Справа № 157/228/21 Провадження №11-кп/802/671/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 125 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000034 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 липня 2021 року щодо неї,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка с. Черче Камінь-Каширського району, жителька АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, пенсіонерка, непрацююча, одружена, раніше не судима,
засуджена за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.
Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальні витрати та цивільний позов.
Вироком суду ОСОБА_7 визнана винною та засуджена за те, що вона 05 січня 2021 року біля 22 год. 30 хв., знаходячись на території домогосподарства, що по АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих тривалих неприязних відносин, під час конфлікту та сварки, умисно дерев`яною палицею нанесла ОСОБА_9 не менше трьох ударів по правій руці, чим заподіяла потерпілому легкі тілесні ушкодження.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним. Вказує, що конфлікт виник з вини потерпілого, який наніс їй тілесні ушкодження палкою, обороняючись вона вирвала палку та відвідбивалась нею від ОСОБА_9 . Посилається на те, що досудове розслідування у справі проведено не повно, а розгляд справи судом проведено однобічно та упереджено. Вказує, що показання її чоловіка не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки йому не належним чином роз`яснено вимоги ст.63 Конституції України. Крім того, суддя у вказаній справі повинен був заявити самовідвід, оскільки він слухав кримінальне провадження щодо її чоловіка, і в нього могло скластись неупереджене ставлення до справи. Вважає заявлений цивільний позов безпідставним, а стягнуті з неї судові витрати на надану потерпілому правову допомогу є неспівмірними, не відповідають обсягу правової допомоги. Просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала доводи апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст.370 КПК України регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно норм ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.
На думку суду апеляційної інстанції, вказані вимоги кримінального процесуального закону місцевим судом в повній мірі дотримані.
Зокрема, згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
За нормативним визначенням злочин, передбачений ст.125 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю, спрямованими на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідками у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між вказаним діянням та наслідками.
З об`єктивної сторони злочин характеризується вчиненням тілесних ушкоджень двох видів: 1) легкого тілесного ушкодження (ч.1 ст.125 КК України); 2) легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності (ч.2 ст.125 КК України).
Легке тілесне ушкодження першого виду характеризується порушенням анатомічної цілісності тканини або порушенням нормального функціонування тканин чи органів тіла людини, але не спричиняє короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.
Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння фізичної шкоди у виді наслідків, зазначених у частинах 1 або 2 статті 125 КК України.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим або непрямим умислом.
Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів та про юридичну кваліфікацію дій обвинувачених за ч.1 ст.125 КК України апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.
Спростовуючи доводи ОСОБА_7 в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Незгода обвинуваченої з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, з метою уникнення останньою відповідальності за скоєне.
Апеляційний суд вважає, що за встановлених судом обставин дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України кваліфіковано правильно.
Зі змісту вироку убачається, що суд першої інстанції поклав в його основу показання обвинуваченої ОСОБА_7 , показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які підтвердили обставини, викладені в обвинувальному акті, та висновки судово-медичних експертиз, і дійшов обґрунтованого висновку, що їх показання є послідовними, узгоджуються між собою та іншими наданими і дослідженими в судовому засіданні доказами.
Будучи допитаною під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_7 винуватість в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні визнала частково та показала, що 05 січня 2021 року з`ясувала, що її син ОСОБА_11 заніс до потерпілого зерно в обмін на спиртне. Про це вона повідомила свого чоловіка та разом із ним пішли до ОСОБА_9 , щоб з`ясувати дані обставини. Біля будинку потерпілого, під час розмови з ним, ОСОБА_9 , тримаючи в руках дерев`яну палицю, вдарив нею обвинувачену по нозі. Після цього вона вирвала з рук потерпілого палицю та у відповідь вдарила його по руці. Їй відомо, що потерпілий є особою з інвалідністю. З приводу даної події вона просила у ОСОБА_9 пробачення, однак останній не погодився її вибачати. Підтвердила, що між нею та ОСОБА_9 тривають неприязні відносини. Цивільний позов не визнала, оскільки після отриманих травм потерпілий проходив курс лікування лише по 09 січня 2021 року.
В місцевому суді потерпілий ОСОБА_9 показав, що 05 січня 2021 року біля 22 год. 30 хв. до нього прийшов син обвинуваченої ОСОБА_12 та приніс дрова взамін на горілку. Потерпілий відмовся давати ОСОБА_12 спиртне та вигнав із будинку. Після цього до нього прийшла обвинувачена та її чоловік ОСОБА_10 і почали сваритись. Під час сварки обвинувачена підійшла до нього та вдарила його кілька разів дерев`яною палицею. Цивільний позов підтримав повністю, оскільки внаслідок неправомірних дій ОСОБА_7 він отримав тілесні ушкодження та значний психологічний стрес. Також просить стягнути з обвинуваченої на його користь, понесені ним процесуальні витрати на правову допомогу.
Свої показання потерпілий повністю підтвердив і під час слідчого експерименту за його участю. З протоколу даної слідчої дії убачається, що обвинувачена нанесла ОСОБА_9 три удари палицею по правій ручі (а.к.п.70).
Його показання знайшли своє підтвердження і у висновку судово-медичної експертизи №04 від 20.01.2021, відповідно до якої, виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді синців у ділянці правої верхньої кінцівки утворились від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, за механізмом удар, з мінімальною кількістю чотирьох контактуючих дій. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (а.к.п.61-62).
А висновком експерта №15 від 01 лютого 2021 року встановлено, що виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження виникли внаслідок прямої ударної дії. Відповідно дані отримані експертним шляхом не суперечать даним показів самого потерпілого ОСОБА_9 (а.к.п.64).
А з дослідженого місцевим судом протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення убачається, що ОСОБА_7 . ОСОБА_9 було спричинено тілесні ушкодження (а.к.п.59).
А свідок ОСОБА_10 в ході судового розгляду показав, що потерпілий є його сусідом, а обвинувачена дружиною. З ОСОБА_9 вони досить часто сваряться. Бачив як 05 січня 2021 року під час суперечки обвинувачена вдарила потерпілого дерев`яною палицею.
Доводи обвинуваченої про те, що показання свідка ОСОБА_10 , який є її чоловіком, не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки судом йому належним чином не роз`яснено вимоги ст.63 Конституції України, є безпідставними.
Як вбачається із звукозапису судового засідання Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 11 травня 2021 року, перед початком допиту головуючий суддя з`ясував, що свідок ОСОБА_10 пам`ятку про права та обов`язки отримав, а також роз`яснив положення ст. 63 Конституції України, а саме, що він може відмовитись від дачі показань, оскільки обвинувачена ОСОБА_7 є його дружиною, при цьому свідок погодилася дати показання.
При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції показання потерпілого та свідка ОСОБА_10 вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються документально, та які місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Такий висновок суду ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.
Зокрема, у поданій апеляції обвинувачена стверджує про невинуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку, однак апеляційний суд вважає наведені твердження такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами у даному кримінальному провадженні.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
Доводи обвинуваченої про те, що головуючий-суддя у вказаній справі повинен був заявити самовідвід, оскільки він слухав кримінальне провадження щодо її чоловіка, і в нього могло скластись неупереджене ставлення до справи, є безпідставним з врахуванням наступного.
Згідно матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду, головуючий суддя оголосив склад суду, який буде переглядати кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , після чого суддею обвинуваченій роз`яснено право відводу, в тому числі головуючому судді, при цьому будь яких заяв ОСОБА_7 не заявляла. Крім того, під час судового розгляду ОСОБА_7 заяв про відвід головуючому судді також не подавала.
Для забезпечення вимог процесуальної форми щодо недопущення сторонніх впливів на прийняття процесуальних рішень у кримінальному процесі України законодавцем закріплено інститут самовідводу, відводу, який передбачає інструменти для усунення упередженої службової особи від здійснення розслідування та судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень. До обставин, що виключають участь судді (слідчого судді) в кримінальному провадженні та забезпечують неупередженість суддів відноситься така підстава для самовідводу, відводу, як недопустимість їх повторної участі у кримінальному провадженні (ст.76 КПК України). Закріплена в даній статті недопустимість повторної участі судді у кримінальному провадженні спрямована на те, щоб запобігти можливій необ`єктивності та упередженості судді, пов`язаній із захистом права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому наявність безсторонності повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. За об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Щодо об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які би могли свідчити про його безсторонність. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
Відповідно до норм ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Заяви про відвід можуть бути заявлені як під час досудового розслідування, так і під час судового провадження. Відвід повинен бути вмотивованим.
Положеннями ст.75 КПК України передбачені обставини, що виключають участь судді в кримінальному провадженні. Матеріали кримінального провадження не містять жодних даних, які б свідчили про зацікавленість вказаного судді у результатах розгляду даного провадження або наявність інших обставин, які викликали б сумнів у неупередженості судді.
Обставина, на яку посилається обвинувачена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, не є підставою, яка унеможливлює участь судді у кримінальному провадженні.
Таким чином, підстав передбачених ст.ст.75, 76 КПК, для самовідводу головуючого судді ОСОБА_1 під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не було, а доводи ОСОБА_7 про протилежне є безпідставними, оскільки суперечать наведеним положенням кримінального процесуального законодавства.
На переконання суду апеляційної інстанції, порушення кримінального процесуального, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, не знайшли свого підтвердження.
А тому в даному кримінальному провадження відсутні підстави, визначені у ст.ст.412, 415 КПК України, для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до приписів ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 , в повній мірі дотримався вказаних вимог матеріального закону.
Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, дані про її особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
Так, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , судом не встановлено, а до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої, судом обґрунтовано віднесено вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
Також місцевим судом враховано особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка позитивно характеризується за місцем проживання, є особою пенсійного віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, а тому місцевий суд прийшов до вмотивованого висновку, що призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі ближче до максимального розміру, що передбачений санкцією статті, буде достатнім буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не надто суворим.
Що стосується доводів обвинуваченої щодо необґрунтованості вироку суду в частині вирішення цивільного позову, а саме стягнення розміру відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При цьому, як видно з вироку суду, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції послався на те, що ця шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які потерпілий переніс у зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень, з врахуванням глибини та тривалість душевних страждань, які переніс потерпілий, тяжкість тілесних ушкоджень, обставини, за яких вони були заподіяні.
Враховуючи наведене, керуючись засадами виваженості та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого в сумі 3000 грн., з чим погоджується і апеляційний суд.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином врахував характер і обсяг страждань потерпілого, їх тривалість і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд з дотриманням вище зазначених вимог закону прийняв обґрунтоване рішення щодо цивільного позову потерпілого в тому числі щодо розміру стягнення моральної шкоди.

Також є безпідставними доводи обвинуваченої про те, що стягнуті з її витрати на правову допомогу є неспіврозмірними та не відповідають обсягу наданої правової допомоги.

Приписи ч.2 ст.120 КПК України регламентують, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до норм п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Оплата праці адвоката є результатом відповідних домовленостей між адвокатом та його клієнтом і визначається договором про надання правової допомоги.

Відповідно до положень ст.ст.26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

А згідно ч.4 ст.137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

Як убачається із оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, оскільки витрати на правову допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги, актом приймання-передачі наданої правничої допомоги, товарним чеком (а.к.п.106-108).

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 липня 2021 року щодо неї без зміни.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: