ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/402/21 Справа № 698/8/18 Категорія: ч.2 ст.121 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Колегія суддів Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора Катеринопільського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 15 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та жителька АДРЕСА_1 , яка зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 , українка, громадянка України, з середньою освітою, не працююча, раніше не судима, має на утриманні чоловіка I групи інвалідності,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування даного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, який вирішено рахувати з часу проголошення вироку.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Арешт на майно у кримінальному провадженні не накладався.

Процесуальні витрати відсутні.

Вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :
Вироком районного суду ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона 13.09.2017 року близько 21 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в будинку домоволодіння, що розташований на АДРЕСА_1 , після спільного вживання спиртних напоїв з ОСОБА_10 , на ґрунті виниклих неприязних відносин, в той час, коли ОСОБА_10 стояв біля столу в кухонній кімнаті будинку та тримав ОСОБА_7 рукою за волосся, остання знаходилась в положенні «на колінах» біля нього, правою рукою, умисно нанесла один удар ножем, який тримала у руці, в ногу потерпілого ОСОБА_10 . Внаслідок удару ножем, ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням глибокої стегнової вени. Заподіяне ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження спричинило гостру кровотечу, внаслідок якої близько 08 години 14.09.2017 р. ОСОБА_10 помер в спальній кімнаті будинку по АДРЕСА_1 .

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2020 р. щодо ОСОБА_7 був предметом перегляду, як судом апеляційної інстанції, так і касаційної.

Постановою Верховного Суду від 22.04.2021 р. скасовано ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10.09.2020 р., якою вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2020 р. щодо ОСОБА_7 було залишено без змін, та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прийняте рішення, суд касаційної інстанції мотивував тим, що переглядаючи кримінальне провадження апеляційний суд не надав відповідей на всі доводи апеляційної скарги, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу залишив без задоволення, та не надав належної оцінки її доводам, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Не погоджуючись із вказаним вироком обвинувачена ОСОБА_7 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2020 р. щодо неї за частиною 2 статті 121 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_7 послалась на те, що під час розгляду вказаного кримінального провадження в суді першої інстанції нею було визнано частково вину, а саме лише в частині нанесення удару.

Під час судового розгляду свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 характеризували померлого ОСОБА_10 як людину, що постійно зловживала спиртними напоями. Був агресивним. Неодноразово ОСОБА_10 наносив їй тілесні ушкодження. Були випадки коли ОСОБА_10 бив навіть свою матір.

Аналізуючи фактичні обставини вказаного злочину, можна дійти висновку, що вина обвинуваченої за інкримінованою статтею не доведена: «оскільки суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, свідомою вольовою поведінкою обвинуваченої, а не інстинктивним ударом, що мало місце в її діях під час оборони від злочинного посягання потерпілого».

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 повідомила суду, що між обвинуваченою та потерпілим ОСОБА_10 тривалий час стосунки були напруженими. Вказані відносини мали сварливий характер. Також вона повідомила суду, що потерпілий ОСОБА_10 часто її бив. Така ж поведінка ОСОБА_10 мала місце і по відношенню до інших членів родини.

Як зазначила в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , своїми діями та словами потерпілий ОСОБА_10 погрожував обвинуваченій розправою. У свою чергу свідок ОСОБА_15 під час допиту в суді першої інстанції повідомила суду, що саме в цей момент, а саме коли обвинувачена перебувала на колінах перед потерпілим ОСОБА_10 , вона сильно хвилювалась за її життя, та відчувала загрозу і за своє життя, оскільки знала померлого ОСОБА_16 як людину імпульсивну та агресивну. При цьому вказаний свідок повідомила, що раніше ОСОБА_17 неодноразово уже наносив обвинуваченій тілесні ушкодження.

Саме в цей момент обвинувачена завдала удару ножем у ліве стегно потерпілого ОСОБА_10 . Саме тим ножем яким до цього вона різала помідори.

Однак судом першої інстанції вказані покази свідків не були прийняті до уваги в повному обсязі. Суд першої інстанції не надав їм належної оцінки. Вважає, що вказані докази могли істотно вплинути на його висновки.

Статтею 36 Кримінального кодексу України визначено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При цьому згідно роз`яснень, які містяться у абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Відповідно до ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» щоб установити наявність чи відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні врахувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та показів свідків саме потерпілий ОСОБА_10 своєю агресивною поведінкою спровокував конфлікт із обвинуваченою. Сприйнявши дії потерпілого як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, та за життя свого чоловіка який має інвалідність I групи, та позбавлений за станом здоров`я захистити себе та свою дружину, обвинувачена вдалася до заходів захисту, які вважала законними в ситуації, що склалася. При цьому, вона завдала тяжких тілесних ушкоджень, заподіявши явно більшу шкоду, ніж це було необхідно для негайного відвернення посягання. Тому вона вважає, що її дії необхідно кваліфікувати як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні нею меж необхідної оборони, тобто за ст.124 КК України.

Відтак вважає, що під час заподіяння удару, обвинувачена перебувала у стані необхідної оборони, проте перевищила її межі. На думку обвинуваченої, це підтверджують самі обставини справи, адже вчиненню кримінального правопорушення передувала протиправна поведінка потерпілого. Тілесні ушкодження були нанесені саме під час його агресивної та протиправної поведінки. Характер та локалізація тілесних ушкоджень свідчать про відсутність конкретного умислу на нанесення тілесних ушкоджень, які б спричинили смерть потерпілому. Вказаний удар ножем вона заподіяла, перебуваючи на колінах перед потерпілим ОСОБА_10 , після того як він її різко та несподівано смикнув за волосся.

Відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.3 ст.373 КК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Частиною першою ст.411 КПК України передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Не погоджуючись із вказаним вироком в частині призначеного покарання, прокурор Катеринопільського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2020 р. щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст.121 КК України скасувати через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Під час апеляційного розгляду просив дослідити матеріали, які характеризують обвинувачену ОСОБА_7 . Також апелянт просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити їй покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав на те, що не заперечуючи доведеність вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, вважає, що даний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Статтею 413 КПК України регламентовано, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Так, згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. У ст.50 КК України зазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами. Оскільки через ці засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, особі, що вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попереджених нових злочинів (пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»).

Відповідно до ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Підставами призначення більш м`якого покарання визнані у ч.1 ст.69 КК України дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: 1) наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного. Таким чином, застосування ст.69 КК України можливе лише за наявності двох, зазначених у цій нормі підстав, у їх єдності та сукупності.

Рішення про призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом, має бути належним чином вмотивоване.

Однак, суд першої інстанції, на думку сторони обвинувачення, зазначені вимоги закону та судової практики в достатній мірі не врахував.

Зокрема, прийнявши рішення про призначення ОСОБА_7 покарання нижчого, аніж це визначено санкцією ч.2 ст.121 КК України, суд дійшов хибного переконання, що такий його розмір буде необхідним та цілком достатнім для виправлення винного і попередження вчинення ним нових злочинів.

Положення ст.69 КК України надає суду право у виняткових (особливих) випадках призначити більш м`яке покарання порівняно з тим, яке передбачено за вчинений злочин у відповідній санкції Особливої частини КК.

У будь-якому разі встановлені у провадженні обставини, що пом`якшують покарання, мають перебувати одна з одною у такому співвідношенні та взаємодії й у своїй сукупності настільки істотно (значно, суттєво) знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б у даному випадку явно недоцільним та несправедливим.

Однак, обґрунтовуючи свій висновок про доцільність призначення покарання нижче нижчої межі, передбаченої у санкції інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції вказав лише на одну пом`якшуючу обставину, передбачену ч.1 ст.66 КК України - вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого.

Разом з тим судом безпідставно визнано перебування на утриманні обвинуваченої непрацездатного чоловіка як обставину, що пом`якшує покарання. Наявність на утриманні обвинуваченої непрацездатного чоловіка, який внаслідок вираженого психоорганічного синдрому з когнітивно-мнестичним зниженням до рівня деменції з втратою навичок самообслуговування потребує стороннього догляду, що підтверджується довідкою Катеринопільської ЦРЛ від 31.07.2018 р., у даному випадку є лише даними, що характеризують особу обвинуваченої, та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності скоєного злочину.

Під урахуванням особи винного повинно передбачатись врахування судом позитивних і негативних соціальних, фізичних, психічних і правових характеристик особи, які мають кримінально-правове значення (ст. 65 КК України).

При призначенні покарання судом не враховано повною мірою дані про особу засудженої. Зокрема, безпідставним є посилання суду на позитивні зміни у поведінці винної особи внаслідок проходження лікування від алкогольної залежності, оскільки вказане посилання на позитивні зміни у відомостях що характеризують особу обвинуваченої носить формальний характер та жодним чином не зменшує суспільну небезпечність як обвинуваченої, так і злочину, який вона вчинила.

Дії засудженої свідчать про вчинення нею тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, який визнаний таким через підвищений рівень суспільної небезпечності, оскільки ним створено реальну загрозу для здоров`я та життя інших людей, а в свою чергу спричинило смерть потерпілого.

У той же час, призначене судом першої інстанції покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке не передбачене санкцією ч.2 ст.121 КК України, через надмірну м`якість не буде сприяти виправленню обвинуваченої ще й з тих причин, що таке значне пом`якшення покарання відносно того, яке передбачено нормою Особливої частини Кримінального кодексу України, може викликати у неї впевненість у безкарності та спровокувати у майбутньому на вчинення нових злочинів.

За наведених обставин, прояв гуманності та поблажливості до обвинуваченої через застосування ст.69 КК України є необґрунтованим та безпідставним, не буде сприяти його виправленню, а навпаки, сприятиме уникненню справедливого покарання та вчиненню нових злочинів.

Поза увагою суду також залишилась і тяжкість вчиненого обвинуваченою злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким, оскільки санкцією ч.2 ст.121 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Беручи до уваги наведені обставини, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного переконання, що саме таке покарання буде необхідним та цілком достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нових злочинів.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що суд ухвалив вирок всупереч вимогам ст.370 КПК України, оскільки при призначенні покарання обвинуваченій порушено норми матеріального права та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 із вказаних у ній підстав, натомість заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора Катеринопільського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , міркування прокурора ОСОБА_6 , яка не підтримала апеляційну скаргу прокурора Катеринопільського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 із вказаних у ній мотивів, та заперечила проти вимог апеляційної скарги ОСОБА_7 , вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог процесуального закону судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню не дотримано в повному обсязі.

Визнаючи ОСОБА_7 винуватою в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_10 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, суд виходив лише з самого факту його заподіяння останньому, не надавши оцінки доказам у їх сукупності, конкретним обставинам скоєного, належної оцінки подіям, які передували злочину, а також показанням обвинуваченої та свідків про те, що потерпілий раніше неодноразово застосовував до ОСОБА_7 погрози та фізичне насильство, під час конфлікту він поводив себе агресивно, схопив обвинувачену за волосся та силою поставив її на коліна, та не надав оцінки і направленості умислу ОСОБА_7 , а відтак дійшов хибного висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченої.

Згідно з ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Слід зазначити, що кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання. Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Слід звернути увагу на те, що оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

З показань, обвинуваченої ОСОБА_7 , які вона надавала в суді першої інстанції вбачається, що заподіяти тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_10 в неї наміру не було. Від останнього вона захищалася, так як потерпілий ОСОБА_10 під час виниклого між ними конфлікту схопив її за волосся та смикнув до низу з такою силою, що вона впала на коліна. Вона намагалася відштовхнути ОСОБА_10 від себе, забувши, що в її руках знаходиться ніж, і таким чином вона завдала удару ножем у ліве стегно ОСОБА_10 . Ніж, яким вона йому завдала удар, знаходився в неї в руці ще до початку неправомірних дій збоку потерпілого, так як вона ним нарізала помідори.

Також, як було встановлено у суді першої інстанції, на що колегія суддів звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_10 був рідним братом обвинуваченої ОСОБА_7 , і перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неодноразово вчиняв із обвинуваченою конфлікти в ході яких ображав її та наносив тілесні ушкодження, погрожував її життю та здоров`ю, про що підтверджували вказані обставини в районному суді потерпілий ОСОБА_13 , який є сином померлого ОСОБА_10 , та свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_18 .

Отже, факт вчинення неправомірних дій ОСОБА_10 щодо обвинуваченої ОСОБА_7 підтверджується не тільки показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_13 та свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також не заперечується стороною обвинувачення, оскільки ці дії були встановлені в ході досудового слідства та підтверджуються пред`явленим обвинуваченням.

Разом з тим, як вбачається з висновку експерта Комунальної установи «Черкаське обласне бюро-медичної експертизи» Звенигородське міжрайонне відділення №05-9-02/182 в крові потерпілого ОСОБА_10 , виявлено етиловий спирт в кількості 2,23 проміле (т.2 а.с.76-79).

Враховуючи, що допустимий рівень вмісту алкоголю в організмі 0,2 проміле, вказаний показник свідчить про значне перевищення його вмісту в організмі померлого ОСОБА_10 .

Колегія суддів враховує, що обвинувачена ОСОБА_7 є особою жіночої статі, відповідно померлий ОСОБА_10 був чоловічої статі, міцної статури, тобто фізично сильніший, під час конфлікту знаходився в стані алкогольного сп`яніння.

Наявні у справі та досліджені судом першої та апеляційної інстанції докази свідчать про те, що 13.09.2017 р. близько 21 год. знаходячись в будинку домоволодіння, що розташований на АДРЕСА_1 , після спільного вживання спиртних напоїв ОСОБА_10 з ОСОБА_7 першим розпочав сварку з обвинуваченою ОСОБА_7 , почав її ображати та з метою завдання тілесних ушкоджень схопив її за волосся і смикнув до низу, з такою силою що вона впала на коліна, захищаючись, вона нанесла один удар ножем, який тримала в руці, в ногу потерпілого ОСОБА_10 в наслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням глибокої стегнової вени.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_10 застосовував до ОСОБА_7 насильство наносив тілесні ушкодження, тому в обвинуваченої були підстави його дії сприймати як загрозу для свого життя та здоров`я.

Колегія суддів, вважає, що обстановка, а саме конфлікт, який створив потерпілий ОСОБА_10 по відношенню до обвинуваченої ОСОБА_7 , його агресивність, перебування в стані алкогольного сп`яніння, непередбачуваність розвитку подій в подальшому, давали обвинуваченій ОСОБА_7 підстави вважати дії потерпілого ОСОБА_10 загрозливими та небезпечними для її життя та здоров`я.

З зазначеного випливає, що ОСОБА_7 діяла у стані необхідної оборони, проте для свого захисту від суспільно небезпечного посягання обрала такий спосіб, який не відповідав характеру і небезпечності посягання.

У зв`язку з цим дії обвинуваченої ОСОБА_7 необхідно розцінювати як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони.

За таких обставин, дії ОСОБА_7 слід перекваліфікувати з ч.2 ст.121 КК України на ст.124 КК України і призначити покарання за цим законом.

В наслідок перекваліфікації дій ОСОБА_7 на менш тяжкий злочин, апеляційна скарга прокурора про призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом, кримінальне правопорушення обвинувачена ОСОБА_7 вчинила 13.09.2017 р.

У відповідності до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ст. 124 КК України є не тяжким кримінальним правопорушенням.

Згідно з п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки - у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Отже, враховуючи те, що кримінальне правопорушення, було вчинено ОСОБА_7 13.09.2017 р., перебіг строків давності не зупинявся та не переривався, від слідства і суду ОСОБА_7 не ухилялася, нових злочинів не вчиняла, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальним правопорушенням, передбаченим ст.124 КК України, який відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України становить три роки - минув, підстав для зупинення чи переривання перебігу давності не встановлено, тому ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування призначеного судом покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України.

Згідно з п.4 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 407, 408, 409, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Катеринопільського відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 15 червня 2020 року, щодо ОСОБА_7 змінити.

Дії ОСОБА_7 перекваліфікувати з ч.2 ст.121 КК України на ст. 124 КК України і призначити їй покарання за вказаним кримінальним законом у виді 2 /двох/ років позбавлення волі.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України та ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 від призначеного їй покарання повністю звільнити у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті частини вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 15 червня 2020 року, щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Вирок суду вступає в законну силу з моменту проголошення ухвали апеляційним судом, та дані судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: