ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 621/2109/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/1691/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілої ОСОБА_9 , належним чином повідомленої про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 01 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. Червоний Донець Балаклійського району Харківської області, громадянку України, не одружену, не працюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму, -
визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України з призначенням покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 ухвалено залишити тримання під вартою до вступу вироку в законну силу в умовах державної установи «Харківський слідчий ізолятор».
Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання ухвалено обчислювати з моменту з дня затримання, тобто з 03 06 2018 року.
Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Вказаним вироком встановлено, що 03 06 2018 року, близько 21.00 год., обвинувачена ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел, спрямований на заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій і бажаючи діяти саме таким чином, в ході конфлікту із своїм співмешканцем ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виник раптово на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно нанесла один удар кухонним ножем в область передньої поверхні грудної клітини в середній третині біля грудної лінії зліва, тобто в життєво важливий орган потерпілого ОСОБА_10 , а саме: область серця, чим спричинила останньому, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-17/90-БЛ/18 від 11 07 2018 року наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з наявністю рани на лівій половині грудної клітини по біля грудинній лінії в області проекції 4 міжребер`я, з ушкодженням по ходу ранового каналу: перелому нижнього краю 4 ребра зліва по біля грудинній лінії без зміщення, пошкодження лівої легені, навколосерцевої сорочки, наскрізне поранення серця, яке супроводжувалося кровотечею в ліву плевральну порожнину (1400мл рідкої крові) і навколосерцеву сорочку (350 мл рідкої темно-червоного кольору крові та 250 мл рихлих темно-червоного кольору згортків крові) з розвитком тампонади навколосерцевої сорочки кров`ю, що носить ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та явилось причиною смерті потерпілого ОСОБА_10 .
Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор та обвинувачена ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.
Обвинувачена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить застосувати відносно неї норми ст.69 КК України та призначити їй покарання в розумних строках. Також просить не застосовувати ст. 336 КПК України, оскільки бажає бути особисто присутньою під час розгляду в апеляційному суді. Крім того, обвинувачена подала доповнення до апеляційної скарги, в яких просила переглянути всі порушення, які вона допустила, перекваліфікувати скоєне нею кримінальне правопорушення з ч.1 ст.115 КК України на ст.119 КК України.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що визнала свою провину в тому, що саме внаслідок її дій померла людина, проте, заперечує свій умисел на заподіяння смерті, оскільки, не бажала таких наслідків. Вказала, що скоїла правопорушення з необережності, що, на її думку, відповідає кваліфікації за ч.1 ст.119 КК України і що підтверджується наявністю у загиблого трьох поверхневих лінійних поранень на поверхні середньої нігтьової фаланги його п`ятого пальця правої кісті, яке вказує на тримання ножа загиблим, яким, внаслідок її необережних дій, він травмувався.
Також обвинувачена вказує на те, що слідчий експеримент був проведений на наступний день після події, внаслідок чого, вона не в змозі була адекватно оцінити ситуацію і бажала провести слідчий експеримент вдруге, проте її прохання залишилось поза увагою. При обшуку в її будинку вона присутньою не була, ножа їй для впізнання надано не було, також має сумніви щодо відібрання відбитків саме з того ножа. Крім того, на думку обвинуваченої, не досліджено належним чином обставини справи, а саме те, що вона не спричиняла загиблому ніяких тілесних ушкоджень, оскільки лише з його боку отримувала погрози та шантаж. Вказала, що відповідно до ст.355 КПК України їй повинні були пред`явити для впізнання речі, чого зроблено не було, як і дослідження речових доказів. Зазначила, що захисник не зібрав відносно неї відомостей, характеризуючи її, як особу, на доказ того, що вона є неконфліктною особою, з витриманим та спокійним характером.
Просить переглянути призначене їй покарання, застосувавши ст.69 КК України, взявши до уваги обставини, передбачені ст.66 КК України, а також врахувати, що вона щиро розкаюється в скоєному злочині, не намагалась уникнути покарання та співпрацювала з органами влади. Знаходилась с стані сильного душевного хвилювання, внаслідок неправомірних дій загиблого. Не залишала загиблого, а намагалась надати йому першу допомогу, повідомила родичам загиблого та визвала швидку допомогу. Також зазначила, що раніше не судима, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, має неповнолітню дитину, яку виховують сторонні люди. Сама вона сирота з дев`яти років і не бажає, що її дитини зростала без матері. Крім того, вказала, що працювала, хоч і не офіційно, проте, цього було достатньо для утримання сина, і на теперішній час вона працює в умовах Харківського слідчого ізолятора та має позитивну характеристику від керівництва СІЗО, оскільки агресії та конфліктності не має.
З урахуванням викладеного, просить переглянута всі порушення, вказані нею, перекваліфікувати скоєний нею злочин з ч.1 ст.115 КК України на ст.119 КК України, оскільки не мала умислу на скоєння злочину та діяла необережно, не знаючи, який буде наслідок цих дій та просить призначити їй більш м`яке покарання або направити справу на новий розгляд.
Апеляційну скаргу обвинувачена просила розглянути в її присутності.
На вищевказаний вирок була також подана апеляційна скарга прокурора, від якої останній в подальшому відмовився, надавши до апеляційного суду відповідну заяву.
Позиції учасників апеляційного провадження.
Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченої та просили про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.
Прокурор просила залишити апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення, наголошуючи на законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції.
Потерпіла, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Будь-яких заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від неї не надходило, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе провести судовий розгляд без її участі.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої та її захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з вимогами ч.3 ст.62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
При цьому слід врахувати, що згідно зі ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Як вказано в ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку колегії суддів, при постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Всі докази, які були здобуто по справі, були отримані у встановленому законом порядку, а тому є належними та допустимими і у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, поза розумним сумнівом.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час роз`яснення суті обвинувачення, ОСОБА_7 свою провину у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України не визнала, пояснивши, що заподіяла смерть ОСОБА_10 через необережність. При цьому, обвинувачена зазначила, що 03 06 2018 року, вдень, ОСОБА_10 прийшов з роботи в стані алкогольного сп`яніння, приніс із собою горілку та пиво, який вони вдвох розпили. Близько 18.00 години, вони разом із її малолітнім сином, пішли в магазин, розташований в центрі с. Андріївка Балаклійського району. Там вони посварились і ОСОБА_10 кудись пішов, після чого, вона із сином повернулася додому. Біля 21.00 години повернувся ОСОБА_10 . Між ними виникла сварка, при цьому син знаходився в іншій кімнаті. ОСОБА_10 вдарив її по обличчю. Сварка продовжилася і ОСОБА_10 взяв кухонний ніж, підійшов до неї та приставив ніж гострим кінцем до своїх грудей, сказавши, що вона може його вбити, якщо хоче. Потім вона, знаходячись до ОСОБА_10 спиною, відчула якийсь його рух і подумала, що він хоче її вдарити знову, після чого вона на відмах вдарила його з силою правою рукою в область грудної клітини. Після цього ОСОБА_10 впав на підлогу. Відмахуючись від потерпілого, вона не думала, що той в цей момент продовжує тримати ножа гострою частиною направивши собі в груди. Мети вбивати ОСОБА_10 вона не мала, але визнає, що від її дій наступила його смерть.
Проте, незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність в діях обвинуваченої складу вищевказаного кримінального правопорушення, а призначаючи покарання за його вчинення, дотримався вимог ст.65 КК України і призначив покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо скоєння нею кримінального правопорушення з необережності, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема:
- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила суду, що вона є сестрою вбитого ОСОБА_10 . Він разом із ОСОБА_11 та її малолітнім сином проживали останні 6 місяців в належному потерпілій будинку за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_10 і ОСОБА_7 зловживали спиртними напоями. 03 06 2018 року, після 21-00 години на її мобільний телефон подзвонила ОСОБА_12 , повідомивши про смерть ОСОБА_10 . Наступного дня від працівників поліції їй стало відомо, що ножове поранення від якого помер брат, йому нанесла ОСОБА_7 ;
- змістом протоколу огляду місця події від 03 06 2018 року та фото таблицею і відеозаписом на DVD-диску до нього, згідно якого в будинку за адресою: АДРЕСА_2 на полу було виявлено труп ОСОБА_10 з колото-різаним пораненням в області грудної клітини, а також вилучені речові докази ( т.1 а.с.11-21);
- висновком судово-медичної експертизи №12-17/90-БЛ/18 (т.1 а.с.71-76), згідно якого причиною смерті ОСОБА_10 стало: проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з наявністю рани на лівій половині грудної клітини по біля грудинній лінії в області проекції 4 міжребер`я з ушкодженням по ходу ранового каналу: перелому нижнього краю 4 ребра зліва по біля грудинній лінії без зміщення, пошкодження лівої легені, навколосерцевої сорочки, наскрізне поранення серця, яке супроводжувалося кровотечею в ліву плевральну порожнину (1400мл рідкої крові) і навколосерцеву сорочку (350 мл рідкої темно-червоного кольору крові та 250 мл рихлих темно-червоного кольору згортків крові) з розвитком тампонади навколосерцевої сорочки кров`ю, що носить ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та явилось причиною смерті потерпілого ОСОБА_10 ;
- висновком проведеної судово-імунологічної експертиз №15/№583-С/2018 ( т.1 а.с.85-88), відповідно до якої, в об`єктах №№1,2 на ножі з дерев`яною ручкою коричневого кольору, знайдені сліди крові людини, встановити їх групову приналежність не було можливості, так як при неодноразовій постановці реакції абсорбції-елюції антигени А,В та Н не виявлені;
- висновком судово-імунологічної експертизи №14/569-С/18 (т.1 а.с.112,113), яким встановлено, що на фрагменті килиму, який був вилучений під час огляду місця події, знайдена кров людини, походження якої від ОСОБА_10 не виключається;
- висновком судово-імунологічної експертизи №14/572-С/18 (т.1 а.с.124-126), відповідно до якого встановлено, що на сукні та болеро, вилучених в ході огляду місця події, знайдена кров людини, походження якої від ОСОБА_10 не виключається;
- висновком судово-імунологічної експертизи №115№586-С/18 (т.1 а.с.161-163), з якої встановлено, що на двох марлевих тампонах змивах з підлоги їдальні та зовнішній поверхні дверей, вилучених в ході огляду місця події, знайдена кров людини, походження якої від ОСОБА_10 не виключається;
- дослідженням речових доказів, а саме: кухонного ножа заводського виробництва, що складається з клинку та рукояті, загальною довжиною 23,9 см, клинок якого виготовлено з металу сірого кольору, вістря гостре, має односторонню заточку, довжиною 11,3 см., рукоять виготовлена з двох дерев`яних накладок коричневого кольору, скріплених за допомогою двох металевих заклепок; жіночої сукні; фрагмента килиму; двох марлевих тампонів змивів з підлоги їдальні та зовнішньої поверхні дверей;
- висновку судово-психіатричної експертизи №477 від 18 06 2018 року, згідно якого ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 виявляла ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання та перебувала у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. (т. 1 а.с.198-200);
- відомостями з протоколу слідчого експерименту від 04 06 2018 року та його відеозапису, під час якого ОСОБА_7 , в присутності захисника, розповіла учасникам слідчої дії про обставини вбивства ОСОБА_10 , які аналогічні тим, що вона дала під час допиту в судовому засіданні та продемонструвала на місці скоєння злочину, яким чином вона нанесла рукою удар після якого настала смерть потерпілого (т.1 а.с. 202-204);
- висновком судово-медичної експертизи №12-17/230-БЛ/18 (т.1 а.с. 208-210), відповідно до якого, тілесні ушкодження, що виявлені у ОСОБА_10 не могли утворитися при обставинах вказаних в протоколі слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 від 04.06.2018 р., тому що вона не вказує механізм утворення вищевказаних тілесних ушкоджень.
Вказані докази є належними та допустимими, логічними та послідовними, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає.
Судом першої інстанції не встановлено об`єктивних обставин, які є підставою, вважати, що обвинувачена вчинила дії, які на думку обвинуваченої необхідно кваліфікувати за ст.119 КК України, оскільки доводи обвинуваченої не знайшли свого підтвердження і ґрунтуються виключно на її поясненнях стосовно того, що з боку загиблого мали місце протиправні дії, а також те, що саме він тримав ніж і сам себе поранив внаслідок необережних рухів її руки, якою вона відмахнулась від нього, у зв`язку з чим, обвинувачена вважає, що діяла необережно, а не умисно.
При цьому слід врахувати, що відповідно до ч.1 ст.115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, в у разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
За змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 02 2003 року № 2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Дослідженням матеріалів справи встановлено, що доводи обвинуваченої стосовно скоєння нею вбивства ОСОБА_10 з необережності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються відомостями, які містяться в матеріалах справи, зокрема висновком судово-медичної експертизи №12-17/230-БЛ/18, згідно якого причиною смерті ОСОБА_10 стало: проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з наявністю рани на лівій половині грудної клітини по білягрудинній лінії в області проекції 4 міжребер`я з ушкодженням по ходу ранового каналу: перелому нижнього краю 4 ребра зліва по білягрудинній лінії без зміщення, пошкодження лівої легені, навколосерцевої сорочки, наскрізне поранення серця, яке супроводжувалося кровотечею в ліву плевральну порожнину (1400мл рідкої крові) і навколосерцеву сорочку (350 мл рідкої темно-червоного кольору крові та 250 мл рихлих темно-червоного кольору згортків крові) з розвитком тампонади навколосерцевої сорочки кров`ю, що носить ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та явилось причиною смерті потерпілого ОСОБА_10 .
Аналізуючи вказані висновки, колегія суддів вважає, що спосіб нанесення ножового поранення ОСОБА_10 при якому було пошкоджено та переламано нижній край 4 ребра зліва не свідчить про нанесення такого удару з необережності, глибина проникнення ножового леза, сила та спрямованість удару ножа, внаслідок яких було пошкоджено край ребра та велика кількість життєво важливих органів загиблого, механізм утворення вказаних пошкоджень виключають можливість отримання таких тілесних ушкоджень внаслідок необережних дій обвинуваченої, а натомість, вказує на наявність умислу в її діях на умисне вбивство загиблого. Саме внаслідок вказаних дій обвинуваченої настала смерть ОСОБА_10 .
При цьому слід врахувати, що висновком судово-медичної експертизи №12-17/230-БЛ/18 (т.1 а.с. 208-210) спростовуються показання ОСОБА_7 стосовно механізму утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , оскільки тілесні ушкодження, які виявлені у ОСОБА_10 , згідно цього висновку, не могли утворитися при обставинах, вказаних в протоколі слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 від 04 06 2018 року, тому що вона не вказує механізм утворення вищевказаних тілесних ушкоджень. Вказані доводи обвинуваченої свідчать лише про її намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєний нею злочин, з отриманням більш м`якого покарання.
Отже, в контексті конкретних обставин, підстави сумніватися у правильності кваліфікації дій обвинуваченої саме за ч.1 ст.115 КК України відсутні.
Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
На думку колегії суддів, доводи обвинуваченої та захисника щодо відсутності у діях ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя загиблого ОСОБА_10 , не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а тому сприймаються колегією суддів як спосіб захисту обвинуваченої з метою уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої та відомості стосовно позитивної характеристики за місцем тимчасового ув`язнення, відсутність у неї судимості та відсутність перебування на обліку у психіатра і нарколога, було враховано судом при ухваленні вироку та не можуть бути підставою для застосування ст.69 КК України. Посилання обвинуваченою на наявність неповнолітньої дитини і її бажання брати участь в її вихованні є недостанім для застосування ст. 69 КК України. В цьому випадку колегія суддів враховує, що призначення більш м`якого покарання ніж передбачене законом, відповідно до вимог ст.69 КК України, можливе лише за наявності кількох обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, які, в даному випадку, відсутні. А тому, застосування ст.69 КК України відносно обвинуваченої в даному випадку неможливе за відсутністю таких обставин.
Крім того, колегія суддів констатує, що всі вказані апелянтом доводи щодо спростування винуватості ОСОБА_7 , були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції. При цьому, всі докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про її винуватість, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення та, в силу ст. 84 КПК України, є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих апеляційних доводів, які б свідчили про протилежне та про істотне порушення вимог КПК України, обвинуваченою не вказано.
У даному випадку колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційної скарги є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, колегія суддів не дає таким доводам окремої оцінки.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виправлення, як мета покарання це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченим законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Обираючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, відомості про особу обвинуваченої, зокрема, те, що вона не одружена, має малолітню дитину, не працює, раніше не судима, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та в місці тимчасового ув`язнення характеризується посередньо, також обґрунтовано послався на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, визнавши при цьому обставину, відповідно до ст.67 КК України, яка обтяжує покарання обвинуваченої, щодо вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Враховуючи, що санкцією ч.1 ст.115 КК України передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років, призначене судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років, в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченої.
З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.
З урахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку колегія суддів не вбачає.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 01 2021 року по справі щодо обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без змін.
Апеляційну скаргу обвинуваченої - залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

____________ _____________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3