КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

23 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 20000619 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тарасівка, Києво-Святошинського району, Київської області, українця, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз 23.12.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України та засуджено до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.
Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, у 2012 році, більш точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 отримав від свого брата ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у подарунок тростину, з вмонтованим стилетом, яка являється холодною зброєю та яку тривалий час зберігав, для власного використання за місцем свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 . В подальшому, ОСОБА_5 умисно, всупереч передбаченого законом порядку, усвідомлюючи, що тростина з вмонтованим стилетом, яку він отримав у подарунок від ОСОБА_9 та зберігав за місцем свого проживання являється холодною зброєю та на яку необхідний відповідний, передбачений законом дозвіл, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, в порушення Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, обліку, перевезення та використання вогнепальної пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року, розпочав незаконно носити її при собі, без установленого законом дозволу.

Продовжуючи свої злочинні дії, які виразились у носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_5 21.08.2020 року пересуваючись по м. Києву у власних справах, переніс вищезазначену тростину з вмонтованим стилетом, яка являється холодною зброєю до вестибюлю станції метро «Харківська» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, де о 11 годині 40 хвилин у вестибюлі вказаної станції метро був зупинений працівником поліції та на запитання щодо наявності речей та предметів, обіг яких обмежений або заборонений законом, повідомив що при собі має дерев`яну тростину з вмонтованим стилетом.
Після чого, ОСОБА_5 був запрошений до кімнати поліції, де у присутності двох громадян, залучених в якості понятих, працівником поліції, під час проведення особистого обшуку у ОСОБА_5 було виявлено та вилучено з долоні лівої руки, вищезазначену дерев`яну тростину з вмонтованим стилетом. Окрім того, встановлено, що вилучений 21.08.2020 року у ОСОБА_5 , предмет є стилетом, який відноситься до короткоклинкової контактної холодної зброї колючої дії, виготовлена по типу стилетів-тростин прихованого носіння, виготовлена за допомогою дерево та металообробного устаткування, яку останній незаконно носив при собі, без установленого законом дозволу.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року скасувати та постановити ухвалу, якою закрити провадження у справі № 753/18312/20, у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник посилається на те, що місцевим судом при розгляді справи допущені істотні порушення вимог процесуального закону, а саме в обґрунтування обвинувального вироку покладені докази, які є неналежними та недопустимими, а отже і вирок суду, що ґрунтується та таких доказах, є незаконним та необґрунтованим.

На думку апелянта, неналежними та недопустимими доказами, покладеними в основу оскаржуваного вироку, зокрема, є показання свідків, які є працівниками поліції, які брали участь у затриманні обвинуваченого, та, відповідно є зацікавленими особами у результатах розгляду даної справи, а також висновок експерта, який не досліджувався судом.

Крім того, сторона захисту зазначає, на те, що в діях його підзахисного відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, оскільки як під час досудового розслідування так і в суді першої інстанції, ОСОБА_5 стверджував, що він дійсно користувався ціпком, який раніше належав його брату, однак не знав, про те, що всередині даного ціпка був вмонтований стилет.

Також, як зазначає апелянт, у порушення вимог кримінального процесуального закону, у даному кримінальному провадженні винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не доказана, та згідно ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Як вважає захисник, очевидним є те, що вина його підзахисного в інкримінованому йому злочині не доведена, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на доказах, які є неналежними та зібраними з грубим порушенням норм кримінального процесуального законодавства України, а обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення ґрунтується на недопустимих доказах, здобутих внаслідок юридичної необізнаності ОСОБА_5 , який фактично помилково визнав свою вину, а від так з порушенням вимог ст. 62 Конституції України, ст. 370 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу останнього та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_5 у носінні холодної зброї, зокрема стилету, без передбаченого законом дозволу, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника про те, що в обвинуваченого ОСОБА_5 був відсутній прямий умисел на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, а тому в його діях відсутній склад цього кримінального правопорушення, колегія суддів не може з ними погодитися з огляду на таке.

Дійсно, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі, кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 263 КК України, передбачає умисну форму вини.

Водночас, як передбачено ч. 1 ст. 24 КК України, умисел поділяється на прямий і непрямий.

Непрямим, як це передбачено ч. 3 ст. 24 КК України, є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Незалежно від того, був умисел прямим чи непрямим, кримінальне правопорушення вчинене з таким умислом є умисним.

Встановлені судом першої інстанції під час судового розгляду фактичні обставини кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 263 КК України, які до речі не заперечуються ні обвинуваченим, ні його захисником, про що прямо зазначено в апеляційній скарзі, дозволяють зробити висновок про те, що вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_5 вчинив якщо не з прямим, то з непрямим умислом, про що свідчать не лише ті докази, на які суд послався у своєму вироку, зокрема показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та висновок експерта № 26-213 від 01.09.2020 року, а й показання самого обвинуваченого, який не заперечував того факту, що в тростині, з якою його було затримано за вказаних у вироку обставин на станції метро «Харківська» у м. Києві, знаходився стилет і що перед тим, як вийти з квартири він навіть намагався перевірити чи то та тростина в якій знаходився стилет, але йому це не вдалося.

Вказані обставини у сукупності з іншими доказами, які всупереч твердженням захисника обвинуваченого, не викликають сумнівів у своїй достовірності, належності та допустимості, свідчать про те, що ОСОБА_5 , пересуваючись по м. Києву у власних справах та маючи при собі тростину з вмонтованим стилетом, який є холодною зброєю, усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і навіть якщо не бажав, то свідомо припускав їх настання, що у свою чергу дає підстави для висновку про те, що його ставлення до вчинюваної дії, передбаченої КК України та її наслідків було умисним, а тому в цих діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 цього Кодексу.

Тобто, наведені у вироку докази повністю підтверджують не тільки об`єктивну, а й суб`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , а тому колегія суддів не вбачає жодних правових підстав для висновку про відсутність у діях останнього складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та підстав для закриття щодо нього кримінального провадження.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що вирок Дарницького районного суду м. Києва щодо ОСОБА_5 підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначення обвинуваченому занадто суворого покарання, оскільки під час апеляційного розгляду не було встановлено підстав для скасування або зміни судового рішення, передбачених частинами 1, 2 ст. 409 КПК України.

При цьому, колегія суддів відкидає як безпідставні доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, з посиланням на те, що, як вважає апелянт, в основу обвинувального вироку були покладені фактично лише показання працівників поліції та показання обвинуваченого, який, зважаючи на його юридичну необізнаність, визнав свою вину у носінні ціпка, хоча суд першої інстанції, як зазначається у скарзі, безпідставно вказав у своєму вироку про те, що обвинувачений свою вину не визнав, оскільки вони не базуються на доказах, досліджених під час судового розгляду, яким суд надав належну правову оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого рим кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, свою вину у вчиненні злочину, який йому інкриміновано не визнав, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання та дійшов висновку, що йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 263 КК України.

При цьому, обставин, що, згідно ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлено, а обставиною, що, згідно ст. 67 цього Кодексу, обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочину.

Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_5 офіційно працює на посаді водія експедитора у ТОВ «Сервіс земпроект» а також беручи до уваги вимоги ст.ст. 50-65 КК України, в тому числі про те, що покарання має на меті не лише покарання, а й виправлення особи, зважаючи на відсутність суспільно небезпечних наслідків від вчиненого діяння, приймаючи до уваги стан здоров`я обвинуваченого та застосовуючи принцип гуманності, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, а тому прийняв рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку в максимальних межах, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому.

Приймаючи до уваги мотиви призначеного покарання, які наведені в оскаржуваному вироку, колегія суддів вважає, що вони дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому є законним та обґрунтованим.

Що ж стосується посилання в апеляційній скарзі, як на одну з підстав для скасування оскаржуваного вироку, на те, що обвинуваченому призначене занадто суворе покарання, то воно не може бути таким, що заслуговує на увагу, оскільки вказана скарга не містить у собі будь-яких даних, які б дозволили зробити висновок про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості.
Тим більше з урахуванням тієї обставини, що обвинуваченого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі вимог, передбачених ст. 75 КК України.
За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність передбачених законом підстав для зміни або скасування вироку Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року, ухваленого щодо ОСОБА_5 , колегія суддів вважає необхідним, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника обвинуваченого, постановити рішення, яким вказану скаргу залишити без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_5 , без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 753/18312/20

Номер провадження : 11-кп/824/3206/2021

Категорія: ч. 2 ст. 263 КК України

Головуючий у 1-й інстанції суддя ОСОБА_13

Доповідач - суддя ОСОБА_1