Дата документу 09.02.2021 Справа № 329/1085/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/396/21Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №329/1085/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.119 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000152, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, працював підсобним робітником КУ «Чернігівський психоневрологічний інтернат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.

Строк відбування призначеного покарання ухвалено рахувати з 01.10.2019 року, тобто з моменту фактичного затримання.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення, з 01.10.2019 року по день набрання вироком законної сили, за правилами, передбаченими ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили ухвалено залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення трасологічної експертизи № 13-236 від 31.10.2019 року у розмірі 2198 грн. 14 коп. та за проведення трасологічної експертизи №13-237 від 01.11.2019 року у розмірі 1256 грн. 08 коп.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 30 вересня 2019 року близько 19.30 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля своїх господарчих приміщень, розташованих у дворі домоволодіння АДРЕСА_2 , порався по господарству.

В цей час до нього прийшов сусід - ОСОБА_10 , 1963 р.н., який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, почав питати у останнього про місце перебування його співмешканки - ОСОБА_11 . ОСОБА_7 відповів, що не знає де ОСОБА_11 , але ОСОБА_10 наполягав на тому, що ОСОБА_11 знаходиться в нього вдома. В ході вказаної розмови між ними на ґрунті стійких неприязних відносин, які виникли протягом останнього часу на ґрунті ревнощів ОСОБА_10 своєї співмешканки до ОСОБА_7 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_7 почав виводити ОСОБА_10 з двору, вимагаючи залишити його територію.

Далі, ОСОБА_10 наніс ОСОБА_7 один удар граблями, які він приніс з собою в область правої щоки ОСОБА_7 та між ними виникла обопільна бійка, в ході якої ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_10 близько п`яти ударів кулаками рук по тулубу та в обличчя. В ході бійки вони впали на землю та боролись, наносячи один одному удари.

Через деякий час бійка припинилась та ОСОБА_10 пішов до себе додому, при цьому останній продовжував погрожувати ОСОБА_7 фізичною розправою, вимагаючи вказати місцезнаходження ОСОБА_11 .

ОСОБА_7 , взявши сокиру, яку він використовував у своєму господарстві, забіг у двір домоволодіння ОСОБА_10 , на ґрунті особистих неприязних відносин до останнього, наніс ОСОБА_10 один удар обухом сокири в обличчя, внаслідок чого ОСОБА_10 впав на землю, розбивши собі голову. Після цього, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_11 занесли ОСОБА_10 в приміщення будинку та він залишив домоволодіння останнього, пішовши додому.

Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 № 272 від 06.11.2019 року: «Смерть ОСОБА_10 настала від закритої внутрішньочерепної травми у вигляді: крововиливу під твердою оболонкою головного мозку в середній та задній черепній ямці справа в об`ємі 40 мл, крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку над верхньобічною поверхнею лобової частки лівої півкулі, по верхньому краю лобової та тім`яної часток лівої півкулі, по верхньому краю лобової та тім`яної часток правої півкулі, по базальній поверхні скроневої та потиличної часток правої півкулі, на базальній та внутрішній поверхні потиличної частки лівої півкулі, по верхній поверхні мозочка на рівні черв`яка, перелому кісток носу, крововиливів в м`яких тканинах голови, ран, саден, синців на голові, цей підсумок підтверджується наявністю ушкоджень з ознаками прижиттєвості, а також характером та мірою розвитку набряку головного мозку. Смерть ОСОБА_10 після спричинення тілесних ушкоджень могла настати протягом проміжку часу від декількох десятків хвилин до декількох годин. Після спричинення ОСОБА_10 закритої внутрішньочерепної травми та інших ушкоджень, потерпілий міг здійснювати активні дії протягом часу від декількох десятків хвилин до декількох годин, за умовою відсутності втрати свідомості».

Оцінивши надані суду та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не було наведено обставин та не надано доказів на їх підтвердження, які б свідчили про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку завданого удару з настанням смерті з підтвердженням походження та відповідної кваліфікації ушкоджень, а тому в даному випадку мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з чим вважав за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції та перекваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, вважає, що суд, розглядаючи кримінальне провадження, надав неправильну оцінку добутим доказам, висновки, викладені судом у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать дослідженим доказам по справі та матеріалам кримінального провадження. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом під час розгляду кримінального провадження з самого початку судового розгляду брались до уваги лише покази та доводи сторони захисту, чим порушено принцип неупередженості, об`єктивності та змагальності, покази свідків сторони обвинувачення ставились одразу під сумнів, не брались до уваги висновки первинної судово-медичної експертизи. Висновки суду про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтуються на показаннях свідка ОСОБА_11 , самого обвинуваченого, а також висновку судово-медичної експертизи №386/к від 21.09.2020 року та показаннях судово-медичного експерта ОСОБА_12 . На думку прокурора, версія обвинуваченого ОСОБА_7 про ненавмисне нанесення тілесних ушкоджень померлому ОСОБА_10 , які в подальшому спричинили смерть останнього, є вигаданою разом з його захисником з метою уникнути справедливого покарання за злочин, який він дійсно вчинив, та нав`язаною свідку ОСОБА_11 . При постановленні вироку суд не надав належної оцінки показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який на питання прокурора в судовому засіданні чітко повідомив, що не контролював свої дії під час нанесення удару металевою частиною сокири в голову потерпілому ОСОБА_10 та не відчував якою саме стороною металевої частини сокири (гострою чи тупою) він наніс удар в життєво важливий орган ОСОБА_10 , оскільки був дуже розлючений на попередні дії потерпілого. Крім того, судом не надано належної оцінки висновку судово-медичної експертизи № 272 від 06.11.2019 року, яка проведена за результатами слідчого експерименту у вигляді відтворення обстановки за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , та показів свідка, наданих у судових засіданнях, яка підтвердила механізм травмування, а також лише теоретично підтвердила механізм, описаний обвинуваченим, який можливий при наявності всіх умов, описаних у висновку експерта. Також вважає, що судом в порушення норм кримінального процесуального законодавства взагалі не покладено в основу вироку показання експерта ОСОБА_12 , який під присягою експерта виклав свою думку з приводу механізму нанесення та отримання тілесних ушкоджень померлим ОСОБА_10 . Суд у своєму вироку послався на висновок експертизи №386/к від 21.09.2020 року, але при цьому вказаний висновок експерта застосовується однобоко, лише до механізму травмування описаного обвинуваченим ОСОБА_7 , а до механізму сторони обвинувачення взагалі не розглядається. Судом при ухваленні вироку не враховано той факт, що у ОСОБА_7 з померлим ОСОБА_10 були неприязні відносини, не врахував поведінку ОСОБА_7 , який перший наніс удар сокирою в обличчя беззбройному ОСОБА_10 , від чого останній впав на землю та отримав тілесні ушкодження. Також судом не враховано той факт, що ОСОБА_7 , проживаючи по сусідству з померлим ОСОБА_10 , з моменту вчинення злочину не поцікавився станом здоров`я останнього, а дізнавшись про його смерть, не з`явився до правоохоронних органів з дійовим каяттям, а був затриманий працівниками поліції 01.10.2019 року. Зазначене свідчить про наявність умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та усвідомлення наслідків своїх дій в момент заподіяння. Також вказує, що судом не надано обґрунтування перекваліфікації дій обвинуваченого, не враховано ступінь тяжкості злочину та дані про особу обвинуваченого.

На підставі викладеного, просить надати обґрунтовану та належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 , експерта ОСОБА_12 та повторно дослідити докази надані стороною обвинувачення. Допитати у якості спеціаліста судово-медичного експерта ОСОБА_12 щодо висновків, наданих в комплексній судово-медичній експертизі № 272 від 06.11.2019 року. Скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити покарання 8 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів провадження, дії ОСОБА_7 , згідно з обвинувальним актом, були кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України. Після проведення судового розгляду суд першої інстанції змінив правову кваліфікацію зазначеного кримінального правопорушення та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України, виходячи з наступного.

Даючи оцінку зібраним доказам в їх сукупності, суд першої інстанції вважав недоведеною кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вбивства потерпілого ОСОБА_10 з необережності, тобто у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.119 КК України, виходячи з необережної форми вини.

Згідно із ст. 8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КПК України).

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із пунктами 1-3 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час постановлення вироку щодо ОСОБА_7 було належним чином дотримано вимоги щодо законності судового рішення, як це передбачено ст. 370 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли б вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 17 КПК України.

Враховуючи категорію вказаного злочину, обвинувальний акт повинен містити виклад всіх об`єктивних обставин та в ньому повинна бути підтверджена спрямованість умислу щодо вчинення особою саме вказаного кримінально караного діяння.

Зокрема, відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року, при відмежуванні ч. 2 ст. 121 КК України від інших злочинів проти життя та здоров`я особи, питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У п. 26 вказаної вище постанови передбачено, що у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України. Тобто, специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Таким чином, для встановлення вказаних обставин має бути з`ясовано спрямованість умислу обвинуваченого та його співвідношення із вчиненими діями, а також наслідками вчинення суспільно-небезпечного діяння, оскільки від цього безпосередньо залежить кваліфікація діяння.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження було ретельно досліджено докази, що мають значення для з`ясування спрямованості умислу ОСОБА_7 на завдання потерпілому тих чи інших тілесних ушкоджень, а також їх причинно-наслідковий зв`язок із наслідками, що настали.

Висновки суду першої інстанції про недоведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами, серед яких наступні.

Показання свідка ОСОБА_11 , відповідно до яких 30.09.2019 року близько 19:00 годині співмешканець ОСОБА_10 її вкотре ображав, ганяв по двору, вони сварилися, тому остання вимушена була сховатися. Потім стала свідком того, що у них в дворі ОСОБА_7 один раз вдарив її співмешканця обухом сокири в передню частину голови, від чого ОСОБА_10 впав на бетонні сходи з залізними вуглами, вдарившись об них головою. Коли вона підійшла до нього, побачила, що потилиця була в крові, з допомогою ОСОБА_7 занесла його до хати та вклала спати. Згодом підійшла та побачила, що він не реагує, покликала допомогу і дізналася про його смерть.

Протокол слідчого експерименту від 04.10.2019 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , в ході якого ОСОБА_7 розповів та показав обставини скоєння ним злочину.

Протокол слідчого експерименту від 07.10.2019 року за участю свідка ОСОБА_11 , в ході якого вона продемонструвала де та яким чином ОСОБА_7 наніс удар сокирою в обличчя ОСОБА_10 .

Висновок судово-медичної експертизи № 272 від 02.10.2019 року, згідно якого смерть ОСОБА_10 настала від закритої внутрішньочерепної травми у вигляді: крововиливу під твердою оболонкою головного мозку в середній та задній черепній ямці справа в об`ємі 40мл, крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку над верхньобічною поверхнею лобової частки лівої півкулі, по верхньому краю лобової та тім`яної часток лівої півкулі, по верхньому краю лобової та тім`яної часток правої півкулі, по базальній поверхні скроневої та потиличної часток правої півкулі, на базальній та внутрішній поверхні потиличної частки лівої півкулі, по верхній поверхні мозочка на рівні черв`яка, перелому кісток носу, крововиливів в м`яких тканинах голови, ран, саден, синців на голові, цей підсумок підтверджується наявністю ушкоджень з ознаками прижиттєвості, а також характером та мірою розвитку набряку головного мозку. Смерть ОСОБА_10 після спричинення тілесних ушкоджень могла настати протягом проміжку часу від декількох десятків хвилин до декількох годин. Після спричинення ОСОБА_10 закритої внутрішньочерепної травми та інших ушкоджень, потерпілий міг здійснювати активні дії протягом часу від декількох десятків хвилин до декількох годин, за умовою відсутності втрати свідомості.

Також за клопотанням сторони захисту з метою усунення неточностей, які містяться у висновку експерта № 272, судом першої інстанції було призначено додаткову судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_10 .

Згідно висновку експерта №386/к від 21.09.2020 року КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради закрита внутрішньочерепна травма з крововиливами під тверду оболонку головного мозку в середній та задній черепній ямці праворуч та м`яку оболонку головного мозку в лобній та тім`яній ділянках лівої та правої півкулі головного мозку та базальної поверхні скроневої та потиличної ділянок правої півкулі та базальної та внутрішньої поверхні потиличної частки лівої півкулі, по верхній поверхні мозочка на рівні черв`яка, що ускладнилися явищами набряку головного мозку та легень, рани потиличної ділянки голови (на 1,5 см вище зовнішнього потиличного горба) з крововиливами в прилеглих тканинах, що були спричинені ОСОБА_10 у сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя і як такі, що спричинили смерть (п.2.1.3. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» 1995 року) та знаходяться у прямому причинному зв`язку з її настанням. Закритий перелом обох носових кісток без зміщення кісткових уламків, садна на носі, крововилив на білковій оболонці правого ока, виявлені у ОСОБА_10 , зазвичай у живої людини кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я (п.2.3.3. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкодженъ» 1995 року). Рани на передній поверхні нижньої частини правої вушної раковини, садна та синець виличної ділянки праворуч, численні садна на чолі з обох боків праворуч, на правій щоці та на рівні кута нижньої шелепи праворуч, на правій бічній поверхні шиї, по ходу грудинно-ключично-соскоподібного м`язу, в верхній частині правої вушної раковини, на рівні правого соскоподібного відростку, синці лівої половини обличчя (щока, верхня губа, вилична ділянка, нижня шелепа) та на шиї ліворуч, на тильній поверхні: лівої кисті; садна на рівні остистих відростків 5-6 трудних хребців та 1-2 поперекових хребців; на зовнішній поверхні правого ліктьового суглобу та тильної поверхні 2, 3 пальців правої кисті у ОСОБА_10 як у сукупності, так і поодинці, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження (п.2.3.5. «Правил. .. », 1995 року). Ушкодження, зазначені п.3-4 цих висновків, у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 не знаходяться. Не виключається можливість отримання тілесних ушкоджень, що призвели до смерті потерпілого за механізмом інерційної травми за обставин та умов, на які вказує підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту 04.10.2019 року з його участю, а саме: я вдарив Геннадія обухом сокири в область носа... Після удару ОСОБА_13 впав на спину і під час падіння вдарився задньою частиною голови об поріг і розбив собі голову...». Не виключається, що падінню передував травматичний вплив в ділянку обличчя, про що свідчить наявність відповідних ушкоджень на обличчі, а також покази підозрюваного.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства при проведенні зазначених експертиз колегією суддів не встановлено. Експертизи проведені у порядку, визначеному ст.ст. 242, 243 КПК України.

Досліджені судом першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду висновки експертиз складені з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 101, 102 КПК України, містять в собі докладні описи проведених досліджень, зроблені за їх результатами висновки, та обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися експертами безпосередньо, та які стали відомі їм під час дослідження матеріалів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України та вірно перекваліфікував дії останнього на ч. 1 ст. 119 КК України.

Доводи прокурора про те, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України не підтвердились в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. На основі аналізу зібраних та досліджених доказів по справі вбачається, що обвинувачений не мав умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, так як обвинувачений наніс потерпілому лише один удар обухом сокири в область носа, не намагаючись при цьому продовжити заподіяння тілесних ушкоджень, що свідчить про вчинення ним злочину з необережності, та необхідність у зв`язку з цим кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК України.

При розмежуванні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, із вчиненням убивства через необережність, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, слід мати на увазі, що під час вчинення злочину за ч. 1 ст. 119 КК України, винуватий, не маючи умислу ні на спричинення смерті, ні на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, спричиняє смерть з необережності.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому, тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом (прямим чи непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного. Така правова позиція міститься й в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.08.2019 року у кримінальному провадженні № 750/3256/17.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

У постановах Верховного Суду України від 25.04.2013 року та від 19.03.2015 року (у справах № 5-8кс13 та № 5-4кс15) викладено правову позицію, відповідно до якої, розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (частина 2 статті 121 КК), і вбивства через необережність (частина 1 статті 119 КК) здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків, у зв`язку з чим судам належить ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи, що ОСОБА_7 завдав лише один удар обухом сокири в область носа, після чого допоміг його співмешканці ОСОБА_11 занести потерпілого ОСОБА_10 до хати та пішов додому спати, виключають можливість кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки природа його діянь, спрямованість та зміст умислу вказують на те, що обвинувачений діяв необережно стосовно самого діяння і тих наслідків, що настали. В його діях відсутній інтелектуальний елемент суб`єктивної сторони складу злочину за ч. 2 ст. 121 КК України, він не усвідомлював та не передбачав суспільно небезпечних наслідків своїх дій, а саме можливість настання тяжкого тілесного ушкодження.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно диспозиції ст. 121 КК України необхідно, щоб винний, діючи умисно, передбачав можливість спричинення тяжких тілесних ушкоджень та бажав або свідомо допускав настання такого результату. По справі ж цього не встановлено. А при відсутності умислу винного на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та при наявності його вини у формі необережності останній може нести відповідальність тільки за необережне вбивство. Навіть нанесення особі ударів, від яких настала смерть (пряма шкода), без умислу на вбивство та на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, коли винний по обставинам справи міг та повинен був передбачати наслідки, що настали, кваліфікується як необережне вбивство.

Визнаючи себе винним в нанесенні удару ОСОБА_10 , ОСОБА_7 стверджував, що він не передбачав можливість заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Ці доводи обвинуваченого нічим не спростовані та об`єктивно підтверджуються його поведінкою встановленою на підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Як вбачається з актів судово-медичних експертиз № 272 від 02.10.2019 року, №386/к від 21.09.2020 року, у ОСОБА_10 встановлено закриту внутрішньочерепну травму у вигляді: крововиливу під твердою оболонкою головного мозку в середній та задній черепній ямці справа, крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку над верхньобічною поверхнею лобової частки лівої півкулі, по верхньому краю лобової та тім`яної часток лівої півкулі, по верхньому краю лобової та тім`яної часток правої півкулі, по базальній поверхні скроневої та потиличної часток правої півкулі, на базальній та внутрішній поверхні потиличної частки лівої півкулі, по верхній поверхні мозочка на рівні черв`яка, що ускладнилися явищами набряку головного мозку та легень, рани потиличної ділянки голови з крововиливами в прилеглих тканинах, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; перелом кісток носу, крововиливи в м`яких тканинах голови, рани, садна, синці на голові, шиї, лікті та кисті, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

При цьому, в експертизі №386/к від 21.09.2020 року не встановлено, що небезпека для життя ОСОБА_10 виникла саме в момент заподіяння тілесних ушкоджень. Зазначено, що не виключається отримання тілесних ушкоджень, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, а саме тілесних ушкоджень, які розташовані в потиличній зоні голови, за механізмом інерційної травми за обставин та умов, на які вказував обвинувачений, та не спростовується іншими доказами. Інерційна травма (травма прискорення) односторонній короткочасний вплив на голову з високою швидкістю предмета, що має значну масу (що перевищує масу голови) і широку поверхню. Частіше виникає при падінні з ударом голови об площину. При травмі прискорення крім пошкоджень, що локалізуються в зоні безпосереднього впливу травмуючого предмету, утворюються так звані протиударні пошкодження головного мозку і його оболонок у протилежній зоні.

Згідно протоколу слідчого експерименту, який проводився 04.10.2019 року за участю захисника, ОСОБА_7 в присутності понятих та судово-медичного експерта повідомив, що він після бійки, яка відбулась між ним та ОСОБА_10 на подвір`ї обвинуваченого, прийшов у двір потерпілого на наніс йому один удар обухом сокири в область носа.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №386/к від 21.09.2020 року встановлена можливість отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень за умов та обставин, вказаних обвинуваченим ОСОБА_7 під час слідчого експерименту.

Отже, дії обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме нанесення одного удару обухом сокири в область носа, який має ознаки легкого тілесного ушкодження, яким не було завдано потерпілому закритої внутрішньочерепної травми, та який не завдав критичних наслідків саме в момент заподіяння, не можуть свідчити про бажання або усвідомлення обвинуваченим можливого настання для ОСОБА_10 наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень, оскільки завданий потерпілому удар став причиною його падіння і удару об сходи потиличною частиною голови.

Крім того, з висновку судово-медичної експертизи №386/к від 21.09.2020 року вбачається, що не виключається можливість отримання тілесних ушкоджень, що призвели до смерті потерпілого за механізмом інерційної травми за обставин та умов, на які вказував підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту 04.10.2019 року з його участю, а саме, що падінню передував травматичний вплив в ділянку обличчя, про що свідчить наявність відповідних ушкоджень на обличчі потерпілого.

Таким чином, умислом винного не охоплювалося спричинення тілесних ушкоджень, а по відношенню до смерті потерпілого в його діях мається необережна форма вини, у зв`язку з чим скоєне слід кваліфікувати як вбивство через необережність.

Враховуючи принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України законним та обґрунтованим.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції взяв до уваги лише докази сторони захисту, а покази свідків сторони обвинувачення поставив під сумнів, є неспроможними, оскільки показання обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11 , яка показала, що у них в дворі ОСОБА_7 один раз вдарив її співмешканця обухом сокири в передню частину голови, від чого ОСОБА_10 впав на бетонні сходи з залізними вуглами, вдарившись об них головою, коли вона підійшла до нього, побачила, що потилиця була в крові, з допомогою ОСОБА_7 занесла його до хати та вклала спати, згодом підійшла та побачила, що він не реагує, покликала допомогу і дізналася про його смерть; протоколами слідчих експериментів від 04.10.2019 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 та від 07.10.2019 року за участю свідка ОСОБА_11 , а також висновком судово-медичної експертизи №386/к від 21.09.2020 року, відповідно до якого не виключається можливість отримання тілесних ушкоджень, що призвели до смерті потерпілого за механізмом інерційної травми за обставин та умов, на які вказував підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту 04.10.2019 року з його участю, а саме що падінню передував травматичний вплив в ділянку обличчя, про що свідчить наявність відповідних ушкоджень на обличчі потерпілого.

Доводи прокурора про те, що судом не взято до уваги висновки первинної судово-медичної експертизи також є помилковими. Так, судом першої інстанції було досліджено висновок експерта № 272 від 02.10.2019 року, однак суд дійшов висновку, що у ньому не розмежовано та не кваліфіковано всі завдані ушкодження ОСОБА_10 окремо із зазначенням їх ймовірного механізму отримання, що позбавляє можливості встановити необхідні причинно-наслідкові зв`язки з настанням смерті, допитаний в судовому засіданні експерт також не зміг усунути вказані неточності, у зв`язку із чим районний суд обдгрунтовано задовольнив клопотання сторони захисту та призначив додаткову судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_10 .

Твердження прокурора про те, що версія обвинуваченого ОСОБА_7 про ненавмисне нанесення тілесних ушкоджень померлому ОСОБА_10 , які в подальшому спричинили смерть останнього, є вигаданою разом з його захисником з метою уникнути справедливого покарання за злочин, який він дійсно вчинив, та нав`язаною свідку ОСОБА_11 , колегія суддів вважає власною суб`єктивною думкою прокурора, оскільки показання ОСОБА_7 в повній мірі підтверджуються висновком додаткової судово-медичної експертизи, згідно якої завданий ОСОБА_7 обухом сокири удар в область обличчя (носа) потерпілого знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з отриманими легкими тілесними ушкодженнями, що не є причиною смерті, а смерть настала від отриманих внаслідок падіння ушкоджень. В свою чергу, стороною обвинувачення під час судового розгляду не було наведено обставин та не надано доказів на їх підтвердження, які б свідчили про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку завданого удару з настанням смерті з підтвердженням походження та відповідної кваліфікації ушкоджень.

Доводи прокурора про те, що суд не надав належної оцінки показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який на питання прокурора в судовому засіданні чітко повідомив, що не контролював свої дії під час нанесення удару металевою частиною сокири в голову потерпілому ОСОБА_10 та не відчував якою саме стороною металевої частини сокири (гострою чи тупою) він наніс удар в життєво важливий орган ОСОБА_10 , оскільки був дуже розлючений на попередні дії потерпілого, не спростовують висновків суду про відсутність у обвинуваченого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних шкоджень.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції взагалі не поклав в основу вироку показання експерта ОСОБА_12 не впливають на по суті правильно прийняте рішення суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність неприязних відносин між обвинуваченим та потерпілим також не впливають на правильність кваліфікації судом дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом поведінки ОСОБА_7 , який першим наніс удар сокирою обеззброєному ОСОБА_10 , є неспроможними та спростовуються матеріалами провадження. Так, під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до ОСОБА_7 на подвір`я, в ході розмови між ними на ґрунті стійких неприязних відносин, які виникли протягом останнього часу на ґрунті ревнощів ОСОБА_10 своєї співмешканки до ОСОБА_7 , виникла сварка, в ході якої ОСОБА_10 першим наніс ОСОБА_7 один удар граблями, які він приніс с собою, в область правої щоки ОСОБА_7 та між ними виникла обопільна бійка. Через деякий час бійка припинилась та ОСОБА_10 пішов до себе додому, однак, при цьому, останній продовжував погрожувати ОСОБА_7 фізичною розправою, після чого ОСОБА_7 , розлютившись, взяв сокиру, забіг у двір домоволодіння ОСОБА_10 та наніс йому один удар обухом сокири в обличчя, внаслідок чого потерпілий впав на бетонні сходи, вдарившись головою об металевий вугол.

Твердження прокурора, що після вчинення злочину обвинувачений не поцікавився станом здоров`я потерпілого, дізнавшись про смерть потерпілого, не з`явився до правоохоронних органів з дійовим каяттям, а був затриманий працівниками поліції, що свідчить про наявність умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та усвідомлення наслідків своїх дій в момент заподіяння, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки після нанесення удару ОСОБА_10 обвинувачений допоміг його співмешканці ОСОБА_11 занести потерпілого до хати, після чого на прохання останньої ОСОБА_7 покинув їх будинок та пішов додому спати. Вранці обвинувачений пішов на роботу, де в подальшому був затриманий працівниками поліції. Тобто, вказані дії ОСОБА_7 , на переконання колегії суддів, свідчать про те, що останній був впевнений, що з потерпілим все добре.

Що стосується клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, колегія суддів зазначає, що обставини, які б вказували про необхідність повторного дослідження доказів, як того вимагають положення ч. 3 ст. 404 КПК України, прокурором зазначені не були. Також прокурор не обґрунтував в чому полягає неповнота дослідження доказів районним судом або в чому було допущено порушення при їх дослідженні, відтак підстав для задоволення клопотання апелянта в цій частині колегія суддів не встановила.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, вивчивши та перевіривши апеляційні доводи прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що кримінальне провадження судом першої інстанції розглянуто повно, всебічно та об`єктивно, наданим сторонами доказам дана належна правова оцінка та по справі постановлено законне й обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновки, що були покладені в основу вироку.

Призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки є відповідним ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про його особу, а також конкретним обставинам провадження, та є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку, колегією суддів не виявлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4