У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2021 року, якою відносно

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, що
проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
- продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 05 лютого 2022 року включно.

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_6
обвинувачений: ОСОБА_5
захисник: ОСОБА_7

встановив:
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2021 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 05 лютого 2022 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений вважає ухвалу слідчого судді не законною та необґрунтованою.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
У провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебувають матеріали кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку раніше обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, спираючись про те, що ризики, які були враховані під час обрання цього запобіжного заходу, наразі не усунуті та не зменшились.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду клопотання прокурора вбачається існування ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, підстави для зміни обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу є відсутніми, а його належну процесуальну поведінку можливо забезпечити лише шляхом подальшого застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 197 КПК України.
Згідно з положеннями ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Під час апеляційного розгляду, встановлено, що рішення судом першої інстанції прийнято з дотриманням зазначених вимог національного та міжнародного законодавства.
З наданих суду матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя людини за який передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі строком до 15 років.

Надані матеріали також свідчать про те, що обвинувачений неодноразово судимий за вчинення умисних тяжких злочинів, пов`язані з посяганням на особу, характеризується як особа схильна до вчинення злочинів.

Отже, задовольняючи клопотання прокурора, суд вірно зазначив, що ризики передбачені ч.1 ст.177 КПК України не зменшились і продовжують існувати на даний час.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
П. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 35615/06 від 13.11.07 р. - Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання".
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Враховуючи фактичні обставини кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 та особу обвинуваченого, апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Твердження обвинуваченого про можливість застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими .
Істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали, не встановлено.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст. 405, 407, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Ухвалу Центрального районного суду від 07 грудня 2021 року , якою обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 лютого 2022 року, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: