ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2022 року
м. Київ
справа № 161/17653/19
провадження № 51-4036км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004253 від 08 листопада 2019 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк, який згідно матеріалів кримінального провадження проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців із конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців із конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з цим вироком ОСОБА_6 в період з 21:00 20 червня по 07:00 21 червня 2019 року в дворі будинку АДРЕСА_2 проник до салону автомобіля «Fiat Punto», р.н.з. НОМЕР_1 , звідки повторно таємно викрав належне ОСОБА_8 майно загальною вартістю 8544,20 грн.
Він же в період з 00:10 по 07:00 23 червня 2019 року в дворі будинку АДРЕСА_3 проник до салону автомобіля «Audi 80», р.н.з. НОМЕР_2 , звідки повторно таємно викрав належне ОСОБА_9 майно загальною вартістю 6533,81 грн, а також незаконно заволодів указаним транспортним засобом вартістю 26 938,37 грн.
До того ж ОСОБА_6 в період з 00:00 по 07:30 07 серпня 2019 року у дворі будинку АДРЕСА_4 проник до салону автомобіля «Volkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_3 , звідки повторно таємно викрав належне ОСОБА_10 майно загальною вартістю 4668,13 грн.
Крім того, ОСОБА_6 за невстановлених обставин незаконно без мети збуту придбав, переніс та зберігав у приміщенні розважального закладу «Лото» на просп. Соборності, 4 в м. Луцьку психотропну речовину амфетамін масою 0,7026 г, який 08 листопада 2019 року о 03:18 виявили та вилучили працівники поліції.
Він же за невстановлених обставин незаконно без мети збуту придбав, переніс та зберігав у приміщенні розважального закладу «Спорт Лото» на просп. Соборності, 32 в м. Луцьку психотропну речовину амфетамін масою 1,0211 г, який 16 листопада 2019 року о 22:57 виявили та вилучили працівники поліції.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 26 травня 2021 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишив без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення. Апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, доповнив резолютивну частину вказаного вироку вказівкою про застосування ч. 1 ст. 309 КК України в редакції Закону від 15 квітня 2008 року № 270-VI.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду змінити, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 289 КК України закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати, призначити засудженому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити, як зазначено в скарзі, покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, та відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 2 роки.

Обґрунтовуючи зазначені вимоги, захисник вважає, що в цьому кримінальному провадженні не доведено поза розумним сумнівом наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Зазначає, що її підзахисний не заперечував факт викрадення майна ОСОБА_9 з автомобіля «Audi 80», однак самого транспортного засобу він не викрадав. Стверджує, що жоден із досліджених доказів не підтверджує факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, саме ОСОБА_6 . Вказує, що суди не надали належної оцінки доказам, які здобуті з порушенням норм кримінального процесуального закону, а саме за відсутності ухвал слідчих суддів, з порушенням права на захист і внаслідок відібрання пояснень від особи, якій потім було повідомлено про підозру. На порушення вимог КПК України суд апеляційної інстанції безпосередньо докази не дослідив, не проаналізував доводи, які були викладені в апеляційній скарзі, не навів мотивів та підстав їх відхилення. Вважає, що оскаржені судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 і засуджений ОСОБА_6 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою і просила залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки в судах першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 309 КК України.

Розглянувши це кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень та призначив відповідне покарання.

Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України захисник у касаційній скарзі не оспорює, при цьому стверджує про необґрунтованість засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 289 КК України.
Однак свої висновки щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції обґрунтував показаннями, наданими в суді потерпілим ОСОБА_9 , даними протоколів слідчих дій, висновками судових експертиз та іншими доказами.
Зокрема, з аудіозапису судового засідання місцевого суду від 13 березня 2020 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що в ніч на 23 червня 2019 року він припаркував автомобіль «Audi 80» у дворі будинку № 17 на вул. Кравчука в м. Луцьку, а близько 07:00 наступного дня виявив відсутність вказаного транспортного засобу, після чого одразу ж викликав працівників поліції. Після їх приїзду та закінчення формальностей з оформлення факту крадіжки автомобіля того ж дня йому зателефонували працівники поліції, попросили прибути до будинку, біля якого було викрадено автомобіль, де вже перебував ОСОБА_6 з речами потерпілого. Вказаний автомобіль потерпілий знайшов неподалік від зазначеного будинку майже через місяць після викрадення, а саме коли розмістив пост у соціальній мережі «Facebook» з проханням допомогти знайти транспортний засіб. На його повідомлення відгукнувся чоловік, який зазначив, що автомобіль «Audi 80» вже близько місяця припаркований біля будинку АДРЕСА_5 , про що потерпілий одразу сповістив працівників поліції (т. 1, а.п. 95, 96), які надалі провели огляд транспортного засобу.
Згідно з дослідженим судом першої інстанції протоколом огляду місця події від 23 червня 2019 року було оглянуто прибудинкову територію будинку АДРЕСА_3 , де 22 червня 2019 року ОСОБА_9 залишив автомобіль «Audi 80», а вранці наступного дня виявив його відсутність (т. 2, а.п. 99101), а відповідно до протоколу огляду від 25 липня 2019 року біля будинку АДРЕСА_5 оглянуто автомобіль «Audi 80», р.н.з. НОМЕР_2 , в салоні якого біля замка запалювання, бардачка та магнітоли виявлені сліди пальців рук (т. 2, а.п. 102105), два з яких (відкопійованих із замка запалювання та на панелі біля магнітоли) за висновком експерта від 28 серпня 2019 року № 295 належать ОСОБА_6 (т. 2, а.п. 111120).
Дослідивши зазначені докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
В касаційній скарзі захисник не зазначив, які конкретно докази зібрані з порушенням норм кримінального процесуального закону України, для яких слідчих дій необхідно було отримати дозвіл слідчого та в чому полягало порушення права на захистОСОБА_6 .

Так, право особи на захист у кримінальному провадженні передбачено положеннями національного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 63, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України та п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20 КПК України. Стаття 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного. Забезпечення права на захист відповідно до ст. 7 КПК України є однією із засад кримінального провадження, зміст якої розкривається в ч. 1 ст. 20 КПК України, зокрема, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Також право на захист забезпечується іншими нормами КПК України, зокрема статтями 49, 52, 54, 87, 338, 339, п. 4 ч. 2 ст. 412.
Необґрунтованими є твердження захисника в судовому засіданні Верховного Суду про те, що ОСОБА_6 не мав захисника та був позбавлений права на захист у кримінальному провадженні № 0002210 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України до його об`єднання з кримінальним провадженням № 0004253 за ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки у кримінальному провадженні № 0002210 підозрюваному тричі роз`яснювалося право на захист, а саме 14 серпня, 20, 30 вересня 2019 року (т. 1, а.п. 16), а тому він не був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання або подавати скарги з приводу незабезпечення йому права на захист.
Автомобіль «Audi 80», р.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до вимог ст. 237 КПК України був оглянутий за згодою потерпілого ОСОБА_9 , тому отримання дозволу слідчого судді для проведення указаної слідчої дії, згідно положень КПК України, також не вимагалося. Таким чином доводи захисника і в цій частині не можна вважати слушними.
Також всупереч доводам захисника перевіркою матеріалів провадження не підтвердилось і те, що в ОСОБА_6 відбирались будь-які пояснення, з урахуванням яких надалі йому було повідомлено про підозру.
Водночас матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вирок суду належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України. У ньому вказано формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінальних правопорушень, форми вини і мотивів кримінальних правопорушень, диспозиції статей (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких засудженого визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України, оскільки врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушення, одне з яких є проступком, а два нетяжким і тяжким злочинами, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має непогашені судимості, скоїв нові злочини невдовзі після відбуття покарання за попередньою судимістю, а також відомості про стан його здоров`я. Врахував суд і кількість злочинних епізодів, позицію потерпілих щодо призначення обвинуваченому покарання, а також те, що їм частково повернуто викрадене майно. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив визнання ним вини та щире каяття у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України, активне сприяння у їх розкритті. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив.
Врахувавши вищезгадані обставини, місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання згідно із санкціями ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 309 КК України, обравши принцип поглинення під час призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.
З висновками місцевого суду в частині призначення покарання погодився й апеляційний суд.
Погоджується з такими висновками судів і колегія суддів касаційного суду, вважаючи, що призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим і таким, що відповідає принципу індивідуалізації призначеного покарання, достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Вказані вимоги закону дотримано апеляційним судом під час постановлення ухвали за наслідками апеляційного розгляду в цьому кримінальному провадженні.
Так, згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.
Зазначена засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в апеляційній скарзі, а також під час апеляційного розгляду клопотань про повторне дослідження доказів сторона захисту не заявляла, а тому суд апеляційної інстанції, враховуючи принцип змагальності сторін кримінального провадження, зберігаючи об`єктивність та неупередженість,створюючи необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, не мав підстав для повторного дослідження доказів за відсутності відповідного клопотання.
Таким чином, апеляційний суд, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, іншої оцінки доказам, яких безпосередньо не досліджував, не давав.
За результатом апеляційного розгляду цього кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку вчиненому. Мотиви суду, з яких доводи обвинуваченого було визнано безпідставними, є обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судових засіданнях доказам.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам обвинуваченого, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, та обґрунтовано визнав їх неспроможними. З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Інші доводи в касаційній скарзі висновків судів першої та апеляційної інстанцій також не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 травня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3