Провадження №1-кп/127/707/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2018 за № 0001873, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмільник Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 191 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 відповідно до трудового договору від 05.02.2018 призначений на посаду техніка з обслуговування кавового обладнання, продажу кави, чаю та супутніх товарів фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідно до пункту 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між ОСОБА_5 (Працівник) та ФОП « ОСОБА_6 » (Підприємець) 05.02.2018, Працівник, який безпосередньо пов`язаний із використанням майна Підприємця, отриманням грошових коштів, а також із збереженням та транспортуванням матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за: нанесення шкоди майну Підприємця, невнесення до каси або на рахунки в установах банку виручки (повністю або частково), незабезпечення збереженості чи нанесення ушкоджень ввіреного йому майна, обладнання, грошових коштів, а також матеріальних цінностей, отриманих як від Підприємця так і інших фізичних чи юридичних осіб, установ і організацій - контрагентів Підприємця.

У зв`язку з чим Працівник зобов`язується: - вжити всіх можливих заходів, щодо збереження ввіреного йому Підприємцем майна, а у випадках нанесення шкоди такому майну відшкодувати її у повному обсязі (зокрема але не виключно, даний підпункт стосується ввірених Працівнику автомобілів, обладнання, устаткування, товару, грошових коштів та іншого); - вносити, не пізніше наступного дня після отримання, до каси або на рахунки в установах банку виручку Підприємця, яка отримана в ході виконання обов`язків Працівника; - забезпечити збереженість матеріальних цінностей; - бережно ставитись до отриманих матеріальних цінностей та вживати заходів щодо запобігання їх знищенню, псуванню, пошкодженню, розкраданню, нестачі; - своєчасно доповідати Підприємцю про всі обставини, які загрожують зберіганню ввірених йому матеріальних цінностей; - вести облік, складати та надавати у встановленому порядку звіти про рух та залишки ввірених йому матеріальних цінностей; - брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

ОСОБА_5 27.04.2018, точного часу не встановлено, перебуваючи в приміщенні магазину, де здійснює свою господарську діяльність ФОП ОСОБА_7 , який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , отримав від продавця в якості оплати за товар згідно з видатковою накладною від 27.04.2017 без номера грошові кошти в сумі 8000 грн., після чого на автомобілі направився до м. Вінниці.

В подальшому, цього ж дня, у ОСОБА_5 , який перебував у м. Вінниці на під`їзді до каси фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ), виник злочинний умисел, спрямований на привласнення грошових коштів, які були йому ввірені для доставки в касу ФОП ОСОБА_6 . Так, реалізовуючи свій злочинний умисел, не маючи наміру виконувати, покладені на нього згідно трудового договору обов`язки, ОСОБА_5 , будучи матеріально відповідальною особою, діючи умисно, з корисливих спонукань, привласнив, ввірені йому грошові кошти, які повинен був внести в касу ФОП ОСОБА_6 . Привласнені кошти в сумі 8000 грн. ОСОБА_5 в подальшому за невстановлених обставин, в невстановленому місці, в невстановлені дату та час розтратив, витративши їх на власні побутові потреби, тим самим заподіявши ФОП ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 8000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, у березні 2018 року він працював у ФОП ОСОБА_6 . Останній заборгував йому з виплатою заробітної плати, тому він вирішив взяти собі кошти, сплачені за товар, які він мав доставити до каси ФОМ ОСОБА_6 . Про те, що він забрав 8000 грн., він попередив бухгалтера.

Згідно з підписаним договором до його обов`язків входили, зокрема, продаж товару, інкасація коштів та їх передача бухгалтеру. Відповідно до договору він був матеріально-відповідальною особою.

Суд згідно з приписами частини третьої статті 26, частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідно до якої ОСОБА_6 є фізичною особою-підприємцем;

-трудового договору від 05.02.2018, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю;

-копії договору суборенди № 140314 від 14.03.2014, укладеного між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 , відповідно до якого визначені права та обов`язки сторін;

-копії договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 05.02.2018, відповідно до якого визначені обов`язки ОСОБА_5 як працівника;

-протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2018, відповідно до якого ОСОБА_7 впізнав особу, зображену на фото під № 4, як таку, яка 27.04.2018 видала йому накладну та отримала кошти у сумі 8000 грн.;

-акту про відсутність на робочому місці від 23.05.2018, згідно з яким ОСОБА_5 з 02.05.2018 та по момент складання акта був відсутній на робочому місці;

-відомістю на виплату грошей № ВЗП 000008 за квітень 2018;

-протоколу огляду місця події від 06.06.2018, відповідно до якого ОСОБА_7 добровільно видав накладну від 27.04.2018;

-накладну від 27.04.2018, згідно з якою ОСОБА_7 отримав ряд продуктів, за які сплатив 8000 грн.;

-висновку експерта від 19.06.2018 за № 3279/3280/18-21, згідно з яким підпис у графі «Всього відпущено» видаткової накладної № б/н від 27.04.2018, - виконаний ОСОБА_5 , рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів.

Аналізуючи показання обвинуваченого, досліджені за клопотанням сторін кримінального провадження докази, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» у статті 191 Кримінального кодексу України (далі КК) передбачено відповідальність за три форми вчинення злочину - привласнення, розтрату або заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.

Предметом привласнення та розтрати є лише те чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки використання або зберігання тощо. При привласненні ці повноваження використовуються для обернення винною особою майна на свою користь, а при розтраті на користь інших осіб, зокрема це може бути відчуження майна іншим особам для споживання, як подарунок чи товар, в обмін на інше майно тощо.

Відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Крім того, частиною третьою статті 349 КПК регламентовано, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні фактичних обставин, які викладені в обвинувальному акті, не заперечував, повідомивши, що вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення за зазначених у ньому обставин. Суд враховує, що показання обвинуваченого узгоджуються з наданими суду документами, зі змісту яких випливає, що ОСОБА_5 був суб`єктом вчинення інкримінованого йому діяння, а також якими підтверджена сума коштів, якими заволодів ОСОБА_5 .

Разом з тим, вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини другої статті 4 Кримінального кодексу України (далі КК) кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно з частиною третьою статті 4 КК часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

01.07.2020 набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII). Згідно зі приписами Закону № 2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК, так і до процесуального закону, тобто КПК.

Зі змісту пункту 122 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 191 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої статті 191 слова "до п`ятдесяти" замінити словами "від двох тисяч до п`яти тисяч". Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінена санкція статті кримінального закону. Об`єктивна сторона діяння, передбаченого частиною першою статті 191 КК, законом № 2617-VIII не змінена. Тому правові підстави для застережень щодо редакції кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого ОСОБА_5 діяння відсутні.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 хоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 191 КК, за ознаками привласнення, розтрати чужого майна, яке було ввірене особі.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до класифікації, що була чинною на час вчинення кримінально караного діяння, відносилось до злочинів середньої тяжкості, однак на час розгляду справи судом є нетяжким злочином, при цьому у вчиненому розкаявся. Суд враховує, що ОСОБА_5 на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З огляду на викладене, враховуючи конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Вирішуючи питання щодо міри (розміру) кримінального покарання, суд вважає за доцільне зауважити, що 01.07.2020 набрав чинності закон № 2617-VIII, про що суд вже зазначив вище. Зі змісту пункту 122 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 191 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої статті 191 слова "до п`ятдесяти" замінити словами "від двох тисяч до п`яти тисяч". Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому частиною третьою статті 5 КК регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_5 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи частини третьої статті 5 КК, оскільки внесені Законом № 2617-VIII зміни які посилюють відповідальність. Зважаючи на те, що судом прийнято рішення про доцільність призначення ОСОБА_5 кримінального покарання у виді штрафу, таке покарання має бути призначено відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого ОСОБА_5 діяння, тобто КК у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 (2334-VIII від 14.03.2018), а саме до п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Вирішуючи питання щодо наявності або відсутності правових підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 17 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до статті 55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю.

Це покарання призначається в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) КК, за якою підсудний визнаний винним, а якщо воно нею не передбачене, - в межах, установлених статтею 55 КК. Та обставина, що до постановлення вироку підсудний вже не обіймав посаду або не займався діяльністю, з якими було пов`язане вчинення злочину, не є перешкодою для застосування цього покарання.

Рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку, для того щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього. Якщо в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК зазначено характер посад або вид діяльності (наприклад, статті 286, 287), рішення про призначення додаткового покарання, наведене

в резолютивній частині вироку, повинне відповідати змісту цієї санкції.

Отже, санкція частини першої статті 191 КК передбачає можливість призначення додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Зазначена норма є дискреційною, тобто наділяє суд альтернативою застосовувати таке додаткове покарання або ні.

Враховуючи обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, те, що останній винуватість у вчиненні злочину визнав, щиро розкаявся, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих представником сторони обвинувачення документів не убачається, чи приймались під час досудового розслідування будь-які рішення щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а тому суд позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної правової норми.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 191 Кримінального кодексу України (у редакції Закону № 2341-III), та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави 1430 (одну тисячу чотириста тридцять) гривень витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: