Провадження 1-кп/522/2306/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000871 від 12.07.2021 року відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, уродженця м.Батумі Республіки Грузія, не працевлаштованого, не одруженого, не зареєстрованого на території м. Одеси, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
перекладача ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИВ:
12.07.2021 приблизно о 14 годині 35 хвилин ОСОБА_3 рухався по вул. Ніжинська в м. Одесі, в пошуках об`єкту реалізації свого злочинного наміру, направленого на таємне викрадення чужого майна з корисливих мотивів. Проходячи повз буд. №62 по вул. Ніжинська в м. Одесі, помітив припаркований біля будинку автомобіль марки «TOYOTA RAV 4», в кузові сірого кольору, державні номерні знаки « НОМЕР_1 », належний потерпілому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перебуваючи в тому ж місці та в той же час, ОСОБА_3 вирішив реалізувати свій злочинний намір, заглянувши через вікно, він помітив в салоні вищевказаного автомобіля чоловічу сумку чорного кольору, яку і визначив предметом свого злочинного посягання.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , шляхом розбиття скла передніх пасажирських дверей, проник до автомобілю, впевнившись що його дії є непомітними для оточуючих та носять таємний характер, розуміючи наслідки цих дій та свідомо бажаючи їх настання, викрав з переднього пасажирського сидіння чоловічу сумку чорного кольору, в якій знаходився гаманець чорного кольору, з грошовими коштами у розмірі 1 726 гривень, 100 доларів США (відповідно до курсу НБУ на момент вчинення кримінального правопорушення становить 2 730 гривень) та 5 євро (відповідно до курсу НБУ на момент вчинення кримінального правопорушення становить 162 гривні).

Після чого ОСОБА_3 , намагаючись покинути місце вчинення кримінального правопорушення, помітив, що його злочинні дії були виявлені свідком, який в цей час почали кричати та бігти за останнім. У свою чергу ОСОБА_3 розуміючи, що його злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна викритий свідком, вирішив продовжити його реалізовувати та уже відкрито намагався зникнути з викраденим майном, переслідуючи в цей час замисел на відкрите заволодіння чужим майном.

При спробі втекти з місця вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_3 був затриманий працівниками поліції, разом з викраденим майном, у зв`язку з чим завершити свій злочинний умисел уже на відкрите викрадення чужого майна останній не зміг, з причин, що не залежали від його волі.

В результаті вказаних злочинних дій потерпілому ОСОБА_8 спричинено матеріальний збиток на загальну суму 4618,00 гривень.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням до іншого приміщення, коли особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

У судовому засіданні ОСОБА_3 визнав себе винним у вчиненні вищевказаного злочину у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини, при яких він викрав у потерпілого майно, у вчиненому розкаявся. Пояснив суду, що дійсно 12.07.2021 року, проходячи повз буд. №62 по вул. Ніжинська в м. Одесі, помітив припаркований біля будинку автомобіль марки «TOYOTA RAV 4», в кузові сірого кольору, державні номерні знаки « НОМЕР_1 », де помітив в салоні вищевказаного автомобіля чоловічу сумку чорного кольору, розбив скло передніх пасажирських дверей, проник до автомобілю та викрав з переднього пасажирського сидіння чоловічу сумку чорного кольору, в якій знаходився гаманець чорного кольору з грошовими коштами. При спробі втекти з місця вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_3 був затриманий працівниками поліції, разом з викраденим майном.

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_7 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, звільнити від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк - 3 роки.

Захисник ОСОБА_5 просив призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільнивши його від відбування покарання, встановивши іспитовий строк в 1 рік.

Обвинувачений ОСОБА_3 просив суд не призначати покарання у виді позбавлення волі.

Потерпілий ОСОБА_8 надав до суду заяву, у якій просив суд призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільнивши його від відбування покарання, встановивши іспитовий строк в 1 рік, цивільний позов не надавав, оскільки матеріальну та моральну шкоду обвинуваченим йому відшкодовано.

Під час судового засідання встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду.
З урахуванням заяви потерпілого про розгляд провадження за його відсутності, думки прокурора, обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Беручи до уваги вище вказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, оскільки він вчинивзакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням до іншого приміщення, коли особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого згідно з ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого згідно з ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до вимог Закону України про кримінальну відповідальність, покарання має на меті не тільки кару, а повинне забезпечити перевиховання обвинуваченого, задля недопущення повторення протиправної поведінки з його сторони. Покарання повинно бути справедливим.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував потерпілому матеріальну та моральну шкоду, обтяжуючих обставин не встановлено. На наркологічному чи психіатричному обліках обвинувачений не знаходиться. З урахуванням вище наведеного, особи обвинуваченого, суд приходить до висновку, що необхіднім і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого буде призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на 1 (один) рік.
Суд вважає, що вказане вище покарання буде достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_10 .
Рішення щодо речових доказів прийняти на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України, суд приходить до висновку про необхідність скасування арешту майна, який був накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 29.07.2021 року (справа №522/13099/21, провадження №1-кс/522/7183/21), а саме на: металевий предмет сірого кольору, ззовні схожий на металочеркатель, так як у подальшому застосуванні такого арешту відпала потреба.
Постановою КМУ від 11.01.2012 року №15 передбачено те, що кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених Кримінально-процесуальним кодексом України.

Застава повертається особі або заставодавцю у безготівковій формі на зазначений ними банківський рахунок, а у разі відсутності такого рахунка - готівкою через банки або підприємства поштового зв`язку. Згідно з ч. 11 ст. 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, застава за обвинуваченого ОСОБА_7 у розмірі 181600,00 грн. була внесена ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 26.07.2021 року (номер провадження 11-сс/813/1133/21), що підтверджується квитанцією №ПН1286 від 02.08.2021 року, тому суд приходить до висновку про необхідність повернення суми застави у розмірі 181600,00 грн. заставодавцю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, суд відповідно до ст. 72 КК України, повинен прийняти рішення щодо зарахування строку попереднього ув`язнення.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Обвинувачений ОСОБА_3 визнається винними за вчинення злочину який мав місце 12.07.2021 року.
12.07.2021 року ОСОБА_7 було фактично затримано та 14.07.2021 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси по відношенню до нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого обчислювався з моменту фактичного затримання, тобто з 12 липня 2021 року, а 02.08.2021 року ОСОБА_7 було звільнено з-під варти у зв`язку зі сплатою застави.
Зважаючи на вимоги Закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне в строк відбування покарання ОСОБА_7 , на підставі ст. 72 КПК України, зарахувати строк його попереднього ув`язнення (застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) у період з 12.07.2021 року по 02.08.2021 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75-76 КК України, керуючись ст.ст. 100, 349, 367-368, 370-371, 373-376, 395, 532 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, з випробуванням строком на 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України строком на 2 (два) роки покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
1) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме строк випробування, рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 25 жовтня 2021 року.
Зарахувати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання термін його перебування під вартою з 12.07.2021 року по 02.08.2021 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч. 5 ст. 72 КК України).
Міру запобіжного заходу у вигляді застави обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати.
Суму застави у розмірі 181600,00 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот гривень 00 коп.), яка була внесена заставодавцем ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 26.07.2021 року (номер провадження 11-сс/813/1133/21), повернути заставодавцю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 29.07.2021 року (справа №522/13099/21, провадження №1-кс/522/7183/21), а саме на: металевий предмет сірого кольору, ззовні схожий на металочеркатель.
Речові докази: водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_8 на автомобіль марки Toyota Rav4 сірого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 ; купюра номіналом 5 (п`ять) евро одна штука; купюри номіналом 50 (п`ятдесят) доларів дві штуки; банківська карта «ПриватБанк» ( НОМЕР_2 ); банківська карта «Monobank» ( НОМЕР_3 ); гаманець шкіряний чорного кольору; сумка шкіряна чорного кольору; купюра номіналом 500 (п`ятсот) гривень одна штука; купюри номіналом 200 (двісті) гривень шість штук; купюра номіналом 20 (двадцять) гривень одна штука; купюра номіналом 5 (п`ять) гривень одна штука; купюра номіналом 1 (одна) гривня одна штука, - вважати переданими власнику ОСОБА_8 .

Речовий доказ: металевий предмет сірого кольору, ззовні схожий на металочеркатель, знищити.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1