Дата документу 08.02.2021 Справа № 937/3014/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/3014/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/642/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 5 січня 2021 року, якою у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка Сумської області, громадянина України, маючого середньо спеціальну освіту, не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 березня 2021 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 5 січня 2021 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 березня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тяжкістю кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому та наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, ризиків переховування від суду, незаконного впливу на учасників кримінального провадження, свідків, які ще не допитані судом, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що ухвала суду першої інстанції є протиправною.

Зазначає, що судом не взято до уваги, що продовження строків його тримання під вартою неодноразово обґрунтовується виключно тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення, що суперечить практиці ЄСПЛ.

Також вказує, що за період тримання під вартою, а саме, з 17 лютого 2020 року та до моменту, коли справу передали до суду з ним не було проведено ніяких, а тому йому не зрозуміло з якою метою тримають його під вартою вже 11 місяців.

Крім того, апелянт зазначає, що не має жодного доказу, що кримінальне правопорушення здійснено навмисно, а тому його дії не можуть бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України.

Вказує, що після того, як його вдарив потерпілий по тулубу і почав погрожувати та взяв ніж, він - ОСОБА_6 почав оборонятися та навідмаш махнув три рази ножем, коли зрозумів, що потерпілий помер, він відразу викликав поліцію, швидку та чекав їх приїзду.

Вважає, що його дії можливо кваліфікувати за ст. 116 КК України.

Апелянт вказує, що він не був раніше судимий та не відбував покарання у виправних колоніях.

Просить скасувати суду першої інстанції та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання його цивільної дружини та неповнолітніх дітей, негайно звільнити його з-під варти в залі суду з покладанням обов`язків: невідкладно прибути до місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Зазначив, що переховуватися не буде, докази щодо наявності ризиків та обґрунтованості пред`явленого йому обвинувачення відсутні. Крім того вказав, що вплинути на свідків не може.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 підтримала подану обвинуваченим апеляційну скаргу. Вважала, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде достатнім, оскільки переховуватися від суду він не буде.

Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, прокурор до судового засідання апеляційного суду не з`явився, що відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги обвинуваченого на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 злочину, який відноситься до категорії умисних особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, а також суворість можливого покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, а також відсутність стійких соціальних зв`язків, зареєстрованого місця проживання на території Запорізької області, офіційного місця працевлаштування, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.
Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не виключається можливість незаконного впливу на свідків та потерпілу, оскільки обвинуваченому можуть бути відомі адреси їх проживання чи роботи, у зв`язку з чим, він може здійснювати на них певний вплив з метою зміни ними показань або відмови від їх надання для уникнення кримінальної відповідальності.

Згідно матеріалів провадження обвинувачений в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, але як також вбачається з матеріалів провадження раніше він притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, що вказує на наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Встановлені ризики є високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді домашнього арешту, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Даних про такий стан здоров`я особи, щоб унеможливлювало продовжити застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання апеляційному суду під вартою не надано.

Доводи апелянта з приводу того, що суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу обмежився тільки тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення є необґрунтованими, оскільки при винесенні такого рішення суд першої інстанції також врахував дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він вже понад 11 місяців перебуває під вартою, то слід зазначити, що в даному випадку тримання під вартою не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Крім того, щодо посилання обвинуваченого на неправильну кваліфікацію його дій, то слід зазначити, що суд на даному етапі провадження не вправі розглядати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.
Твердження апелянта з приводу того, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності спростовуються довідкою №, згідно якої він був 13 травня 2017 року засуджений Чугуєвським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 407 КК України (а.с. 12-14).

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 5 січня 2021 року, якою продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 березня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4