Номер провадження: 11-кп/813/981/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000756 від 08.05.2021 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) діб, до 05.04.2022 року, включно. Продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_9 в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) діб, до 05.04.2022 року, включно.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тяжкістю інкримінованого обвинуваченим злочину, продовженням існування в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.1,2,3 ч.1 ст.177 КПК України, та характеристикою осіб обвинувачених.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.
Доводи апеляційної скарги адвокат обґрунтовує тим, що:
- наведені прокурором ризики є формальними;
- потерпілий подає до суду заяви про проведення розгляду справи у його відсутності, що невілює існування ризику впливу на потерпілого;
- стороною обвинувачення не доведено вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення чи спроб цього під час досудового слідства чи судового розгляду;
- обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення є неправомірним;
- ОСОБА_7 перебуває у шлюбних відносинах, має дитину, є єдиним годувальником у родині, його допомоги потребують мати та батько;
- обвинувачений не намагатиметься переховуватись від розгляду кримінального провадження, а сприятиме суду.
На підставі наведеного захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
01.03.2022 року від адвоката ОСОБА_6 на електрону пошту апеляційного суду надійшла заява, у якій захисник просив проводити розгляд апеляційної скарги у його відсутності, звільнити ОСОБА_7 з-під варти та обрати йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання за умови вступу до лав Збройних сил України з метою забезпечення оборони держави.

Прокурор, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання до суду, не з`явився причини неявки не повідомив.
У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності учасників судового розгляду та згідно з положеннями ч.4 ст.107 КПК України не здійснювати технічну фіксацію судового розгляду.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження № 0000756 від 08.05.2021 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Щодо посилань апелянта на недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу не зменшилися, продовжують існувати та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, та, дотримавшись вимог ст. 331 КПК України, розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Посилання ж захисника на недоведеність стороною обвинувачення вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення чи спроб цього під час досудового слідства чи судового розгляду апеляційний суд відхиляє, звертаючи увагу на те, що оскаржувану ухвалу суд першої інстанції наявністю ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, не обґрунтовував.
Крім того, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано прийнято до уваги, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, зважаючи на таке.
Апеляційний суд приймає до уваги посилання захисту на подання потрпілим клопотань про розгляд справи у його відсутності, втім зауважує, що оскільки у даному кримінальному проваджені судом першої інстанції не було допитано свідків та потерпілого, ризик того, що обвинувачений може незаконно впливати на них у вказаному кримінальному провадженні, тим не менш, існує.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Отже, лише з моменту надання показань свідками та потрепілим у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання, з огляду на положення стст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні.
Звернення потерпілого із клопотаннями про проведення судових засідань у його відсутності не є обставиною, що невілює ризик можливого впливу обвинуваченим на нього, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи захисника про неможливість посилання на тяжкість покарання при оцінці вірогідності втечі, враховує обставини інкримінованих злочинів на підставі обвинувального акту, з якого вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, санкцією якої передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років із конфіскацією майна, у зв`язку з чим тяжкість покарання є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 має дитину та перебуває у фактичному шлюбі, апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, такі обставини не є достатньо переконливими, щоб нівелювати ризики, встановлені судом першої інстанції.
Обставина ж щодо перебування на утриманні в обвинуваченого дружини та дитини, як і потреба батьків обвинуваченого й ого догляді, належними доказами стороною захисту підтверджена не була, сам по собі факт наявності у особи дитини, не підтверджує прийняття активної участі у її вихованні та перебуванні на утриманні, не підтверджує і сам факт наявності особи батьків похилого віку та перебування у шлюбі факту утримання таких батьків чи другого із подружжя.
Крім того, стороною захисту не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо працевлаштування обвинуваченого та джерел його доходів, а отже і можливості утримувати дітей та дружину.
Щодо зауважень захисника про відсутність у ОСОБА_7 наміру переховуватись від розгляду кримінального провадження, апеляційний суд такі до уваги не приймає, адже жодних розумних гарантій добросовісної поведінки обвинуваченого на вказаній стадії кримінального процесу ані судді, ані апеляційному суду надано не було.
Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії» наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, апеляційним судом не встановлено та стороною захисту не доведено.
Щодо клопотання захисника обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання за умови вступу до лав Збройних сил України з метою забезпечення оборони держави, апеляційний суд зауважує, що на час розгляду судом даної апеляційної скарги чинне законодавство України не передбачає можливості обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання із покладанням обов`язку вступу до лав Збройних сил України, а відтак апеляційний суд констатує відсутність підстав для задоволення, заявленого захисником клопотання.

Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000756 від 08.05.2021 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4