Судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області
стосовно вироку Кіровоградського районного суду Кіровоградської області
від 28 травня 2021 року у справі № 383/815/18
"28" травня 2021 р. м. Кропивницький
28 травня 2021 року колегією суддів Кіровоградського районного суду Кіровоградської області, в складі: головуючої - судді ОСОБА_1 та суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 завершено розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України. За результатом розгляду більшістю голосів суддів постановлено вирок, яким ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.
Користуючись наданим судді ст.375 КПК України правом на окрему думку, вважаю необхідним викласти свою окрему позицію стосовно висновків суду, викладених в зазначеному вироку щодо кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_4 та призначеного їй покарання, керуючись наступним.
Вироком суду ОСОБА_4 визнано винною в тому, що вона близько 03.00 год. 10 серпня 2018 року, шляхом розбиття вікна будинку проникла всередину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживала ОСОБА_5 , 1947 року народження, з якою у ОСОБА_4 склались неприязні відносини. З метою позбавлення життя ОСОБА_5 під час сварки ОСОБА_4 нанесла потерпілій шість ударів ножем в область грудної клітки та не менше ніж двадцять сім ударів в область голови, тулуба, та кінцівок ногами і руками. Крім того, з метою приховання слідів вчинення злочину ОСОБА_4 підпалила будинок та з місця скоєння злочину зникла.

Під час судового розгляду, відповідно до встановленого судом порядку дослідження доказів, в судовому засіданні допитані потерпілі: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , обвинувачена ОСОБА_4 , досліджені письмові докази, переглянуті відеозаписи окремих слідчих дій, оглянуті речові докази, а також допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_15 .

Обґрунтовуючи свій висновок, суд виходив з доведеності того, що зібраними по справі та дослідженими судом доказами вина ОСОБА_4 доведена та її дії правильно кваліфіковано за п.4 ч.2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю, а саме, вбивства з усвідомленням ОСОБА_4 заподіяння потерпілій особливих фізичних страждань шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, які спричинили нестерпний біль потерпілій.

Для притягнення особи до кримінальної відповідальності за п.4 ч.2 ст.115 КК України необхідно встановити наявність не просто жорстокості, яка фактично має місце при будь-якому умисному вбивстві, а особливої жорстокості.

Дослідивши в сукупності зібрані докази, вважаю, що органами досудового розслідування надана неправильна юридична оцінка діям обвинуваченої ОСОБА_4 і її дії помилково кваліфіковані за п.4 ч.2 ст.115 КК України, оскільки умисел обвинуваченої на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_5 з особливою жорстокістю, не знайшов свого підтвердження, з огляду на наступне.

Згідно п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, якщо винуватий, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також, якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винуватий усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.

В постанові Верховного Суду від 06.06.2019 року по справі № 683/2620/17 вказано, що особливою жорстокістю слід вважати умисну дію (або бездіяльність), що супроводжує або наступає за насильницьким злочином, є необов`язковою для його вчинення і настання звичайних для злочину наслідків, що полягає в заподіянні потерпілому або його близьким додаткового, як правило, тяжкого фізичного або психічного страждання, тобто винний усвідомлює, що він вчиняє діяння, які є надмірними для досягнення злочинного наслідку та обирає спосіб вчинення злочину, який охоплює діяння зайві (надмірні) для позбавлення життя потерпілого.

Судом встановлено, що нанесення ОСОБА_5 шести ударів ножем в життєво-важливі органи: серце і легені, стало причиною її смерті, згідно висновків експертиз № 117, № 121 від 23.11.2018 року, № 3 від 24.01.2019 року.

Крім того, на тілі ОСОБА_5 виявлені наступні тілесні ушкодження: А) Проникаючи колото-різані рани (6 ран) грудної клітки зліва по середньо-ключичній лінії, з пораненням серця та лівої легені; Б) Множинні перелами ребер зправа 3-4-5 ребро по середньо-ключичній лінії, та 2-3-4-5-6-7-8 ребро зліва по передньо-подмишечній лінії. В) садно на правій щоці біля нижньої повіки правого ока, рана на правій брові, синець на верхній та нижній повіці правого ока, садно носо-губного трикутника зправа біля правого носового входу, синець на спинці носа, синець на правій скуловій ділянці та правій щоці, синець на правому лобному бугрі та правій скроневій ділянці, синець на верхній повіці лівого ока біля зовнішнього кута, синець на лівій скуловій ділянці, синці на лівій щоці, синці на лівому лобному бугрі, синці на лівій скроневій ділянці голови, садна на правому ліктьовому суглобі по розгинальній поверхні, синець на правій гомілці у верхній третині по зовнішній поверхні, синець на лівій гомілці у верхній третині по зовнішній поверхні, садно на правому плечовому суглобі по задній поверхні, синець на лівій кисті по тильній поверхні, синець на ості тазу зправа, синець по лівій подмишечній лінії в проекції 10 ребра.

Позбавлення життя ОСОБА_5 обвинуваченою підтверджується сукупністю доказів, досліджених судом, та визнається обвинуваченою, яка свою вину визнала частково, а саме: визнала, що позбавила життя ОСОБА_5 , проте заперечила, що бажала заподіяти потерпілій нестерпних фізичних страждань під час нанесення їй ударів ножем, а решту ударів вона нанесла ногами і руками по тілу ОСОБА_5 після того, як остання впала на підлогу без ознак життя.

Твердження обвинуваченої щодо послідовності нанесення нею ударів потерпілій узгоджується з висновком судово-медичної експертизи № 121 від 23.11.2018 року, згідно якої внаслідок гострої крововтрати від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки, поранення серця та легень, одразу настала смерть ОСОБА_5 . Послідовність нанесення їй тілесних ушкоджень могла бути різноманітною і вони спричинені в один проміжок часу.

Допитаний судом судово-медичний експерт підтвердив можливість такої послідовності, що не суперечить п.8 висновку судово-медичної експертизи № 121 від 23.11.2018 року, відносно того, що тілесні ушкодження, виявлені при дослідженні трупа ОСОБА_5 та описані в п.1-А, 1-Б, 1-В, виникли прижиттєво.

В основу обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні вбивства з особливою жорстокістю покладено завдання нею великої кількості тілесних ушкоджень в область тулуба, голови та кінцівок, що завдало потерпілій особливих фізичних страждань та нанесення ножем шістьох колото-різаних ударів в область грудної клітки та серця, а після того, як ніж зламався, обвинувачена здійснила підпал та зникла з місця злочину.

З результатів проведених судово-медичних експертиз № 121 від 23.11.2018 року, № 117 від 23.11.2018 року, № 3 від 24.01.2019 року, вбачається, що на тілі ОСОБА_5 не виявлено ознак заподіяння їй тортур, мордування, мучення, в тому числі, із використанням струму, вогню, кислоти, лугу, радіоактивних речовин або отрути, яка завдає нестерпного болю. На моє переконання стороною обвинувачення не встановлено та не доведено, що вбивство потерпілої супроводжувалось психічним чи моральним її стражданням шляхом зганьблення її честі, приниження її гідності, заподіянням тяжких душевних переживань або глумлінням. Так само, експертними дослідженнями не виявлено ознак глумління над трупом ОСОБА_5 . Наявність опіків на тілі загиблої, що виникли після настання смерті, не можна вважати глумлінням над трупом ОСОБА_5 , так як обвинувачена здійснила підпал в декількох місцях будинку, в тому числі і біля тіла вбитої, тому такі дії обвинуваченої є свідченням намагання приховати сліди злочину.

Обвинуваченою в процесі вбивства ОСОБА_5 заподіяно шість ножових поранень в життєво-важливі органи, внаслідок чого в короткий проміжок часу настала смерть потерпілої. Спричинення інших тілесних ушкоджень потерпілій, як окремо, так і в їх сукупності, не могли стати причиною її смерті, а їх нанесення не можуть бути надмірними для наслідку, який настав, оскільки згідно висновку судово-медичної експертизи № 121 від 23.11.2018 року тілесні ушкодження, виявлені на тілі трупа ОСОБА_5 , окрім колото-різаних ран грудної клітки, відносяться до категорії середньої тяжкості, як такі, що викликають тривалий розлад здоров`я та легкі тілесні ушкодження.

Допитаний судом судово-медичний експерт ОСОБА_15 пояснив, що між нанесенням ОСОБА_5 ножових поранень, що спричинило значну крововтрату, втрату нею свідомості та настанням її біологічної смерті, з урахуванням її віку, стану здоров`я, пройшло не більше 5 хвилин. В проміжок часу клінічної смерті, а також після втрати свідомості, можливість відчувати біль у людини зменшується, а у випадку клінічної смерті всі функції організму значно знижуються і людина майже не реагує на болісні подразники. Таким чином, нанесення обвинуваченою ударів по тілу ОСОБА_5 , у якої почався процес вмирання, не супроводжувалось болісними відчуттями для потерпілої.

Поза увагою сторони обвинувачення залишено той факт, що сукупністю зібраних по справі доказів та окремо кожним з доказів не надано чіткої та однозначної відповіді стосовно того, в якій послідовності наносились потерпілій тілесні ушкодження, що описані в п.1-А, 1-Б, 1-В висновку експертизи № 121 від 23.11.2018 року.

Необхідність відповіді на вказане питання полягає, з огляду на пояснення судово-медичного експерта, який роз`яснюючи вищевказаний висновок судово-медичної експертизи, пояснив суду, що в проміжок часу - між клінічною смертю, втратою свідомості, внаслідок зупинки серцебиття та дихання через ножові поранення серця і легень, - та біологічною смертю, можливість відчувати біль у людини зменшується, а у випадку клінічної смерті всі функції організму значно знижуються і людина майже не реагує на болісні подразники.

Відповідь на вказане питання має вагоме значення для встановлення об`єктивної істини, стосовно того, чи відчувала потерпіла за життя нестерпні фізичні страждання під час позбавлення її життя обвинуваченою. Стверджувальна відповідь надасть змогу встановити спрямованість умислу обвинуваченої та з`ясувати, чи діяла вона з наміром завдати нестерпних фізичних страждань потерпілій, які є надмірними для спричинення їй смерті.

За змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою ст.17 КПК, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом . Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні саме цього злочину. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Так у постанові по справі № 701/613/16-к від 21.02.2018 року Касаційним кримінальним судом Верховного Суду наведено визначення стандарту "поза розумним сумнівом": "Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення».

Стандарти доказування - спеціальні правила, що діють при оцінці достатності доказів та якими має керуватися суд при вирішенні справи. Верховний Суд неодноразово наголошував, що стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (справи №№ 922/1163/18, 909/105/15, 910/23428/17. 910/8763/17).

Європейським судом з прав людини у своїй прецедентній практиці, зокрема у п.150 рішення «Нечипорук і Йонкало проти України», п.54 рішення «Козинець проти України», неодноразово зазначалось що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» є найвищим стандартом доведення, вимоги якого мають бути дотримані у даному кримінальному провадження, з огляду на те, що санкція статті, яка інкримінується обвинуваченій, та може бути застосована до неї, зокрема передбачає найбільш суворе та безтермінове покарання довічне позбавлення волі.

Стандарт доказування напряму пов`язаний з тягарем (обов`язком) доказування.

Надані суду стороною обвинувачення докази не дають підстав дійти до переконання "поза розумним сумнівом" стосовно спрямованості умислу обвинуваченої на скоєння вбивства саме з особливою жорстокістю.

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи № 121 від 23.11.2018 року тілесні ушкодження потерпілої, крім опіків, спричинені їй прижиттєво, порядок їх завдання міг бути різноманітним. Роз`яснюючи вказаний висновок судово-медичний експерт пояснив суду, що «прижиттєво», в даному випадку, значить до настання біологічної смерті потерпілої. Експерт не зміг надати однозначну відповідь, чи спочатку обвинуваченою потерпілій завдано ударів ножем в область серця та легень, чи множинні тілесні ушкодження в різних частинах тіла. Неможливість розмежування хронології нанесення тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_5 , з урахуванням її віку та незадовільного стану здоров`я експерт пояснив швидкоплинністю спричинення тілесних ушкоджень 5-6 хвилин, що якраз охоплюється перебігом агонального періоду та стадією клінічної смерті. Крім того, експерт пояснив, що обсяг крововтрати, виявлений у потерпілої свідчить, що вона втратила свідомість. Значна крововтрата, перебування потерпілої в стадії клінічної смерті та без свідомості значно зменшило можливість потерпілої відчувати біль, вона майже не реагувала на болісні подразники.

Віднесення великої кількості ударів потерпілій, як підтвердження завдання потерпілій нестерпного болю, спростовується вищенаведеними аргументами, так як вони нанесені вже після того, як потерпіла внаслідок ножового поранення впала на підлогу, втратила свідомість, що в сукупності знизило її больовий поріг до такого ступеню, що вона не могла на них реагувати.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, висновок обвинувачення, що потерпілій спочатку завдано 27 ударів по різним частинам та, а потім спричинені ножові поранення в життєво важливі органи, залишається сумнівним, тому у суду відсутні підстави вважати такий факт доведеним поза розумним сумнівом.

Зі змісту диспозиції статті п.4 ч.2 ст.115 КК України та положень Пленуму ВС України щодо неї, у всіх випадках особлива жорстокість дій, вчинених винним, має охоплюватися його умислом. Кількість поранень при вчиненні вбивства сама по собі не є тією обставиною, яку суду в будь-якому випадку слід розглядати як свідчення вбивства з особливою жорстокістю. Кількість тілесних ушкоджень необхідно оцінювати у співвідношенні з часом, протягом якого вони завдавались, зі спрямованістю умислу винної особи, мотивом вбивства, конкретними обставинами скоєння злочину.

Зі встановлених обставин, вбачається, що чисельні тілесні ушкодження потерпілій спричинено одномоментно в короткий проміжок часу і обвинувачена категорично заперечує про своє бажання завдати потерпілій при вбивстві особливих страждань.

Як встановлено у справі вбивство ОСОБА_5 було вчинено обвинуваченою внаслідок загострення виниклого конфлікту з мотивів неприязних відносин між ними. Обвинувачена визнала свою вину у вбивстві і послідовно зазначила, що не переслідувала мети заподіяти потерпілій особливих фізичних страждань. Злочинні дії обвинуваченої відносно потерпілої тривали недовго, вони заподіяні одномоментно в короткий проміжок часу.

Такий спосіб позбавлення життя потерпілої ОСОБА_5 - нанесення шести ножових поранень в область серця та обставини справи, на моє переконання, не свідчать про виявлення обвинуваченою особливої жорстокості, а підтверджують її намір скоріше позбавити потерпілу життя.

Таким чином, під час розгляду даного кримінального провадження суду не надано належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 , завдаючи ОСОБА_5 ударів, зокрема, у життєво важливі органи серце та легені, з метою позбавити її життя, свідомо бажала не лише вбити потерпілу, а й того, щоб остання відчувала додаткові страждання, які не були б необхідними для настання її смерті, і щоб така смерть була довготривалою та якнайболючішою. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06.06.2019 року по справі № 683/2620/17.

Крім того, твердження сторони обвинувачення, що вбивство ОСОБА_5 здійснено ножем, який під час нанесення ударів зламався, суперечить висновку судово-медичних експертиз № 117 від 23.11.2018 року та № 3 від 24.01.2019 року, відповідно до яких рани на ділянці грудної клітки зліва, виявлені у ОСОБА_5 , спричинені кухонним ножем з руків`ям коричневого кольору. Спричинення рани фрагментом клинка ножа є малоймовірним, а фрагментом клинка ножа з білим руків`ям виключається.

Отже, вбивство ОСОБА_5 здійснено ножем з коричневим руків`ям, який залишився цілим, що виключає висновок, що в процесі позбавлення життя потерпілої обвинуваченою використовувався ніж з білим руків`ям, що у свою чергу спростовує висновок сторони обвинувачення, що причиною припинення злочинних дій відносно ОСОБА_5 стало те, що зламався ніж, яким обвинувачена наносила удари потерпілій.

При з`ясуванні спрямованості умислу обвинуваченої ОСОБА_4 також підлягає врахованню причини припинення нею злочинних дій.

Зі встановлених судом обставин справи вбачається, що подія злочину відбувалась в будинку ОСОБА_5 , в який ОСОБА_4 проникла після сварки, що виникла між ними. З показів потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_13 , наданих суду, вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникали конфлікти, у зв`язку з чим вони перебували в неприязних відносинах. Після проникнення обвинуваченої до будинку сварка між нею та ОСОБА_5 продовжилась і переросла в штовханину, під час якої ОСОБА_4 ножем нанесла ОСОБА_5 удари в грудну клітку. Локалізація всіх шести ножових поранень в область знаходження життєво-важливих органів серця та легень, свідчить про цілеспрямованість їх нанесення. Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи № 121 від 23.11.2018 року після отримання даних тілесних ушкоджень ОСОБА_5 вже не могла вчиняти самостійні дії, переміщатись, кричати або звати на допомогу, її смерть настала одразу. Враховуючи, що слідів волочіння на тілі останньої судово-медичним експертом не виявлено, що підтвердив допитаний судом судово-медичний експерт, можна дійти висновку, що тілесні ушкодження (легкі та середнього ступеня тяжкості), що були виявлені на тілі ОСОБА_16 , спричинені їй обвинуваченою після того, як потерпіла перестала подавати ознаки життя в короткий проміжок часу. Будучи, обуреною образливими словами ОСОБА_5 , обвинувачена продовжила наносити останній удари по тілу потерпілої вже після того, як досягла своєї мети спричинення смерті потерпілої. Нанесення обвинуваченою ударів по тілу потерпілої після того, як вона здійснила дії, які вона вважала достатніми для вбивства потерпілої, не могли завдати останній нестерпних фізичних страждань і фізичного болю, так як ОСОБА_5 в той момент вже не подавала ознак життя. Про можливість вказаної послідовності нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 - спочатку нанесено ножові поранення в область грудної клітки, а потім, інші тілесні ушкодження впродовж кількох хвилин зазначив і допитаний судом судовий експерт ОСОБА_15 .

Обвинувачена після спричинення ножових поранень ОСОБА_5 не намагалась вжити заходів задля збереження життя останньої, адже не надала їй жодної допомоги, не викликала медичну допомогу, а навпаки, здійснила підпал будинку, залишила потерпілу та пішла. Сукупність всіх обставин вчиненого діяння свідчать про спрямованість дій ОСОБА_4 саме на досягнення бажаного результату смерті ОСОБА_5 .

Зі встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що після того, як ОСОБА_4 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_5 і остання перестала подавати ознаки життя, обвинувачена здійснила підпал будинку, в якому знаходилась ОСОБА_5 . Проте, підпал здійснено ОСОБА_4 вже після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 121 від 13.08.2018 року, а також поясненнями судово-медичного експерта ОСОБА_15 .

Отже, відсутні підстави вважати, що підпал будинку, в якому перебував труп ОСОБА_5 , здійснений обвинуваченою з метою спричинення їй нестерпних фізичних страждань або мучень.

Згідно імперативних приписів ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.129 Конституції України, п.15 ч.1 ст.7 КПК України судочинство в України здійснюється на засадах змагальності сторін та свободі в наданні ними доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 3 ст.337 КПК України передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно зі ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч.4 ст.22 КПК України підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором, отже на прокурора покладається доведення в тому числі наявності в умислі обвинуваченої ОСОБА_4 особливої жорстокості під час скоєння вбивства потерпілої ОСОБА_5 .

Виходячи із вищенаведеного, вважаю, що у суду не було передумов дійти беззаперечного до переконливого висновку про наявність умислу обвинуваченої на скоєння вбивства з особливою жорстокістю, оскільки наявність такої кваліфікуючої ознаки не встановлена судом поза розумним сумнівом, тому, враховуючи, що усі сумніви повинні трактуватись на користь обвинуваченої, вважаю, що дії ОСОБА_4 за її обвинуваченням за п.4 ч.2 ст.115 КК України, підлягали перерекваліфікуванню на ч.1 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки судом встановлено всі обов`язкові ознаки складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Встановлення вини та засудження обвинуваченої за п.4 ч.2 ст.115 КК України призвело до призначення їй більш суворого покарання, яке не відповідало тяжкості скоєного злочину.

Крім того, більшістю колегії суддів не встановлено наявності обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченої.

З даними висновком не погоджуюсь, та вважаю, що до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, слід віднести щире каяття, яке виражається в тому, що обвинувачена жалкує про свій страшний вчинок, щиро розкаюється у вчиненому злочині, неодноразово (під час надання пояснень суду, в судових дебатах та в останньому слові) приносила свої щирі вибачення потерпілим, визнала матеріальну шкоду, висловила готовність до її відшкодування і декілька разів пропонувала потерпілим прийняти від неї відповідне відшкодування. Отже, щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці обвинуваченою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні частково усунути негативні наслідки від злочину та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене. Відмова потерпілих отримувати відшкодування від обвинуваченої не спростовує її щирого каяття. Зневіра потерпілих у щирості каяття обвинуваченої пояснюється тривалістю напружених стосунків між обвинуваченою і сім`єю ОСОБА_7 та великої кількості гострих конфліктних ситуацій.

Так само, більшістю колегії суддів при призначенні покарання не враховано того факту, що обвинувачена під час її затримання працівнику поліції фактично зізналась у скоєнні вбивства, і зазначене зізнання обвинуваченої підтвердив суду свідок ОСОБА_10 . Отже, одразу після затримання та в ході судового розгляду обвинувачена не змінювала своєї позиції та не заперечувала скоєння нею вбивства. Послідовність її показів прослідковується як під час надання суду пояснень щодо обставин справи, так і під час виступу в судових дебатах, так і в останньому слові.

Твердження прокурора, що обвинувачена не виявляє щирого каяття, оскільки свої виступи в судових засіданням вона надає, користуючись письмовими нотатками, спростовується змістом ч.4 ст.351 КПК України, яка прямо закріплює право обвинуваченої користуватися нотатками у судовому засіданні.

На моє переконання при призначенні обвинуваченій покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, слід врахувати тяжкість вчиненого нею злочину, наслідком якого є смерть людини, прийняти до уваги думку потерпілих, які наполягали на максимальному покаранні, наявність обставини, що обтяжує її покарання скоєння злочину відносно особи похилого віку, а також поведінку обвинуваченої після скоєного: намагання приховати наслідки своїх злочинних дій шляхом підпалу, що на переконання колегії суддів, свідчить, про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_4 ст.ст.69, 75, 76 КК України, тому її виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

В той же час, обираючи міру покарання, суду слід було врахувати, що думка потерпілих в цьому питанні не є вирішальною для суду, приймаючи до уваги особу обвинуваченої, зважаючи на її характеристику за місцем проживання, її сімейний стан, наявність на її утримання малолітньої дитини, стан її здоров`я, а також обставини, що передували злочину, приймаючи до уваги наявність обставини, що пом`якшують її покарання щире каяття, визнання нею завданої шкоди, намагання обвинуваченої відшкодувати завдану шкоду, тому вважаю, що призначення покарання не в максимальних межах відповідає індивідуалізації покарання та буде сприяти її вихованню та виправленню.

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області ОСОБА_1