Ухвала
Іменем України
22 листопада2020року
м. Київ
справа № 607/1925/20
провадження № 51 - 4154 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника ФОП ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2021 року,
встановив:
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями адвокат ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою, у якій просить поновити йому пропущений строк на касаційне оскарження вищевказаних судових рішень.
З огляду на те, що у клопотанні адвоката наведені об`єктивні причини пропуску строку касаційного оскарження, колегія суддів вважає за необхідне визнати такі причини пропуску строку поважними, задовольнити клопотання та поновити вказаний строк на касаційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року та ухвали Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2021 року.
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавленням права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_7 200000 тисяч гривень моральної шкоди.
Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на загальну суму 5338,34 грн.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 листопада 2019 року близько 06:55 год, керуючи технічно-справним автобусом «ЗАЗ І-VANА07А2», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись крайньою лівою смугою по пр. С. Бандери в м. Тернополі в напрямку вул. Руська, наближаючись до регульованого перехрестя (пр. С. Бандери вул. Коновальця, вул. Слівенська), на якому йому необхідно було виконати поворот ліворуч на вул. Слівенську, не був достатньо уважним, не стежив належно за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, чим порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3.(б) ПДР України. В цей час на вказаному перехресті, на регульований сигналом світлофора пішохідний перехід, який встановлений на вул. Слівенській та позначено знаками 5.35.1 та 5.35.2 ПДР України, а також дорожньою розміткою 1.42.2 ПДР України, вийшла ОСОБА_7 , яка перетинала проїзну частину дороги вул. Слівенська в напрямку вул. Руська в спокійному темпі ходьби. Виконуючи поворот ліворуч із пр. С. Бандери на вул. Слівенську та наближаючись до пішохідного переходу, в межах якого рухалась потерпіла, водій ОСОБА_6 не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_7 , а допустив наїзд на неї передньою правою частиною автобуса, чим порушив вимоги п.п. 16.2, 18.2 ПДР України.
В результаті ДТП пішохід ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що представник ФОП ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 не погоджується з вказаними судовими рішеннями в частині задоволення цивільного позову. Зазначає, що судами не було з`ясовано всіх обставин для повного задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди. Також, представник вказує на те, що матеріали провадження не містять жодних доказіврозрахунку ПрАТ «СГ «ТАС» страхового відшкодування та, відповідно проведення його виплати.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК та призначеного покарання не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги представника про неправильне вирішення попередніми судами питання, щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, і при цьому застосовуються норми Цивільного кодексу України (далі ЦК).
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До того ж суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Усупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі адвоката, заявлений потерпілою ОСОБА_7 цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди місцевий суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК із урахуванням положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України.
При цьому, суд взяв до уваги те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_7 , згідно з висновком судово-медичної експертизи було спричинено тілесні ушкодження, а саме: травма голови у вигляді відкритої черено-мозкової травми з переломами кісток склепіння та основи черепа (лінійний перелом лівої тім`яної кістки, який поширюється на ліву скроневу кістку та на ліве велике крило клиноподібної кістки); травма голови у вигляді відкритої черено-мозкової травми з переломами кісток лицевого черепа (перелом передньої та латеральної стінок лівої верхньощелепної пазухи однойменної кістки, дуги лівої величної кістки); забиття скроневої частки лівої півкулі головного мозку та набряк його речовини; розвиток «малої» субдуральної гематоми скроневої частки лівої півкулі головного мозку із компресійно-дислокаційним синдромом; закрита травма грудної клітки у вигляді забиття правої легені з розвитком правобічного «малого» гемотораксу; закрита травма живота із заочеревинною гематомою з проявами внутрішньої кровотечі.
Вказані тілесні ушкодження належать до тяжких і згідно пояснень потерпілої викликали у неї тривалі фізичні та психологічні страждання, які в певній мірі тривають по даний час, вони потребували від неї значних зусиль для відновлення попереднього стану здоров`я і призвели до непоправних вимушених змін у її життєвих стосунках.
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновками якого в незміненій частині погодився й апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_7 певної суми відшкодування моральної шкоди, завданої злочинними діями засудженого ОСОБА_6 , а відтак доводи касаційної скарги представника ФОП ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілої є безпідставними.
Слід зазначити що, згідно положень ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_6 на керований ним автобус «ЗАЗ І-VAN А07А2» державний номерний знак НОМЕР_1 , на час вчинення злочину була забезпечена полісом №АО/6150525, ПрАТ «СГ «ТАС».
Після того як потерпіла ОСОБА_7 звернулася з відповідною заявою до страхової групи «ТАС» їй було відшкодовано 5 % моральної шкоди від витрат на лікування (1871,12 грн). Однак, вона оцінила завдану їй моральну шкоду на загальну суму 202 000 грн, а тому звернулася із цивільним позовом до роботодавця засудженого для стягнення суми коштів, яку не було забезпечено страховим відшкодуванням. У зв`язку з вищевказаним, судом першої інстанції було стягнуто із цивільного відповідача різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, що відповідає вимогам закону.
Крім того, вищевказані доводи представника ФОП ОСОБА_4 були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув та зазначивши відповідні правові підстави, умотивовано залишив без задоволення апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , а вирок без змін.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
Поновити представнику ФОП ОСОБА_4 адвокату ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження судових рішень.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ФОП ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3