ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4548/20
Провадження № 1-кп/362/303/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.10.2021 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області в залі суду кримінальне провадження № 0001157 від 13.06.2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Путрівка, Васильківського району, Київської області, українця, громадянина України, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в:
13.06.2020 року, близько 09 годині 50 хвилин в м. Василькові Київської області ОСОБА_7 , керуючи власним автомобілем «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Декабристів на регульованому перехресті, виконуючи лівий поворот для руху по вул. Шевченка в порушення вимог 2.3б Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», не діяв таким чином, щоб не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, в порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України відповідно до якого «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху» та п. 16.2 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку» під час виконання маневру не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину вул. Шевченка по пішохідному переходу з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля та скоїв наїзд на неї.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала наступні тілесні ушкодження: а) синець по типу натьоку на повіках лівого ока; синець - на волосистій частині голови в правій тім`яно-скроневій області; садно - в лівій лобно-скроневій області; відповідно до ушкоджень крововиливи в м`які тканини; перелом кісток основи черепа, а саме правої скроневої кістки, основної кістки, лобної кістки; крововилив під м`які мозкові оболонки, більше справа; численні забої тканини головного мозку - на випуклій поверхні правої скроневої долі з дрібними крапковими кратероподібними дефектами, що розповсюджуються з боку м`якої мозкової оболонки, на випуклій поверхні правої тім`яної долі, на базальній поверхні правої потиличної долі з розповсюдженням на випуклу поверхню, на випуклій поверхні лівої лобної долі з розповсюдженням на випуклу поверхню лівої тім`яної долі; внутрішньомозкові гематоми в товщі лівої лобної долі та в товщі правої скроневої долі з частковим розповсюдженням на праву потиличну долю; б) синці - на зовнішній та частково передній поверхнях області правого колінного суглоба з переходом на праву гомілку в верхній третині; на задньо-зовнішній поверхні лівого стегна в верхній третині; на внутрішній поверхні лівої гомілки; на передньо-зовнішній поверхні лівого передпліччя в середній та нижній третинах; садна - на зовнішній поверхні лівого стегна в нижній третині з переходом на ліву гомілку в верхній третині; в області зовнішньої кісточки лівої гомілки; гемартрози правого колінного та лівого кульшового суглобів; уламковий перелом лівої ключиці; перелом шийки лівої стегнової кістки; відповідно до ушкоджень крововиливи в м`які тканини.

Характер та морфологія вищезазначених ушкоджень, їх зовнішній вигляд, локалізація та взаєморозташування на тілі, вказують на те, що вони утворились прижиттєво, від дії тупих предметів можливо за обставин та в строк, а саме під час транспортної травми - зіткнення автомобіля з пішоходом, який ймовірно перебував в динаміці (в русі). При цьому первинний контакт був правою боковою поверхнею тіла до виступаючих частин автомобіля з наступним закиданням тіла на капот та подальшим падінням його на дорожнє покриття лівою боковою поверхнею тіла. Ушкодження, що описані в підпункті а), складають єдиний комплекс відкритої черепно-мозкової травми, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя) та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Ушкодження, що описані в підпункті б) у вигляді саден та синців мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті не перебувають. Закриті переломи лівої стегнової кістки та лівої ключиці мають ознаки ушкоджень середнього ступеню тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Гемартрози лівого колінного та правого кульшового суглобів за ступенем тяжкості оцінити не можливо через неясність подальшого клінічного перебігу.

Смерть ОСОБА_9 настала від відкритої черепно-мозкової травми у вигляді переломів кісток основи черепа, крововиливів під оболонки, в речовину та шлуночки головного мозку.

Таким чином, грубе порушення водієм автомобіля ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3б, 10.1 та 16.2 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_9 .

Дії ОСОБА_7 які виразились у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.

Прокурор в судовому засіданні просив розглядати кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись вивченням доказів, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений вину визнає повністю.

Потерпіла не заперечувала проти подальшого розгляду кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 не заперечували про подальший розгляд даного кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, за згодою учасників судового провадження провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.
А тому, крім допиту потерпілої, обвинуваченого, інші докази, за погодженням з учасниками, не досліджувалися, за виключенням документів, які стосуються особи обвинуваченого та характеризуючи на нього даних.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 суду пояснила, що її рідній сестрі зателефонували лікарі швидкої допомоги та повідомили, що везуть маму в лікарню. Вони з сестрою направили своїх дітей на місце ДТП, а самі поїхали в лікарню. Обставини ДТП їм відомо з показів свідків, лікарів та співробітників поліції. Матеріальних претензій до ОСОБА_7 вона немає на міру покарання покладається на розсуд суду.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, пояснивши, що 13.06.2020 року він їхав з магазину додому в с. Путрівку, повертав з вулиці Декабристів на вулицю Шевченка. Це була субота транспорту було багато. Він виїхав на перехрестя і пропускав зустрічні машини, потік був великий. Коли зелений колір світлофора виключився, він став повертати на ліво і повертаючи він не побачив потерпілу, а побачив лише біля пішохідного переходу. Він натиснув на гальма, але нога з`їхала з піддали. Він повернув вліво, щоб об`їхати пішохода і побачив, що потерпіла вже була на капоті його автомобіля. Він одразу викликав медичну допомогу та зателефонував своїй племінниці, щоб вона їхала в лікарню, щоб дізналася, що потрібно потерпілій в лікарні, а він залишився на місці ДТП та чекав поліцію. Дочка потерпілої йому телефонувала та говорила, які ліки потрібно купляти. Він кожен день купляв ліки та надавав всю допомогу для потерпілої, але нажаль вона в Київській лікарні померла. Він надав грошові кошти на похорони. В скоєному він щиро розкаюється, просить вибачення у потерпілої та просить його суворо не карати, не позбавляти його прав керуванням автомобіля, оскільки його робота пов`язана із використанням автотранспорту, що є основним доходом для його сім`ї.

Покази ОСОБА_7 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Отже, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що ОСОБА_7 вчинив дії, які виразились у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 , а його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Положеннями ст.50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо призначення покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема справа «Довженко проти України» від 12 січня 2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд згідно з вимогами статей 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують покарання та вимоги ч.2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
З урахуванням обставин кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро покаявся у скоєному, повністю відшкодував збитки потерпілої, вживав всі заходи для збереження життя потерпілої, має на утриманні дружину, яка є інвалідом другої групи, його вік, позитивно характеризується за місцем постійного проживання, має міцні соціальні зв`язки, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, враховуючи досудову доповідь з інформацією про соціально психологічну характеристику обвинуваченого, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним та відповідно до частини 5 статті 12 КК України тяжким кримінальним правопорушенням, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, думку потерпілої, яка поклалася на думку суду, суд вважає, що зазначені і проаналізовані обставини є підставами для визначення основного покарання у виді позбавлення волі встановленому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки робота обвинуваченого пов`язана із використанням транспортного засобу, що є його основним доходом для його сім`ї, із застосуванням ст. 75 КК України звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням із покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.
Приймаючи таке рішення суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.
Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у рішенні від 17.09.2009 року в справі «Скополла проти Італії» зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
На переконання суду, захід примусу визначений судом, є співмірним тяжкості і характеру вчиненого діяння та його наслідкам, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, та буде відповідати одному із основних принципів Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - пропорційності обмеження прав людини і легітимної мети покарання та невідворотності покарання, тобто необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Керуючись ч. 2 ст. 124 КПК України з ОСОБА_7 слід стягнути на користь держави процесуальні витрати за проведення судової транспортно-трасологічної експертизи № 12-1/1684 від 25.08.2020 року; судової інженерно-транспортної експертизи № 12-1/1683 від 03.08.2020 року; судової інженерно-транспортної експертизи № 12-1/2155 від 17.08.2020 року у розмірі 3922,80 грн.

Запобіжний захід під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався і суд не вбачає підстав для його обрання під час судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 100, 124, 349, 369-371, 373-374, 376, 377 КПК України, суд,

у х в а л и в:
Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 3 (три) роки.
Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту ухвалення вироку 11.10.2021 року.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в розмірі 3922,80 грн.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_11