ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3727/19 Номер провадження 11-кп/814/141/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
за участі
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 03.12.2019,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутого покарання більш м`яким - з довічного позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає.

При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність визначає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування актом Президента України стосовно індивідуально визначеної особи.

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вказує, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, суперечить законодавству України, зокрема, рішенню Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, згідно яких до засудженого ОСОБА_7 має застосовуватися дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким.

Інші учасники судового провадження ухвалу не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, міркування прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на її безпідставність, перевіривши матеріали клопотання та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

З матеріалів провадження видно, що вироком апеляційного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2002 року ОСОБА_7 засуджено за ст.ст.115 ч.2, п.п.1,4,6,9,12,13; 185 ч.2; 187 ч.4; 194 ч.2, ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі..

Засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)».

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає. Механізмом захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі законодавство України про кримінальну відповідальність визначає інститут помилування актом Президента України стосовно індивідуально визначеної особи.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так стаття 51 КК України визначає види покарань, зокрема відповідно до п.п. 11, 12 цієї статті до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань: позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

У статтях 81, 82 КК України врегульовані питання умовно-дострокового звільнення та заміни покарання більш м`яким.

Вказані норми не передбачають можливості умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до п.п. 3, 4постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі передбачений ст. 87 КК України, ст. 151 КВК України, Положенням «Про порядок здійснення помилування» затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 №223/2015.

Відповідно до ч.2 ст.87КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання (ч.7 ст.151 КВК України).

Твердження в апеляційній скарзі про те, що спосіб заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі, передбачений ст. 87 КК України, а саме здійснення помилування Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи, не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації, на законність ухвали суду не впливають.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали провадження, проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, у тому й числі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», на яке у клопотанні та в апеляційній скарзі посилається засуджений, та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 , оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни покарання засудженому до довічного позбавлення волі іншим покаранням і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та ст.28 Конституції України.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», яким встановлено порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки Пєтухов не мав перспективи звільнення й можливості перегляду довічного ув`язнення, висновків суду першої інстанції не спростовують.

При цьому колегія суддів зазначає, що у справі «Петухов проти України №2» ЄСПЛ встановив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

При цьому на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі,не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, а єдиним механізмом захисту прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, є помилування, яке здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

У зв`язку з цим ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 03.12.2019 щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4