КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №372/1765/19
Провадження №11-кп/824/1712/2022 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2 Суддя - доповідач ОСОБА_2 Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

17 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор" апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2021,

за участю

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2021 клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено. Продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, до 24 год. 21.02.2022.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 , про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_6 відмовлено.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції враховуючи у сукупності конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який не одружений, не працевлаштований, офіційного джерела прибутку не має, переховувався від органів досудового розслідування, не має міцних соціальних зв`язків, які б характеризували його, як відповідальну та зразкову особу, дійшов висновку, що на даний час продовжують існувати ризики, визначені п. 1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не пов`язаних з триманням під вартою не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку та виконання ОСОБА_6 обов`язків у кримінальному провадженні

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2021 просить її скасувати і постановити нову ухвалу, якою обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний із тримання під вартою.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що застосування запобіжного заходу до ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, а особливо продовження строку тримання під вартою є безпідставним, так як не має на меті забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, наведеним у ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому вказує, що свої процесуальні обов`язки ОСОБА_6 виконує належним чином, від суду не переховується, вчасно прибуває у судові засідання, із свідками у справі стосовно їх показань не спілкується, впливу на потерпілих не має.
Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що доведено наявність обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики, які виправдовують необхідність застосування та продовження запропонованого виду запобіжного заходу. На переконання апелянта, прокурором не наведено жодного доказу, який би свідчив про те, що ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків в кримінальному провадженні, оскільки таких ризиків не існує. Зазначає, що паспорт обвинуваченого ОСОБА_6 знаходиться у слідчого, а інших документів у останній немає. Крім того, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, обвинувачений не може, оскільки всі докази стороною обвинувачення вже зібрані.
Крім цього, апелянт зазначає, що впливати на свідків по справі ОСОБА_6 не може, оскільки жодний свідок, допитаний у судовому засідання не впізнав його, а також не вказав жодної інформації щодо можливої причетності ОСОБА_6 до злочину, який йому інкримінується. Ризик незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні також не підтверджений належними доказами. Апелянт зазначає, що єдиним ризиком, на який посилається прокурор, є можливість ОСОБА_6 , переховуватися від суду та прокурора, однак, застосування судом більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту можливо цілком забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також, на думку апелянта, неприпустимим є те, що прокурор фактично перевищив свої повноваження та взяв на себе функцію суду, адже, у своєму клопотанні, не маючи жодних доказів вини ОСОБА_6 , вказав, що вже встановлено, що саме ОСОБА_6 скоїв інкримінований йому злочин, однак, встановлювати вину у скоєні злочину має право виключно суд.

Щодо ризику вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , то апелянт зазначає, що обвинувачений також не збирається це вчиняти, і протилежному немає жодних доказів.

На переконання захисника, подане прокурором клопотання є необґрунтованим, а ризики не підтверджені належними та достатніми доказами, а тому таке клопотання не підлягає задоволенню.

Крім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_6 має батьків похилого віку, які мають серйозні захворювання, а саме мати ОСОБА_6 має інвалідність, згідно виписки з амбулаторної картки, хвора на цукровий діабет ІІ-го типу, за останній час стан її здоров`я суттєво погіршився і остання потребує постійного стороннього догляду, а батько ОСОБА_6 , згідно виписки з амбулаторної картки, має виразкову хворобу шлунку в стадії ремісії. Таким чином, батьки ОСОБА_6 недієздатні і потребують постійного стороннього догляду, який міг би забезпечити обвинувачений, знаходячись на цілодобовому домашньому арешті.

Крім того, як вказує апелянт, обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , та має малолітню доньку, ОСОБА_10 2006 року народження, яка повністю перебувала до його ув`язнення на його утриманні. Всі ці обставини, на думку апелянта, свідчать про міцність соціальних зв`язків ОСОБА_6 . При цьому, репутація ОСОБА_6 за місцем проживання є винятково позитивною.

Також, апелянт звертає увагу, на той факт, що справа розглядається в Бориспільському міськрайонному суді Київської області вже два з половиною роки, і за весь час стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_6 . Крім того, свідки, допитані в судовому засіданні не впізнали в ОСОБА_6 як особу, яку вони бачили на місці злочину. Крім того, на думку апелянта, необхідно врахувати ту обставину, що стороною обвинувачення не наведено жодних з ризиків, наведених у ст. 177 КПК України.

Крім того, апелянт зазначає, що прокурор навіть не намагається довести, що застосування такого запобіжного заходу, як домашній арешт не може бути застосований до ОСОБА_6 і що він не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України. Єдиним ризиком, на який посилається прокурор, є можливість ОСОБА_6 , переховуватися від суду та прокурора.

Однак, на думку апелянта, застосування судом більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту можливо цілком забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. В матеріалах справ відсутні докази того, що ОСОБА_6 переховувався від органів досудового слідства та суду. Відсутні будь-які повістки, які б отримав ОСОБА_6 . Взагалі відсутні доказ того, що він був повідомлений про те, що його викликає слідчий чи прокурор. За таких обставин, на думку апелянта, неможливо стверджувати про те, що ОСОБА_6 переховувався від органів досудового слідства чи суду. В даному випадку, наявність ухвали слідчого судді про його розшук ніяк не залежить від процесуальної поведінки ОСОБА_6 .

Крім того, апелянт зазначає, що згідно п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо воно ухвалено незаконним складом суду, оскільки, згідно ч. 2 ст. 31 КПК України, Бориспільським міськрайонним судом Київської області здійснюється розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001192 від 26.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України відносно ОСОБА_6 колегіально у складі трьох суддів (головуючий суддя - ОСОБА_1 , судді ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), однак, оскаржувану ухвалу суду головуючий суддя приймав одноособово, посилаючись на п. 20-5 Перехідних положень КПК України, обґрунтовуючи неможливістю розгляду вказаного клопотання колегіально тим, що інші судді зайняті в інших судових засіданнях, що в свою чергу на думку апелянта, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального права, оскільки оскаржуване рішення прийнято незаконним складом суду, що є безумовною підставою для скасування вказаної ухвали.

Таким чином, на думку апелянта, колегія суддів не мала будь-який законних підстав продовжувати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, натомість, наявні були всі підстави для зміни запобіжного заходу, який не пов`язаний із триманням під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, перевіривши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України.

24 грудня 2021 року в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою посилаючись на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, переховувався на момент затримання від правоохоронних органів, не працевлаштований та не мав офіційних джерел прибутку, не має міцних соціальних зв`язків, які б характеризували його як відповідальну та зразкову особу, а тому метою ухилення від кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, а більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти вказаному ризику.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2021 продовженообвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 24 год. 21.02.2022 .

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, відсутність міцних соціальних зв`язків, його майновий стан та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України,ступінь яких не зменшився та на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування від суду, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який під час досудового розслідування переховувався від правоохоронних органів та не має достатніх стримуючих соціальних зв`язків, не працевлаштований, тобто не має офіційного джерела доходу, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 переховувався від органів досудового розслідування та суду, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на саму апеляційну скаргу захисника, в який останній не заперечує, що ухвалою слідчого судді ОСОБА_6 був оголошений у розшук. Крім того, наявність у обвинуваченого місця проживання та знаходження паспорта у слідчого, у сукупності з усіма обставини, які враховані судом першої інстанціїпри продовженні запобіжного заходу, на даному етапі провадженняне будуть стримуючими факторами для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, а такожжодним чином не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.
Крім того, враховуючи, що ОСОБА_6 не працевлаштований та офіційного джерела доходу не має, доводи апеляційної скарги захисника про знаходження у обвинуваченого на утриманні дочки, з матір`ю якої він перебуває у розлученні, є непереконливими, будь-яких доказів про зворотнє захисником до апеляційної скарги не додано. Те, що у обвинуваченого є батьки, похилого віку, не може слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Окрім того, будь-яких даних про те, що батьки обвинуваченого, внаслідок захворювання, є недієздатними і потребують постійного стороннього догляду, надані апеляційному суду матеріали не містять, не надано таких даних захисником і до апеляційної інстанції.

Що стосується ризику, передбаченого п. 4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, то на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що на даному етапі провадження, яке наразі триває, всі свідки ще не допитані та обґрунтованість висунутого щодо ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції, а також з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, а також даних про його особу та попередню поведінку є всі підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, які можуть свідчити про те, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого, свідків, експерта. спеціаліста у кримінальному провадженні, знищити сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, колегія суддів до уваги не бере, оскільки такі ризики судом першої інстанції встановлені не були.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а також посилання захисника на показання допитаних під час судового розгляду судом першої інстанції свідків, оскільки привирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянтів про те, що наведені у судовому рішенні ризики не ґрунтуються на жодному доказі і не відповідають фактичним обставинам, колегія суддів вважає безпідставними.
Посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення головуючий суддя прийняв одноособово, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є безумовною підставою для скасування вказаної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» зі змінами і доповненнями, установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, від 20 травня 2020 року №392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 22 липня 2020 року №641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Згідно з п.20-5 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України, тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), встановлено такі особливості судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях та розгляду окремих питань під час судового провадження, зокрема у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

Отже, враховуючи, що на час постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, на території України був встановлений карантин, головуючий суддя обґрунтовано, на підставі п.20-5 розділу XI "Перехідні положення" КПК України розглянув клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою одноособово.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2021, якою продовженообвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 24 год. 21.02.2022 без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_4 ОСОБА_4