 був відсутній на службі до 28.06.2017 року, коли з?явився та був одразу направлений до зони АТО.
Свідок ОСОБА_10 повідомив, що працює т.в.о. начальника медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 . До 29.05.2017 року ОСОБА_7 проходив лікування у Дніпропетровському шпиталі, а потім мав продовжити лікування у м. Запоріжжя. 30.05.2017 року ОСОБА_7 прибув до військової частини, отримав грошове забезпечення та мав розпочати стаціонарне лікування у Запорізькому шпиталю. Але 31.05.2017 року він лікування не розпочав, а 01.06.2017 року до служби не приступив та був відсутній до 28.06.2017 року.
При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне.
28.07.2016 року між ОСОБА_7 та Міністерством оборони України був укладений контракт на проходження військової служби у Збройних силах України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Відповідно до копії медичної картки ОСОБА_7 29.05.2017 року вибув з військової частини НОМЕР_2 за переводом до ВЧ НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ).
Згідно з випискою із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_7 був направлений на стаціонарне лікування до 66 ВМГ, а 24.05.2017 року був переведений до ВЧ НОМЕР_2 , де проходив лікування до 29.05.2017 року, після чого переведений для подальшого лікування до ВЧ НОМЕР_3 .
Відповідно із довідкою командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_7 брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в період часу з 26.09.2016 року по 26.11.2016 року, з 07.12.2016 року по 13.12.2016 року, з 11.04.2017 року по 26.05.2017 року, з 28.06.20-17 року по 28.07.2017 року.
Інших доказів учасниками провадження не надавалось, прокурор вважав, що досліджених судом доказів достатньо для встановлення обставин скоєння злочину та доведеності вини обвинуваченого, з чим погодились обвинувачений та захисник.

Обвинувачений зазначив, що повністю визнає себе винним у скоєнні злочину, обставини, які зазначені в обвинувальному акті, відповідають дійсності, кваліфікація дій є вірною.

Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, враховуючи позицію обвинуваченого щодо повного визнання вини у скоєнні злочину, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у скоєнні злочину знайшла своє підтвердження та доведена належними та допустимими доказами та кваліфікує його дії за ст. 407 ч. 4 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини без поважних причин тривалістю понад 10 діб, але не більше місяця, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При дослідженні документів, які характеризують особистість ОСОБА_7 , судом встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, не працює, документів на підтвердження наявності стійких соціальних зв?язків не надав.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд вважає визнання обвинуваченим вини у скоєнні злочину.

При обранні виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_7 та яке має досягти мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, а саме кари та виправлення, а рівно і запобігання скоєнню інших злочинів, суд виходить з того, що обвинувачений вчинив злочин, який чинним законодавством віднесений до категорії тяжких, не працює, не має стійких соціальних зв?язків, перебував у розшуку під час судового розгляду, водночас вину у скоєнні злочину визнав та наразі не являється військовослужбовцем, та, враховуючи позицію учасників справи, вважає можливим призначити покарання на мінімальній межі санкції статті.
Підстав для застосування положень ст. 69 КК України та призначення покарання у виді штрафу, про що просив обвинувачений під час судових дебатів, суд не вбачає, адже підставою для застосування положень ст. 69 КК України є наявність принаймні кількох пом?якшуючих вину обставин, натомість щодо обвинуваченого судом встановлено лише одну таку обставину - визнання вини у скоєнні злочину. При цьому суд враховує і те, що ОСОБА_7 не має офіційного джерела доходів, що у свою чергу робить сумнівним можливість сплати штрафу у передбачений чинним законодавством строк.
Водночас суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без фактичного відбування покарання та наявність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням у відповідності до положень ст. 75 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 75, 76, ст. 407 ч. 4 КК України,
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України, та призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі.

В порядку ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням строком на два роки.
Згідно зі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 протягом строку випробування обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1