Справа № 953/5836/21
н/п 1-кс/953/3073/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Київського районного суду м. Харкова клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дом «Партсет» - адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню №0000537 від 24.04.2019, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2019

в с т а н о в и в :
29.03.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ТОВ «Торговий дім «Партсет» про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва 04.06.2019 року та закриття провадження по справі.
В обґрунтування клопотання заявник вказує, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва 04.06.2019 року було проведено обшук та виявлено майно, яке є власністю ТОВ «Торговий дім «Партсет» . В подальшому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва 06.06.2019 року було накладено арешт на дане майно. Ухвалою слідчого судді від 12.07.2019 року також було накладено арешт на банківські рахунки ТОВ «Торговий дім «Партсет». Вважає, що арешт на майно та рахунки накладений необґрунтовано, оскільки у слідчого с удді не було підстав для арешту, слідство триває декілька місяців, а тому є необхідність у с касуванні арешту та закриття провадження, оскільки строк досудового розслідування закінчився.
До судового засідання адвокат ОСОБА_3 не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду заяви, ніяких заяв до суду не подав.
Слідчий, які був належним чином повідомлений про час та місце розгляду клопотання в судове засідання не прибув, що не перешкоджає розгляду клопотання згідно вимог ст. 174 КПК України. Слідчий подав до суду заяву, в якій вказує, що предмети які були вилучені та арештовані є речовими доказами по справі, рахунки були арештовані для забезпечення відшкодування шкоди і скасування арешту може призвести до відчуження вказаного майна, строк досудового розслідування не закінчився та триває, призначені експертизи.
Дослідивши всі надані учасниками в обґрунтування заявленого клопотання та заперечень, слідчий суддя приходить до наступного.
Встановлено за представленими матеріалами, що в провадженні СУ ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000537 від 25.04.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191, ч.3 ст. 212, ч.1 ст. 209, ч.2 ст.15, ч.5 ст. 191 КК України.
Ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні № 0000537 від 25.04.2019 року було накладено арешти на майно та рахунки ТОВ «Торговий дім «Партсет». Даних про скасування або зміну цих ухвал суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Частиною другої даної статі передбачено, що клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Звертаючись до суду з клопотання про скасування арешту заявник посилається на те, що арешти накладено необґрунтовано та необхідність у подальшому перебуванні майна під арештом відпала.
Досліджуючи обґрунтування заявника, слідчий суддя зазначає, що доводи про те, що арешт накладено необґрунтовано та доцільність арешту відпала є недоведеними та непідтвердженими належними доказами.

Так, за наданими відомостями слідчого та прокурора, досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000537 від 25.04.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191, ч.3 ст. 212, ч.1 ст. 209, ч.2 ст.15, ч.5 ст. 191 КК України триває, проводяться невідкладні слідчі дії, надано доручення оперативним підрозділам в порядку ст.. 40 КПК України, виклик свідків для проведення допиту.

Також, за наданими поясненнями майно визнано речовим доказом, арешт накладений в порядку п.1 ч.2 ст. 170 КПК України з метою збереження речового доказу.
Таким чином, встановлено, що арештоване майно є предметом злочину, і відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України і має доказове значення у кримінальному провадженні.
Відповідно до ст.98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі.
Відповідно до п. 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ № 1104 від 19.01.2012 визначено, що зберігання речових доказів під час кримінального провадження здійснюється на спеціально обладнаних майданчиках органів внутрішніх справ (поліції).

Згідно із вимогами ст.100 КПК України та п.20 постанови КМУ № 1104 від 19.01.2012 не передбачено можливість передачі речових доказів - транспортних засобів на відповідальне зберігання учасникам кримінального провадження та іншим особам, до закінчення досудового розслідування.

При цьому, накладення арешту на майно по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від інших правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
І доводи заявника щодо відсутність потреби арешту не є належним чином підтвердженим, оскільки за доводами прокурора та слідчого необхідній обсяг необхідних слідчий дій по даному провадженню не закінчений.
Також суд роз*яснює заявникові, що він в подальшому, після проведення всіх експертиз по даному кримінальному провадженню, не позбавлений можливості звернутись повторно до слідчого судді чи суду для зміни місця зберігання майна або про скасуванню арешту, за наявності для цього належних підстав.

Також, судом встановлено, що строк досудового розслідування продовжено до 24.04.2021 року згідно ухвали Вищого антикорупційного суду від 22.10.2020 року, а тому доводи заявника про те, що строк досудового розслідування закінчився не є обґрунтованим та підтвердженням належними доказами.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі "Бакланов проти Російської Федерації", Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі "Фрізен проти Російської Федерації", судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції.

Згідно вимог ст.ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції", заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

У відповідності до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.97 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, дослідивши всі доводи заявника та представлені матеріали слідчий суддя зазначає, що порушень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, які б потягли за собою порушення права власності, у розумінні «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи та третіх осіб не встановлено за результатами розгляду даного клопотання, на підставі тих доказів, що надані. Заявником не доведено, що в подальшому арешті майна відпала потреба, або що арешт накладено не обґрунтовано.

З урахуванням викладеного вище, зважаючи на те, що на теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191, ч.3 ст. 212, ч.1 ст. 209, ч.2 ст.15, ч.5 ст. 191 КК України, триває, не проведені всі слідчі дії, необхідні для прийняття процесуального рішення, слідчий суддя вважає, що арешт майна та рахунків не втратив своєї актуальності, а тому клопотання є передчасним та задоволенню на теперішній час не підлягає, що не позбавляє заявника у разі наявності обґрунтованих підстав звертатись до слідчого судді чи суду повторно з даними клопотаннями, за наявними обгрунтуваннями.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 28, 107, 174, 309, 372, ч.2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:
Відмовити в задоволенні клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дом «Партсет» - адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню №0000537 від 24.04.2019, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2019 та закриття провадження по кримінальному провадженню №0000537.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя -