ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/715/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/74/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника
потерпілих адвоката ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2021 року.
Даним вироком,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Білогір`я, Білогірського району, Хмельницької області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , одруженого, з середньою-спеціальною освітою, пенсіонера, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання - 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.
Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбуття призначеного основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі із визначенням 3 (трьох) років іспитового строку та згідно зі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком суду, 02 грудня 2020 року близько 11 години 40 хвилин водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним вантажним автомобілем «Вольво ФШ 12», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску, білого кольору (належить на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 15.01.2020 року НОМЕР_3 ОСОБА_12 , жительці АДРЕСА_2 , а водій ОСОБА_9 керував ним на підставі наявного в нього свідоцтва про його реєстрацію), без пасажирів, з вантажем (продуктами харчування загальною ваговою 10451 кг), рухався по вул. Симона Петлюри м.Кременець Тернопільської області у напрямку від вул.Дубенська м.Кременець до м.Почаїв, Кременецького району, Тернопільської області із швидкістю біля 55…64 км/год.
Наближаючись до зупинки громадського транспорту, що розташована навпроти будинку №18 вул. Симона Петлюри м. Кременець та рухаючись із вказаною швидкістю, тобто швидкістю, яка перевищувала дозволену на даній ділянці автодороги в межах населеного пункту м. Кременець Тернопільської області, водій ОСОБА_9 не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, не обрав дозволеної на даній ділянці автодороги швидкості руху, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка» і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі ПДР України), а також вимоги, які наведені у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-Х11 від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі ЗУ «Про дорожній рух»), які зобов`язували його рухатися у населеному пункті (м. Кременець), із дозволеною швидкістю руху не більше 50 км/год. і своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
У вказаний час, навпроти зупинки громадського транспорту, поза межами нерегульованого пішохідного переходу, перехід проїзної частини дороги розпочала пішохід ОСОБА_13 , яка вийшла із заїзної кишені зупинки громадського транспорту, біля задньої частини маршрутного автобуса, з якого вийшла перед цим на проїзну частину дороги, почала її пересікати у напрямку справа-наліво по ходу руху вантажного автомобіля «Вольво ФШ 12», який наближався до неї і, в процесі такого переходу вже, пройшовши смугу руху автомобіля «Вольво ФШ 12», вийшла та перетинала зустрічну для цього транспортного засобу смугу руху.
Рухаючись у вказаному напрямку, водій ОСОБА_9 , виявивши пішохода ОСОБА_13 , яка розпочала перехід проїзної частини дороги із заїзної кишені зупинки громадського транспорту, відповідно до вимог пунктів: 1.10 (в частині визначення поняття «небезпека для руху» та виконання його вимог), 12.3 Правил дорожнього руху України, виявивши небезпеку для свого руху, тобто зміну дорожньої обстановки - появу рухомого об`єкту, який перетинає смугу руху транспортного засобу, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, рухаючись без зміни напрямку руху керованого транспортного засобу, зупинити керований ним транспортний засіб раніше ніж пішохід досягне місця наїзду і тим самим уникнути наїзду на останнього, а змінивши напрямок свого руху ліворуч, виїхав на зустрічну смугу руху, при цьому не переконався, що такий маневр зміни напряму руху буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. У разі збереження водієм ОСОБА_9 прямолінійного руху вантажного автомобіля «Вольво ФШ 12» (не змінюючи напрямку руху) в межах смуги руху до м. Почаїв, при досягненні ним умовної лінії руху пішохода, наїзд на останнього також виключався б.
Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України (пункти 1.5, 1.10, 2.3, 12.3, 12.4), ОСОБА_9 не забезпечив безпеку дорожнього руху і шляхом несвоєчасного застосування екстреного гальмування та зміни напрямку руху ліворуч з подальшим виїздом на зустрічну смугу руху позбавив себе технічної можливості зупинити керований ним вантажний автомобіль «Вольво ФШ 12» до траєкторії руху пішохода ОСОБА_13 , тому в процесі руху скоїв наїзд передньою правою частиною керованого автомобіля «Вольво ФШ 12» на пішохода ОСОБА_13 , яка в момент наїзду перебувала на зустрічній смузі щодо автомобіля «Вольво ФШ 12».
У результаті наїзду транспортним засобом пішохід ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-лицевої травми у виді крововиливів у м`які тканини чола, переломів кісткової спинки носа та лівої лобно-виличної дуги зі зміщенням уламків в напрямку зліва-направо, вогнищевим слабо вираженим крововиливом під м`яку мозкову оболонку лівої лобної частки, синців повік та рани лівої брови, переломів лицевого черепа із зміщенням уламків, рваної рани лобної ділянки зліва, множинних саден шкірних покривів обличчя, об`єктивної неврологічної симптоматики черепно-мозкової травми (глибока кома, відсутність фото реакції, двобічні позитивні менінгеальні симптоми Бабінського та Керніга, анізокорія, зниження сухожилкових та періостальних рефлексів), закритої тупої травми грудей у виді переломів 2-7-го лівих ребер, без порушення цілісності пристінкової плеври, поширених синців лівого плеча, передпліччя, кисті та лівої гомілки, закритої травми грудей, з численними переломами лівих ребер, забоєм правої легені та аспірацією трахео-бронхіального дерева «темною кров`ю», що призвело до порушення зовнішнього дихання, зниження оксигенації крові (наповнення киснем до 55%), з розвитком аспіраційного синдрому та дихальної недостатності (механічна асфікція внаслідок закриття дихальних шляхів рідиною - кров`ю), ознак загального струсу тіла, у виді крововиливів у зв`язковий апарат внутрішніх органів. Закрита черепно-мозкова травма із стовбуровим ураженням (глибока кома, порушення дихання з розвитком дихальної недостатності) та місцем прикладення сили в ділянці лівої половини лицевого черепа (перелом кісткової спинки носа та лівої лобно-виличної дуги), була небезпечною для життя в момент заподіяння і, у відповідності до п.п. 2.1.2 та 2.1.3 (в) Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року №6, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Закрита тупа травма грудей у виді переломів ребер, без порушення цілісності пристінкової плеври - як тілесні ушкодження середньої тяжкості, за ознакою тривалого (більше 21 доби) розладу здоров`я (п. 2.2.2 цих Правил), синці кінцівок - як легкі тілесні ушкодження.
Порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», «небезпека для руху і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведені у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-Х11 від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_13 ..
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 просить вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2021 року скасувати у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочину за ч.2 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вважає, що призначене обвинуваченому покарання, зокрема звільнення його від відповідальності за ст. 75 КК України, є занадто м`яким.
Вказує, що в ході досудового розслідування та на початку слухання справи судом, обвинувачений свою вину не визнав та у вчиненому каяття не проявляв.
Зазначає, що лише потім, під час дослідження доказів сторони обвинувачення ОСОБА_9 змінив свою позицію стосовно своєї винуватості та надав суду зізнавальні показання.
Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, за який передбачено покарання аж до 8 років позбавлення волі, тому застосування відносно обвинуваченого ст. 75 КК України і його звільнення від покарання з випробуванням, є безпідставним.
Вказує, що часткове визнання ОСОБА_9 винуватості розцінюється потерпілими лише як бажання уникнути реальної міри покарання, оскільки позиція захисту під час судового розгляду була лише спрямована на звільнення від призначеного покарання з іспитовим строком.
Зазначає, що обвинувачений не намагався вибачитися перед родичами потерпілої, а потерпілі у кримінальному проваджені вважають, що обвинуваченому необхідно призначити реальну міру покарання.
Стверджує, що добровільне відшкодування витрат на лікування не може бути підставою для застосування у даній справі положень ст. 75 КК України.
Посилається на те, що засуджений раніше не судимий, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, не знижує суспільної небезпечності вчиненого злочину, не є достатніми підставами обґрунтування висновку суду для застосування ст. 75 КК України і спростовуються іншими обставинами кримінального провадження.
Вважає, що застосування ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, оскільки застосовано закон, який не підлягає застосуванню.
Наголошує на тому, що потерпілі та прокурор у кримінальному провадженні висловили свою позицію щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_9 реальної міри покарання у виді 5 років позбавлення волі, яка не була врахована судом першої інстанції.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції змінити: вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та відповідно до ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік шість місяців, в іншій частині вирок залишити без змін.
Апелянт вказує, що не заперечуючи вини обвинуваченого, вважає неправильним, що суд визнав доведеним факт незастосування обвинуваченим негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, оскільки ОСОБА_9 , зрозумівши, що пішохід ОСОБА_13 становить небезпеку для руху керованого ним автомобіля, відразу застосував гальмування для зменшення швидкості та маневр ліворуч для уникнення наїзду на пішохода ОСОБА_13 , яка поза межами пішохідного переходу почала перетинати дорогу та інших пішоходів, які вийшли на проїзну частину дороги та становили небезпеку для автомобіля обвинуваченого.
На думку апелянта, при призначенні покарання суд не в повній мірі врахував обставини вчинення злочину та особу обвинуваченого, зокрема те, що злочин є необережним, вказує на порушення пішоходом ОСОБА_13 Правил дорожнього руху, те що водій вживав заходів уникнення наїзду на пішохода, оплатив лікування потерпілої і лікувальному закладі.
Посилається на те, що обвинувачений позитивно характеризується, має хворобливий стан, раніше до відповідальності не притягувався.
Апелянт зазначає, що не правильним є позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами, який дає йому можливість заробітку та вважає достатньо було б застосування випробувального строку на один рік шість місяців.
Окрім того, просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки вирок суду було проголошено у відсутності обвинуваченого та його захисника, вони не знали про дату проголошення вироку, копію вироку вони не отримували, а апеляційну скаргу підготували з даних, отриманих з Єдиного реєстру судових рішень та апеляційних скарг потерпілого і прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, у судових дебатах представника потерпілих ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просить її задовольнити, апеляційну скаргу обвинуваченого заперечив, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_9 , в судових дебатах його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, просять її задовольнити, заперечили апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , в судових дебатах прокурора, який заперечив апеляційні скарги, вважає вирок законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Щодо незгоди захисника ОСОБА_8 з оцінкою суду дій обвинуваченого в частині гальмівного шляху, то суд правильно спростував їх на підставі висновків судових автотехнічних експертиз №СЕ-19/120-21/443-ІТ від 14.01.2021 року та №СЕ-19/120-21/2021-ІТ від 24.02.2021 року, які проведені відповідно до Закону Про судову експертизу.
Що стосується призначеного ОСОБА_9 покарання, то суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що воно має бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.
Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення цієї особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого діяння, конкретні обставини провадження, особу винного, який вчинив необережний тяжкий злочин, в результаті якого потерпіла ОСОБА_13 отримала тяжкі тілесні ушкодження, врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання: часткове визнання вини, відшкодування шкоди потерпілій на лікування, те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, хворіє, є пенсіонером, думку потерпілих, які просили призначити суворе покарання, врахувавши поведінку потерпілої ОСОБА_13 , яка переходила проїжджу частину дороги поза межами нерегульованого пішохідного переходу та, за відсутності обтяжуючих обставин, правильно обрав ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, вмотивувавши прийняте рішення про можливість виправлення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, підставно застосував ст. 75 КК України.
Окрім того, судом враховано, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, що становить підвищену суспільну небезпеку у зв`язку з порушенням вимог п.п. 1.5 ч.1,1.10 (в частині визначення понять: дорожні умови, дорожня обстановка і виконання їх вимог), 2.3 (б,д), 12.4 ПДР України, тому дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки.
Наведені в апеляційних скаргах апелянтів доводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, не впливають на відповідність призначеного покарання, а також і не містять достатніх даних про призначення покарання без застосування ст. 75 КК України, як того просить представник потерпілих.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що не має підстав вважати призначене обвинуваченому покарання несправедливим.
Доводи апеляційних скарг і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування вироку.
Вирішуючи питання поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів враховує те, що вирок був оголошений 13.12.2021 року у відсутності обвинуваченого та його захисника і відсутні дані щодо вручення вироку обвинуваченому. Наведені причини є поважними та строки підлягають поновленню.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:
Поновити обвинуваченому ОСОБА_9 та його захиснику строк на апеляційне оскарження.
Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.
Судді