УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.10.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в місті Одесі клопотання слідчого СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні за №0001630 від 22.09.2021 року, за ч. 2 ст.146 КК України

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, У провадженні слідчого відділу Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження №0001630, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.09.2021 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.146 КК України.

22.09.2021 до ЧЧ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій остання просить прийняти міри правового характеру до невстановлених осіб та своєї доньки ОСОБА_6 21.09.2021, в період часу з 20:10 по 20:30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно позбавили волі, шляхом насильницького впливу посадили до автомобіля чорного кольору та направлялись у невідомому напрямку. ЖЕО 2847

За даним фактом слідчим СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001630 від 22.09.2021. Попередня правова кваліфікація ч. 2 ст.146 КК України.

Під час допиту потерпілої ОСОБА_5 встановлено, що 21.09.2021 невстановлені особи спільно з її донькою ОСОБА_6 , та особою яка представилась ОСОБА_7 незаконно позбавили останню волі, насильницьким шляхом посадили до автомобіля «Chrysler» чорного кольору та попрямували в невідомому напрямку, за кермом якого був ОСОБА_7 .

В ході проведення оперативних розшукових заходів, встановлено, що вищезазначені особи пересувались на автомобілі марки « Chrysler» чорного кольору в кузові седан, які потрапили в поле зору камер відеоспостереження. Під час перегляду камер системи «Безпечне місто» по шляху пересування автомобіля встановлено, що вищезазначений автомобіль має державні номери НОМЕР_1 .

В ході перевірки ГСЦ АМТ ІПНП д/н НОМЕР_1 , встановлено, що даний д/з належить автомобілю «Chrysler 300 С», чорного кольору, номер кузова

НОМЕР_2 зв`язку з викладеним, у органа досудового розслідування виникла необхідність в арешті вищезазначеного майна, яке має суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.

Таким чином на вищезазначене майно виникла необхідність накласти арешт, підставою якого є те що існують підстави вважати, що вказаний автомобіль містить відомості які можуть бути використані як докази факту та обставин що встановлюються під час кримінального провадження. У зв`язку з тим що особи, причетні до вчинення вказаного злочину, зокрема власник автомобілю, обізнаний про те що за викладеними фактами здійснюється досудове розслідування, розуміючи важливість збереження автомобілю для досудового розслідування може спотворити чи іншим чином відчужити майно, метою накладання арешту є запобігання можливості його приховування, пошкодження, перетворення, відчуження.

Підставами арешту майна автомобілю марки «Chrysler 300 С», д/н НОМЕР_1 чорного кольору, кузов № НОМЕР_3 ., який зареєстровано за гр. ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до ч.1 ст.170 КПК України є наявність розумних підозр, які свідчать про те, що вказаний автомобіль є може бути речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Завданням арешту майна - автомобілю марки «Chrysler 300 С», д/н НОМЕР_1 чорного кольору, кузов № НОМЕР_3 ., який зареєстровано за гр. ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вищезазначеного майна.

Метою накладення арешту на автомобіль марки «Chrysler 300 С», д/н НОМЕР_1 , є збереження речового доказу.

Посилаючись на доводи, викладені у клопотанні, слідчий просить накласти арешт на автомобіль марки «Chrysler 300 С», д/н НОМЕР_1 чорного кольору, кузов № НОМЕР_3 , який зареєстровано за гр. ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вивчивши клопотання та долучені в його обґрунтування матеріали, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як вбачається з поданого клопотання та долучених в його обґрунтування матеріалів, слідчим під час складання клопотання не було дотримано вимог ч. 2 ст. 171 КПК України, що позбавляє можливості слідчого суддю розглянути таке клопотання по суті.

Так, в порушення вимог ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна належним чином не обґрунтовано наявність підстав та необхідності в дії заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

Зокрема, згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З поданого клопотання вбачається, що в матеріалах, долучених до клопотання, відсутня постанова слідчого про визнання вилученого майна речовими доказами у кримінальному провадженні.

Тобто, будь-яке обґрунтування, на підставі якого слідчий суддя міг би вирішити питання обґрунтованості вказаних доводів сторони обвинувачення, зокрема перевірити факт відповідності такого майна категорії речових доказів (ч. 1 ст. 98 КПК України), дане клопотання не містить.

Відтак, оскільки за винятком викладених у даному клопотанні фактичних обставин даного кримінального провадження таке клопотання містить відповідні норми законодавства, якими регламентується порядок та підстави накладення арешту майна, між тим останнє не містить належного обґрунтування, яке б давало підстави для висновку про відповідність вилученого майна категорії речових доказів, а також яке б свідчило про наявність необхідності в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що вказане клопотання підлягає поверненню прокурору.

За таких обставин та враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 171, 172, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні за №0001630 від 22.09.2021 року, за ч. 2 ст.146 КК України повернути прокурору.

Встановити строк для усунення недоліків в сімдесят дві години.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1