справа №619/5412/20
провадження №1-кп/619/93/22
УХВАЛА

іменем України

11 січня 2022 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №0001069 від 10.10.2020 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харків, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

встановив:
В провадженні Дергачівського районного суду Харківської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинувачених, так як ризики, які мали місце при обранні запобіжного заходу обвинуваченим, продовжують існувати.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання.

В підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 не погодився з подовженням міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , зазначив про відсутність будь-яких доказів на підтвердження наявності ризиків, якими обґрунтовується клопотання, просив застосувати більш м`який запобіжний захід.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання.

В підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_7 зазначив про необґрунтованість клопотання та його безпідставність, вказав на відсутність будь-яких доказів на підтвердження наявності ризиків, якими обґрунтовується подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .. Просив обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , який є приміщенням громадської організації «Там где жизнь», де останній проходить курс психосоціальної корекції та лікування від алкоголізму.

Заслухавши клопотання прокурора та думку учасників судового провадження, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі передбачені п.п.1-11 ч.1 ст.178 КПК України, суд дійшов наступного висновку.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2021 року відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор». Строк дії ухвали по 14 січня 2022 року включно. Судове провадження не завершене до його спливу.

Оцінюючи доводи прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, викладені у поданому клопотанні, суд керується положенням частини третьої статті 315 КПК України, відповідно до якої під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ КПК України. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23 листопада 2017 року положення третього речення ч. 3 ст. 315 КПК України в частині автоматичного продовження дії запобіжних заходів визнано таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним).

Так, за змістом вказаного рішення, продовження судом під час підготовчого судового засідання строку дії запобіжних заходів за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 КПК України, які впливають на необхідність продовження запобіжних заходів на стадії судового провадження. КСУ вказав, що у випадку, коли суддя за відсутності клопотань сторін ініціює питання продовження дії запобіжних заходів, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.

Отже, суд дійшов висновку, що положення ч. 3 ст. 315 КПК України втратили чинність лише в частині автоматичного продовження дії строкових запобіжних заходів, що не позбавляє права суду вирішувати відповідні питання за клопотаннями сторін.

Суд звертає увагу на положення ст. 315 КПК України, яка надаючи суду повноваження вирішувати питання щодо заходів забезпечення, в т.ч. запобіжних заходів, зобов`язує здійснювати такий розгляд саме за правилами, передбаченими розділом ІІ КПК України. Зокрема, відповідно до статті 132, частини четвертої статті 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

З огляду на положення ч.3 ст. 199 КПК України, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків та спливу строків досудового розслідування.

Колегія суддів звертає увагу, що пропри відсутність чіткого врегулювання питання продовження запобіжних заходів під час підготовчого судового засідання поняття «обрання запобіжного заходу» охоплює не тільки його обрання, але й продовження, оскільки воно є своєрідним обранням запобіжного заходу на новий період, а тому при вирішенні клопотання прокурора, на думку колегії суддів, слід керуватися саме цією нормою.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, перелік яких надано у зазначеній статті.

З контексту ст. 177 КПК України випливає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави, суду вважати, що обвинувачений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно вимог п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Дослідивши матеріали кримінального провадження в рамках заявленого клопотання, суд вбачає наявність розумної підозри відносно обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину. При цьому суд, ґрунтуючись на принципі презумпції невинуватості, не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміноване обвинуваченим діяння.

Наявність зазначених ризиків обґрунтовується тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 скоїли злочин, і, знаходячись на свободі, можуть негативно вплинути на хід судового розслідування та встановлення істини у справі. Крім того, обвинуваченими отримано копію клопотання про застосування стосовно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в яких зазначені певні докази, і, без застосування запобіжного заходу, останні будуть мати можливість здійснювати незаконний вплив на потерпілого, свідків, чим перешкоджатимуть встановленню істини у кримінальному провадженні (п.3 ч. 1 ст.177 КПК України). Крім того, перебуваючи на свободі, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 усвідомлюючи, що ними скоєно умисний злочини, що віднесений до категорії злочинів, за вчинення якого передбачена максимальна міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, з метою уникнення кримінальної відповідальності можуть переховуватись від суду на території України, чим унеможливлять досягнення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України (п.1 ч.1 ст.177 КПК України).

Крім того, у судові засідання за період знаходження справи у провадженні суду обвинувачені жодного разу не з`являлись до судових засідань.

Разом з цим, факт відсутності у обвинувачених постійних джерел доходів (пенсії, заробітної плати), неодноразового притягнення їх до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти власності, в черговий раз підтверджують обґрунтованість наявності ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості вчинення ними іншого кримінального правопорушення.

Також, матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування даних обвинувачених під вартою та в судове засідання суду надані не були.

З метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених в ході судового розгляду, а також забезпечення виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні, за відсутності підстав для скасування або зміни запобіжного заходу, при наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за доцільне продовжити ОСОБА_4 та ОСОБА_6 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд не вбачає можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки інші запобіжні заходи не здатні в повній мірі запобігти зазначеним в клопотанні ризикам.

Також, суд не вбачає можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , який є приміщенням громадської організації «Там где жизнь», де останній проходив курс психосоціальної корекції та лікування від алкоголізму, оскільки хоча обвинувачений прийшов на лікування добровільно, однак організація його лікування є незакритого типу, без примушування, тобто ОСОБА_6 можу покинути місце лікування за своїм бажанням у перший ліпший момент. При цьому обвинувачений втратив документи про особу, тому не працює, не має постійних джерел доходу, хоча може працювати, здоровий. Обвинувачений та його сім`я із неповнолітньою дитиною знаходиться на утриманні пристарілих батьків подружжя. Шлюб між подружжям не укладений, обвинувачений немає матеріального обов`язку на утримання дитини сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому суд враховує, що до обвинувачених вже застосовувалися більш м`які запобіжні заходи, і вони не забезпечили належної процесуальної поведінки обвинувачених.

Керуючись статтями 176, 177, 183, 194, 197, 199, 314, 392 КПК України, суд,

постановив:
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» по 10 березня 2022 року.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» по 10 березня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги через Дергачівський районний суд Харківської області, а обвинуваченим в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1