ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
в присутності обвинуваченого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №521/7508/21 щодо:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Канали Газахського району Азербайджанської Республіки, громадянина Азербайджанської Республіки, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 18.02.2021 року за ч.1 ст.190 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

Згідно до формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_9 , він обвинувачується в наступному.
03.02.2021 року, приблизно о 16 годині, ОСОБА_9 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебував на території охоронюваної автомобільної стоянки, за адресою: АДРЕСА_2 . Діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, шляхом висловлювання погроз застосування насильства відносно ОСОБА_10 , які виражалися у погрозах завдання тілесних ушкоджень, що не є небезпечними для здоров`я потерпілого, ОСОБА_9 відкрито викрав належні ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 3050 гривень.
В подальшому, ОСОБА_9 , разом із викраденими грошовими коштами, пішов з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, а саме для придбання алкогольних напоїв, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 3050 гривень.
Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для здоров я потерпілого, вчинене повторно.
З приводу зазначеного обвинувачення ОСОБА_9 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що дату подій він точно не пам`ятає. Разом із своїм знайомим на ім`я ОСОБА_11 , він прийшов до свого знайомого, який працював на автостоянці біля його робочого місця та попросив в нього кошти в борг, на що той добровільно надав йому гроші. При цьому гроші потерпілий самостійно дістав з гаманця. Потерпілому він не погрожував та не тиснув на нього. З ним він знайомий більш ніж 8 років, раніше до цих подій він приблизно 7-8 разів брав в нього кошти в борг. Суми були різні, гроші він завжди повертав. В той день він також взяв у нього кошти в борг та пообіцяв повернути їх через тиждень. Після того як він дізнався, що потерпілий звернувся до поліції, він запропонував повернути йому кошти, але останній не захотів з ним розмовляти. З отриманих від потерпілого грошей 1 000 гривень він віддав ОСОБА_11 . Гроші йому були потрібні на особисті потреби. Гроші для повернення боргу він планував взяти з сімейного бюджету. Кому належали кошти, які йому позичив потерпілий йому не відомо.
Провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного.
Під час судового розгляду, судом були досліджені докази сторони обвинувачення, джерелом яких є:
- показання потерпілого ОСОБА_10 про те, що 3 лютого 2021 року, біля 16 годин, він перебував на своїй роботі. Раніше знайомий йому ОСОБА_12 зі своїм товаришем підійшли до нього та попросили гроші. Він відмовився давати їм гроші, після чого ОСОБА_13 почав погрожувати йому та вимусив його достати гроші з гаманця в розмірі 3050 гривень.
На додаткові запитання учасників судового засідання потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що місцем його роботи є автомобільна стоянка. ОСОБА_13 просив в нього гроші у розмірі 5 000 гривень, знайомий ОСОБА_13 просто стояв поруч. Після того як він відмовився надати кошти, ОСОБА_13 поліз до нього в один карман, а потім в інший, але там грошей не було, після чого він змусив його достати гаманець. При цьому ОСОБА_12 звернувся до свого знайомого з словами: «потуши його», але останній не реагував та просто стояв. Ці слова ОСОБА_13 він розцінив як реальну загрозу. Після цього, він повідомив ОСОБА_13 , що в нього не має такої суми, та сам віддав йому лише 3050 гривень. Після того як ОСОБА_13 отримав кошти, він та його знайомий пішли. Через деякий час йому подзвонив співробітник поліції на ім`я ОСОБА_14 і запропонував йому приїхати до відділення поліції. Сам особисто він в поліцію не дзвонив. Чому йому зателефонували з поліції йому не відомо. Коли він приїхав в поліцію, там заяву про вчинений злочин він не писав, замість нього заяву писав власник автомобільної стоянки, якого він по телефону повідомив про те, що сталося. Гроші ОСОБА_13 в нього в борг не просив, а якщо б і просив то він їх віддати не міг, оскільки в нього своїх особистих коштів не було, були лише касові гроші з автостоянки;
- показання свідка ОСОБА_15 , який в суді пояснив, що точної дати подій він не пам`ятає. В той день він побачився з ОСОБА_16 , вони трохи випили, після чого вирішили поїхати розважитись, але грошей в них не було. ОСОБА_13 торгував біля автомобільної стоянки та був добре знайомий з охоронцем стоянки, який там працював. Коли вони прийшли на автостоянку, ОСОБА_13 попросив у охоронця в борг на 2-3 тижня гроші, в сумі біля 2-3 тисяч гривень, після чого той достав гроші, перерахував їх та передав обвинуваченому. При цьому, під час розмови з охоронцем ОСОБА_13 на його бік нецензурною лайкою не виражався та ніяким чином йому не погрожував. До нього, ОСОБА_15 , ОСОБА_9 з вимогою чинити насилля до потерпілого не звертався, вислову «потуши його» від ОСОБА_13 він не чув. Чому так себе поводить потерпілий, та оговорює ОСОБА_9 йому не відомо, можливо це наслідки інсульту який переніс потерпілий.
- заява від імені ОСОБА_17 від 03.02.2021 року про вчинення кримінального правопорушення;
- протокол проведення слідчого експерименту від 14.04.2021 року за участю потерпілого ОСОБА_10 (з додатками);
- протокол пред`явлення ОСОБА_10 особи для впізнання за фотознімками від 15.04.2021 року (з додатками);
- протокол проведення слідчого експерименту від 14.04.2021 року за участю свідка ОСОБА_18 (з додатками);
- заява ОСОБА_17 про залучення до провадження як потерпілого від 02.03.2021 року.
- протокол пред`явлення ОСОБА_18 особи для впізнання за фотознімками від 15.04.2021 року (з додатками);
При аналізі доказів сторони обвинувачення, які були предметом дослідження у суді, суд надає оцінку цим доказам, з урахуванням часу їх отримання, процесуального порядку їх отримання та обставин за якими їх було отримано, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Дослідивши вищевказані докази сторони обвинувачення, в їх сукупності, проаналізувавши їх на предмет належності та допустимості, суд визнає ці докази обвинувачення непереконливими та, в переважності, не належними, оскільки вони не підтверджують існування обставин, які підлягали доказуванню у кримінальному провадженні.
Відповідно до основних засад кримінального судочинства, зокрема закріплених у ст. 22 КПК України, судом, при розгляді цього кримінального провадження були створені необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, кримінальне провадження здійснювалося на основі змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Надаючи оцінку наявним протиріччям між показаннями обвинуваченого та показаннями потерпілого, суд, вважає, що засобом усунення цих протиріч можуть бути лише ті фактичні дані, які підтверджують чи спростовують позиції сторін, які були отримані під час судового розгляду. Аналізуючи зміст доказової бази сторони обвинувачення, на переконання суду, єдиним засобом усунення цих протиріч можуть слугувати лише свідчення очевидців подій.
Дотримуючись вищезазначених засад судочинства, судом, за клопотанням сторони обвинувачення, був допитаний свідок ОСОБА_15 , який будучи попередженим про кримінальну відповідальність за введення суд в оману, надав показання, які в цілому узгоджуються з показаннями обвинуваченого та спростовують показання потерпілого.
З`ясовуючи достовірність показань свідка ОСОБА_15 суд приймає до уваги, що свідок безпосередньо сприймав факти, про які він давав показання, а також щодо інших обставин, які мали значення для оцінки достовірності показань свідка, приймає до уваги, що покази про обставини подій він надавав послідовно, як в суді так і на досудовому слідстві, у тому числі і під час проведеного за його участю слідчого експерименту. Суд також бере до уваги, що покази свідка не були спростовані іншими доказами сторони обвинувачення, учасниками судового розгляду не були представлені фактичні дані, наявність яких вказувала б на негативну репутацію чи нечесність свідка.
Оскільки показання свідка ОСОБА_15 були отримані в порядку, передбаченому КПК України, суд не знаходить правових підстав для визнання цих показань недопустимим доказом.
Надаючи оцінку показанням свідка сторони обвинувачення ОСОБА_15 , суд приходить до переконання, що ці показання прямо підтверджують позицію сторони захисту і спростовують версію обвинувачення про вчинення ОСОБА_9 протиправних дій.
Перевірячи докази, якими сторона обвинувачення доводила існування обставин, викладених у обвинувальному акті, суд не може залишити поза увагою і інше.

Як вбачається з формулювання обвинувачення, ОСОБА_9 , внаслідок вчинення злочинних дій незаконно заволодів грошима в сумі 3050 гривень, які належали потерпілому ОСОБА_10 .

Разом із цим, суд не може погодитись з цими твердженнями сторони обвинувачення виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Разом із цим, допитаний з приводу обставин звернення до правоохоронного органу потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що до відділення поліції він прибув на запрошення співробітника поліції на ім`я ОСОБА_14 , що він особисто до відділення поліції з заявою про вчинений відносно нього злочин не звертався, замість нього заяву про вчинений злочин і обставини його вчинення писав власник автомобільної стоянки, якого він по телефону повідомив про те, що сталося. Додатково в суді свідок підтвердив, що гроші, якими незаконно заволодів ОСОБА_9 не є його особистими коштами, а є виручкою від роботи автостоянки.
Вказані показання потерпілого про заподіяння матеріальної шкоди іншій особі узгоджуються з текстом заяви від імені ОСОБА_10 від 03.02.2021 про вчинення злочину, з якої вбачається, що маловідомі йому особи на ім`я ОСОБА_19 та ОСОБА_11 , шляхом зловживання довірою заволоділи грошима у сумі 3050 гривень, які належали Благодійному фонду «Альфа-Юг».
Зазначене вище, дає підстави суду для висновків про недоведеність обвинувачення в частині заподіяння ОСОБА_9 матеріальної шкоди саме потерпілому ОСОБА_10 .
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
При розгляді цього кримінального провадження, судом враховано висловлену Верховним Судом у постанові від 04.07.2018 року по справі № 688/788/15-к (провадження № 51-597км17) позицію щодо визнання винуватості особи «поза розумним сумнівом» та визначення «стандартів доказування», а саме:
«При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.
З урахуванням встановлених під час фактичних даних, суд приходить до висновку, що існує можливість іншої версії інкримінованої ОСОБА_9 події, що є підставою для розумного сумніву в доведеності вини обвинуваченого.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч. 4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на справедливий розгляд справи. Особа не може піддаватися кримінальному покаранню доки не буде визнана винною в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах або припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчинені кримінального правопорушення. Всі сумніви щодо доведеності вини трактуються на користь обвинуваченого.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За таких обставин, суд відповідно до загальних засад кримінального судочинства, робить висновок, що за результатами даного судового розгляду вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України не доведена.
Речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_20 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України - у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Діючий відносно ОСОБА_20 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту скасувати.
Апеляційна скарга на вирок суду, може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд міста Одеси.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.
Копію вироку негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

ГОЛОВУЮЧИЙ СУДДЯ: ОСОБА_21