Справа № 308/5039/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді клопотання слідчого у кримінальному провадженні №0003594 слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 за погодженням з процесуальним керівником прокурором Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області ОСОБА_4 про арешт майна,-
ВСТАНОВИВ:

Слідчий у кримінальному провадженні №0003594 - слідчий Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 за погодженням з процесуальним керівником прокурором Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.
В обгрунтування вимог клопотання слідчий посилається на те, що в ході розслідування даного кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , ввівши в оману свою колишню дружину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительку АДРЕСА_2 , незаконно та протиправно заволодів квартирою в АДРЕСА_1 та земельною ділянкою з дачею, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , чим спричинив ОСОБА_6 матеріальну шкоду в особливо великих розмірах.
В ході розслідування даного кримінального провадження було допитано ОСОБА_6 , яка в ході допиту вказала, що 05.10.1996 між нею та ОСОБА_5 укладено шлюб, зареєстрований Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 524.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.11.2016 вищевказаний шлюб розірвано і судом встановлено відсутність майнового спору між нею та ОСОБА_5 . Набуте в шлюбі майно вона з ОСОБА_5 розділили належним чином та тоді домовились жити далі окремо кожен собі, не втручаючись у подальше життя одне одного, але разом з тим спільно всіляко сприяти належному розвитку та матеріальному забезпеченню їхніх дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..
Слідчий в клопотанні зазначає, що в середині 2017 року ОСОБА_6 вирішила разом з синами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , виїхати на постійне місце проживання за кордон. Їй хотілось жити за кордоном, забезпечити своїх дітей якісною європейською освітою. Було вирішено, що її мама з сестрою фінансово з цим допоможуть, продадуть належне їм в м. Ужгород майно для цього, а виручені гроші позичать їй. З ОСОБА_5 вона обговорювала ці питання, так як вони стосувались майбутнього життя його синів. Він запропонував свою допомогу, сказав що має вільний час і знайомий з багатьма людьми, яким нерухомість можна продати за ринковими цінами. Він фактично її (її родину) переконав усіх, що продаж майна необхідно доручити йому. Обіцяв, що продасть належні матері та сестрі об`єкти нерухомості за суму, яка не буде меншою 200 тис. доларів США і гроші їм одразу принесе.
З цією метою, щоб матеріально допомогти ОСОБА_6 , 18.08.2017, її мати ОСОБА_11 та вона, від імені її сестри ОСОБА_12 за згодою останньої, видали довіреності на ім`я ОСОБА_5 , щоб останній знайшов покупців та продав їм за ринковими цінами належне ОСОБА_11 та ОСОБА_13 на той час нерухоме майно, а саме:
1)квартиру в АДРЕСА_1 ;
АДРЕСА_4 )земельну ділянку з дачею в АДРЕСА_3 .
Виручені від продажу зазначених об`єктів нерухомості кошти планувалось використати для купівлі для квартири в Італії та облаштування останньої.

Проте, ОСОБА_5 , діючи умисно та свідомо, всупереч своїм обіцянкам, протиправно заволодів чужим майном - вищевказаною нерухомість.
Задля реалізації своєї злочинної мети ОСОБА_5 вступив у змову зі своєю матір`ю ОСОБА_14 .. Вони формально перереєстрували вищевказане майно на ОСОБА_14 , уклавши для цього формальні договори купівлі- продажу, де вартість майна визначена в 200 разів меншою за ринкову.
Так, 20.11.2017 року, ОСОБА_5 , як представник за довіреністю ОСОБА_11 уклав зі своєю матірю ОСОБА_14 - договір купівлі- продажу земельної ділянки, на якій розташований будинок в АДРЕСА_3 , за ціною 18 тис. грн.
Далі, 20.12.2017 року, ОСОБА_5 , як представник за довіреністю, уклав зі своєю матірю ОСОБА_14 - договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_1 , причому - за ціною 10 тис. грн. ОСОБА_14 в Закарпатській області не проживає і фактично це майно у власність не приймала, ним користується і володіє реально ОСОБА_5 . По суті переоформлення на свою матір нерухомості це - спосіб заволодіння чужим майном у даному випадку.
Як наслідок, ОСОБА_5 , за попередньою змовою з ОСОБА_14 , незаконно заволоділи вищевказаними об`єктами нерухомості, чим заподіяли ОСОБА_11 та ОСОБА_13 істотної шкоди.
Ринкова вартість аналогічної земельної ділянки площею 3 сотки з будинком на узбережжі озера в с. Дийда Берегівського району Закарпатської області становить біля 75 000 $. Станом на 20.11.2017 (час продажу землі з дачею) 75000 $ = 1 986 750 грн. Таким чином, орієнтовна вартість заподіяної ОСОБА_11 шкоди становить біля 1 986 750 грн.
Ринкова вартість аналогічної 2-кімнатної квартири площею 50-60 кв. м. в м. Ужгород Закарпатської області становить біля 39 000 $. Станом на 20.12.2017 (час продажу квартири) 39000 $ = 1 087 320 грн.. Таким чином, орієнтовна вартість заподіяної моїй сестрі ОСОБА_13 шкоди становить біля 1 087 320 грн.
В загальному, орієнтовна вартість заподіяної ОСОБА_5 та ОСОБА_14 шкоди становить біля 3 074 070 грн. (1 986 750 + 1 087 320).
В ході розслідування даного кримінального провадження було встановлено, що договори купівлі продажу: квартири АДРЕСА_5 та земельної ділянки з дачею, яка розташована в АДРЕСА_3 були оформлені (засвідчені) приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_15 . Так вищевказані договори купівлі- продажу були посвідчені вищевказаним нотаріусом 20.11.2017 року в м. Ужгороді Закарпатської області.
Так розслідуванням даного кримінального провадження було встановлено, що:
-договора купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер - :02:000:0202; серія та номер договору: 7169, який виданий (датований) 20.11.2017 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 204), посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_15 ;
-договір купівлі продажу, квартири АДРЕСА_5 ; серія та номер договору: 7699, який виданий (датований) 20.12.2017 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), посвідчений - приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_15 .
Слідчий в клопотанні зазначає, що на даний час в слідства виникла необхідність в накладенні арешту на:
квартиру АДРЕСА_5 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_16 , та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер - :02:000:0202, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_17 так як вказані вище обєкти нерухомого майна є по суті предметами кримінального правопорушення, відносно яких були вчинені кримінальні посягання.
Крім того слідчий вказує на те, що вказані вище обєкти нерухомого майна можуть бути знищені, зіпсовані та перепродані третім особам з метою уникнення їх повернення законним власникам та володільцям.
Слідчий в судове засідання не зявився, будучи неодноразово належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду клопотання.
Прокурор в судове засідання не зявився , надав суду заяву відповідно до якої просить слідчого суддю клопотання задовольнити та провести розгляд клопотання у його відсутності.
Власники майна ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , в судове засіданні неодноразово не зявлялись, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду клопотання шляхом надіслання судового виклику. Згідно ч.1 ст. 172 КПК України неприбуття власника майна у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Слідчим суддею встановлено, що Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 12.11.2019 року внесені до ЄРДР за №0003594, попередня правова кваліфікація ч.4 ст. 190 КК України.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
За змістом ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально- правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України) .
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
У випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної або юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову в кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Слідчий суддя, дослідивши матеріали судового провадження прийшов до висновку, що такі не містять будь-яких відомостей про те, що кримінальним правопорушенням кому-небудь завдана матеріальна шкода. Крім того, з матеріалів судового провадження не вбачається, що в справі заявлявся цивільний позов. Слідчий не вказував на наявність заявленого в справі цивільного позову, а тільки вказував , що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Учасниками судового розгляду слідчому судді не надані відомості про те, що будь-хто зі службових осіб юридичної чи фізичної особи, подавав заяви про визнання його цивільним позивачем, а стороною обвинувачення - не надані відомості про те, що в справі будь-хто визнавався цивільним відповідачем.

Враховуючи наведене, слідчий суддя вважає, що сторона кримінального провадження у підтвердження можливого заявлення по справі цивільного позову не надала будь-які докази.

Щодо доводів клопотання про те, що арешт накладається на майно з метою забезпечення збереження речових доказів , слідчий суддя виходить з наступного.

У органу досудового розслідування виникла об`єктивна необхідність у застосуванні такого виду заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Слідчий суддя вважає, що матеріалами клопотання доведено існування достатності підстав та розумних підозр, які вказують, що майно, а саме земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:000:0202 та квартира АДРЕСА_5 , на які просить накласти арешт слідчий, у даному кримінальному провадженні є по суті предметами кримінального правопорушення, відносно яких були вчиненні кримінальні посягання.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 220155075 від 13.08.2020 року квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_16 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 220155319 від 13.08.2020 року земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:000:0202 належить на праві приватної власності ОСОБА_17 .
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність такого арешту майна з метою збереження речових доказів, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Метою накладення арешту на це майно, слідчим суддею є забезпечення кримінального провадження у частині збереження речових доказів.
Слідчий суддя вважає доведеним, необхідність накладення арешту на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:000:0202 та квартиру АДРЕСА_5 .
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для арешту майна, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, оскільки за його допомогою може бути виконане завдання досудового розслідування щодо встановлення та з`ясування всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення.
Слідчий суддя переконаний, що на даному етапі досудового розслідування його потреби виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно. При цьому слідчий суддя, враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0003594 , з метою запобігання можливості відчуження нерухомого майна , яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, зокрема є предметом кримінального правопорушення , враховуючи приписи ч.4 ст. 173 КПК України обирає найменш обтяжливий спосіб накладення арешту на майно, а саме шляхом заборони розпоряджатися.
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність такого арешту майна з метою збереження речових доказів, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України, вищевказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину.
З огляду на положення ч.4 ст.173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
При цьому, з метою забезпечення можливості органам досудового розслідування провести необхідний комплекс слідчих та процесуальних дій, з метою виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту земельної ділянки та обєктів нерухомості для власників або володільців осіб, та враховуючи потреби досудового розслідування щодо втручання у права та інтереси власників майна на даному етапі кримінального провадження, слідчий суддя вважає вірним застосовувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб, та вважає, що заборона розпоряджатися нерухомим майном забезпечить збереження речових доказів та не призведе до відчуження останніх.
Крім того, власники або володільці майна мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту одразу ж після зникнення підстав для застосування арешту.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав для арешту майна, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна у цій частині підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого у кримінальному провадженні №0003594 слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 за погодженням з процесуальним керівником прокурором Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області ОСОБА_4 про арешт майна задовольнити.
Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_5 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_16 , шляхом заборони розпоряджатися даним майном.
Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:000:0202, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_17 , шляхом заборони розпоряджатися даним майном.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня іі оголошення.
Повний текст ухвали оголошено 29.04.2021 року о 1330 годині.
Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1