Копія
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2021 року Справа № 1-368/11
Номер провадження1-в/608/71/2021
Колегія суддів Чортківського районного суду Тернопільської області в складі: в складі:
головуючого суду судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря с/з ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
представника УВП № 26 ОСОБА_6
захисника засудженого ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 міста Чортків Тернопільської області клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про приведення вироку Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства та відповідно до рішення Конституційного Суду України № 6-р(11)/2021 від 16 вересня 2021 року шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі,-
В С Т А Н О В И Л А:
Засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства та відповідно до рішення Конституційного Суду України № 6-р(11)/2021 шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі строком на 15 років. У клопотанні ОСОБА_8 вказав, що його було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених п.п.»в, і» ст. 93, ч. 3 ст. 166 (в редакції 1960 року), ч. 3 ст. 364, ст. 2 ст. 365 КК України та засуджено до довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду Верховного Суду від 02 липня 2021 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 6 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишено без змін. Строк відбування покарання згідно ухвали Чортківського районного суду Тернопільської області від 07 грудня 2017 року, справа № 1-368/11, номер провадження 1-в/608/98/2017 рахується з 22 жовтня 2003 року по 05 листопада 2003 року та з 21 липня 2009 року по 06 січня 2016 року і на даний час складає понад 18 років. На підставі Рішення № 6-р(11)/2021 Другого сенату Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року, справа № 3-349/2018 (4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20) (справа про перегляд вироку особі, покараній на довічне позбавлення волі) (далі по тексту - Рішення КСУ № 6-р(ІІ)/2021), статей 3, 23, 28, 63 частини 3 Конституції України та статті 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі - Конвенція), Чортківський районний суд Тернопільської області має розглянути питання про приведення вироку Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року відносно ОСОБА_8 у відповідність до чинного законодавства. Вважає, що його прогрес у напрямку виправлення, який він зробив, а також зміни, яких зазнав, призводять до невиправданості його подальшого позбавлення волі, адже для цього відсутні обґрунтовані пенологічні підстави, зокрема, в Рішенням КСУ № 6-р(П)/2021 (яке являється обов`язковим для виконання на всій території України) сторінка 26 абзац 2 пункт 3.5.2. визначено: «...що встановлене Кодексом покарання у вигляді довічного позбавлення волі як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України». Наголошує на тому, що рішенням КСУ № 6-р(11)/2021 вирішено: -«Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі». Вказує, що з особової справи, яка наявна у адміністрації Чортківської установи виконання покарань № 26 в Тернопільській області, чітко відображається виключно позитивна оцінка його особи та поведінки під час відбування покарання. За час відбування покарання він характеризується позитивно, має 92 державні нагороди, інвалід 2 групи, ліквідатор аварії на ЧАЕС та, зокрема, має вік майже 70 років. Ці документи свідчать, що прогрес у напрямку виправлення, який він зробив, а також зміни, яких він зазнав, вказують на невиправданість його подальшого тримання в умовах позбавлення волі, адже для цього не має обґрунтованих пенологічних підстав.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 клопотання підтримують з підстав, наведених у ньому, просять задоволити. Засуджений ОСОБА_8 просить клопотання задоволити, оскільки бажає хоча б померти на волі, відвідати перед смертю могили рідних та попросити пробачення у потерпілих.
Захисник засудженого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 також посилається на те, що таке покарання, як довічне позбавлення волі, саме по собі, є катуванням чи нелюдським ставлення до засудженого, він піддається тортурам та нелюдському поводженню, що є також підставою для задоволення клопотання його підзахисного, як про це вказується в рішеннях ЄСПЛ та рішення Конституційного Суду України.
Прокурор ОСОБА_5 заперечує щодо задоволення вказаного клопотання, вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки в рішенні Конституційного Суду України зобов`язано саме Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України та цього рішення, а тому районний суд, відповідно до вимог чинного законодавства України, таких повноважень на даний час немає.
Представник УВП № 26 ОСОБА_6 при вирішенні клопотання покладається на думку колегії суддів, просить вирішити клопотання згідно вимог чинного законодавства.
Вислухавши засудженого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 , представника УВП № 26 ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_5 , колегія суддів приходить до наступних висновків.
Порядок кримінального провадження, визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якого на території України порядок кримінального провадження визначається Коституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Завданнями кримінального провадження, відповідно до ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність, згідно яких кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів.
Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати Кримінальному процесуальному кодексу України.
При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить Кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми Кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення Кримінального процесуального кодексу України регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Так, відповідно до вимог п. 3 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатися до суду з клопотаннями про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів.
Відповідно до вимог п.2.ч.2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку подаються до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6,7 (крім клопотань про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.
Таким чином, вказане клопотання підлягає розгляду в Чортківському районному суді за місцем відбування покарання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 .
Судом встановлено, що ОСОБА_8 був засуджений 29 січня 2013 року Печерським районним судом м. Києва за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. З ст. 364 КК України і ч. 3 ст. 166 та п.п. «в», «і» ст. 93 КК України 1960 року. На підставі ст.70 КК України остаточно призначено за сукупністю злочинів покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді довічного позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на три роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ст. 54 КК України позбавлено спеціального звання - генерал-лейтенант міліції.
06 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ухвалила: апеляційні скарги захисників засудженого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 - залишити без задоволення. В порядку ст. 365 КПК України 1960 року, вирок Печорського районного суду м. Київ від 29 січня 2013 року відносно ОСОБА_8 змінити. Уточнити, що ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за ч. 2 ст. 365 КК України 2001 року в редакції статті від 05 квітня 2001 року, за ч. З ст. 364 КК України 2001 року в редакції статті від 15 квітня 2008 року, за ч. З ст. 166 КК України 1960 року в редакції статті від 11 липня 1995 року, за п.п. «в», «і» ст. 93 КК України 1960 року в редакції статті від 22 лютого 2000 року. Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. З ст. 364 КК України 2001 року на ч. 2 ст. 357 КК України 2001 року. На підставі п. З ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України 2001 року, звільнити ОСОБА_8 від призначеного за ч. 2 ст. 357 КК України 2001 року покарання у зв`язку із закінченням строків давності. На підставі ст. 5 КК України 2001 року, пом`якшити призначене ОСОБА_8 за ч. З ст. 166 КК України 1960 року основне покарання до 10 років позбавлення волі з позбавленням права займати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади, на строк три роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365 КК України 2001 року, ч. З ст. 166, п. п. «в», «і» ст. 93 КК України 1960 року, шляхом поглинання меншс уворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_8 засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком, на три роки.
02 липня 2021 року Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду ухвалив: «Вирок Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а касаційні скарги захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 потерпілого ОСОБА_11 та його представників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 без задоволення».
07 грудня 2017 року колегія суддів Чортківського районного суду Тернопільської області ухвалила: зарахувати засудженому згідно вироку Печерського районного суду м. Київ від 29 січня 2013 року - ОСОБА_8 , строк його попереднього ув`язнення в період з 21 липня 2009 року по 06 січня 2016 року та строк перебування його від вартою з 22 жовтня 2003 року по 05 листопада 2003 року, з розрахунку один день попереднього ув`знення за два дні позбавлення волі. Початок строку: 21 липня 2009 року з врахуванням перебування під вартою з 22.10.2003 по 05.11.2003 року. Вирок вступив в законну силу 06 січня 2016 року.
Засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , 1953 року народження, у місцях позбавлення волі та в місцях попереднього ув`язнення перебуває з липня 2009 року по даний час. З липня 2009 року по травень 2016 року утримувався у відділі забезпечення досудового слідства Служби Безпеки України. З травня 2016 року по червень 2016 року перебував у Київському слідчому ізоляторі управління ДПтС України в м. Києві та Київській області. В червні 2016 року на підставі рішення Державної пенітенціарної служби України №2/3/1 -2602/25-16 від 18.05.2016 доставлений до Чортківської установи виконання покарань управління ДПтС України в Тернопільській області (№26) для подальшого відбування призначеної судом міри покарання на секторі максимального рівня безпеки.
На підставі постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5-1585 км 16 від 14.06.2016 року засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_15 , 1953 року народження, в вересні 2016 року переведений з Чортківської установи виконання покарань до Київського слідчого ізолятора для участі у розгляді справи судом касаційної інстанції.
08.09.2021 року засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , 1953 року народження, прибув до державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» для відбування призначеної судом міри покарання на секторі максимального рівня безпеки.
За час відбування покарання на секторі максимального рівня безпеки державної установи «Чортківська установа виконання покарання (№26)» засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 вимоги режиму утримання та розпорядку дня не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Заохочень немає. З представниками адміністрації коректний, виконує законні вимоги. Зв`язки з рідними підтримує шляхом телефонних розмов, отриманням від них посилок. В ході проведення виховних бесід, поводить себе спокійно, бурхливих емоцій не висловлює. За характером спокійний, врівноважений. Спальне місце та при ліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до державного майна та камерного інвентаря, дотримується вимог пожежної безпеки.
Однак, колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р/ (ІІ)/2021, на яке, як на підставу для задоволення свого клопотання посилається засуджений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , визнано неконституційними положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України, у тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Цим же рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України та цього рішення.
Таке рішення Конституційний Суд України постановив з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України та зазначив, що обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. Аргументуючи своє Рішення, КСУ також посилається на практику Європейського Суду з прав людини щодо дотримання державами ст. 3 Конвенції у контексті засудження людини до довічного ув`язнення та зазначає, що даний вид покарання не суперечить Конституції України тільки лише у разі, якщо при призначенні такого виду покарання національним законодавством передбачається можливість перегляду міри покарання та дострокового звільнення засудженого. Національним законодавством України такої можливості не передбачено.
Згідно ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст.82 КК України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачене.
Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п. 11 ч. 1 ст. 51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п. 12 ч. 1 ст. 51 КК України) є різними видами покарань.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року ( справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарань і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки, у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.
Так, ч. 2 ст. 87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття не менше двадцяти років призначеного покарання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі, та на теперішній час в Україні існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
Таким чином, згідно діючого на даний час законодавства, можливість заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, не передбачена.
Виконання вищевказаних приписів Конституційного Суду України має бути здійснено шляхом внесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.
Щодо доводів сторони захисту стосовно заміни призначеного ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, оскільки на думку захисника, засуджений зазнає катування та нелюдського поводження, колегія суддів зазначає, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням, застосування якого передбачено нормами Кримінального кодексу України.
Відповідно до ст.64 КК України довічне позбавлення волі - це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та аж ніяк не може розцінюватись, як катування чи нелюдське ставлення до нього, як на це необгрунтовано посилалася сторона захисту.
Зазначені стороною захисту доводи не узгоджуються із визначенням цих понять у рішеннях ЄС у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства» та «Сельмуні проти Франції», в рішеннях по яких було зазначено, що при визначенні того, чи можна кваліфікувати певну форму поганого поводження, як катування, слід враховувати закріплену в статті 3 Конвенції відмінність між цим поняттям та поняттям «нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження».
Розрізнення цих понять у Конвенції свідчить про намір надати особливої ганебності умисному нелюдському поводженню, яке спричиняє дуже тяжкі й жорстокі страждання. На додаток до жорстокості поводження ознакою катування є також наявність мети такого поводження, як це визнано в Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, стаття 1 якої визначає катування, як навмисне завдання сильного болю або страждання, зокрема, з метою отримання відомостей, покарання або залякування.
Посилання ж захисника про необхідність застосування рішень ЄСПЛ, рішення Конституційного Суду України КСУ № 6-р(11)/2021не є можливим, оскільки суди не наділені повноваженнями органів законодавчої влади в частині упорядкування процесу заміни покарання більш м`яким щодо осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що саме по собі рішення Конституційного Суду України не є правовою підставою для задоволення клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.
Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 1, 2, 7, 370, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, Рішенням КСУ № 6-р(11)/2021 від 16 вересня 2021 року, ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), колегія суддів, - П О С Т А Н О В И Л А :
В задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про приведення вироку Печерського районного суду міста Києва від 29.01.2013 року у відповідність до чинного законодавства та рішення Конституційного Суду України № 6-р(11)/2021 від 16 вересня 2021 року шляхом заміни довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду протягом семи днів з дня її винесення, а для особи, яка тримається під вартою, з моменту вручення їй копії повного судового рішення.
Повний текст ухвали виготовлений 06 грудня 2021 року.
Головуюча суддя /підпис/
Судді /підпис/
Оригінал ухвали знаходиться в матеріалах справи № 1-368/11
Ухвала набрала законної сили " " _________________ року.

Головуюча суддя: ОСОБА_1

Копію ухвали видано " " _________________ року.

Секретар: