ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засіданняОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участі: прокурорівОСОБА_7 , ОСОБА_8
адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 на вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 02 квітня 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Дмитрушки Уманського району Черкаської області, громадянин України, із середньою освітою, неодружений, є батьком неповнолітніх дітей 2005 та 2011 року народження, непрацюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Заявлені цивільні позови потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишені без розгляду.

Процесуальні витрати на загальну суму 8481,00 грн. вирішено компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_10 06.01.2014 близько 16 години 40 хвилин, керуючи транспортним засобом «Mersedes-Benz310», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому на передньому пасажирському сидінні знаходився старший слідчий СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області капітан міліції ОСОБА_11 , та рухаючись по автодорозі Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка, в напрямку м. Умань, зі швидкістю 80 км/год., поблизу с. Гродзеве Уманського району Черкаської області, біля 558км-540м вказаної автодороги, достовірно знаючи, що ОСОБА_11 являється працівником правоохоронного органу та перебуває при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із розслідуванням кримінального провадження №0000019 від 03.01.2014, діючи умисно та цілеспрямовано, з метою позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 , здійснив замах на вбивство останнього, а саме, усвідомлюючи, що праворуч від автодороги по ходу його руху розташований яр у вигляді впадини, не зменшуючи швидкості, умисно вчинив з`їзд автомобілем з автодороги вправо, шляхом різкого раптового повороту керма автомобіля вправу сторону, внаслідок чого автомобіль проїхав по нахилу яру та вдарився в бетонну споруду для відводу стічної води, в результаті лобового зіткнення автомобіля з бетонною спорудою ОСОБА_11 отримав компресійний перелом тіла 2 поперекового хребця, який згідно висновку судово-медичної експертизи №94 від 11.02.2014 відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Органами досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, а саме у замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

В своїй апеляції прокурор Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 просив виправдувальний вирок Придніпровського районного суду Черкаси від 02.04.2020 стосовно ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, допущеними судом першої станції істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд вказаного кримінального провадження у суді першої інстанції. Також просив відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України за його особистої участі повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які пов`язані із вчиненням ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, оскільки вони досліджені судом першої інстанції з порушенням, для чого допитати обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідити письмові докази сторони обвинувачення, які наявні у провадженні.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначив, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку вимоги кримінального процесуального закону не дотримано та істотно порушено, а сам вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Потерпілий у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_11 на підставі ухвали суду провів обшук в приміщенні магазину в с. Левківка, Новоархангельського району Кіровоградської області де здійснював свою підприємницьку діяльність ОСОБА_10 . У ході вказаного обшуку вилучено мобільний телефон зниклої та для з`ясування обставин ОСОБА_10 було запропоновано проїхати до Уманського міськвідділу поліції на його власному транспортному засобі. В ході руху транспортного засобу ОСОБА_10 проголосив «Пробач, якщо зможеш» різко вивернув руль і скерував транспортний засіб у кювет. Від таких дій автомобіль вдарився в бетонну споруду для відводу води в результаті чого потерпілий отримав тілесні ушкодження.

Саме від умисних дій ОСОБА_10 які виразились в тому, що останній скерував транспортний засіб у кювет потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження.

Суб`єктом вказаного злочину є фізична осудна особа, яка на момент вчинення злочину досягла 14 років.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом, мотивом - невдоволення виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків, метою - не допустити такої діяльності, припинити її, змінити її характер або вчинити посягання через діяльність, яка вже відбулась.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження взято до уваги лише частину показів потерпілого ОСОБА_11 , натомість не взято до уваги показів останнього про те, що у 2014 році він працював на посаді слідчого СВ Уманського міськвідділу УМВС в Черкаській області та те, що у його провадженні перебувало кримінальне провадження за фактом безвісті зниклої ОСОБА_12 .

На виконання ухвали слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області 06.01.2014 ним у складі слідчо-оперативної групи проведено обшук у приміщенні магазину в с. Левківка, Новоархангельського району Кіровоградської області, де здійснював свою підприємницьку діяльність ОСОБА_10 . У ході вказаного обшуку вилучено мобільний телефон зниклої та для з`ясування обставин ОСОБА_10 було запропоновано проїхати до Уманського міськвідділу поліції на його власному транспортному засобі. В ході руху транспортного засобу ОСОБА_10 проголосив «Пробач, якщо зможеш» різко вивернув руль і скерував транспортний засіб у кювет. Від таких дій автомобіль вдарився у бетонну споруду для відводу води в результаті чого потерпілий отримав тілесні ушкодження.

Також, під час допиту потерпілого в судовому засіданні зазначав, що під час руху ОСОБА_10 вів себе адекватно, дорожнє покриття перебувало у гарному стані, сухе, без вибоїн, тобто підстав для скерування транспортного засобу в кювет, внаслідок поганого стану дороги, або маневрування у обвинуваченого не було.

Під час ухвалення рішення у даному кримінальному провадженні, судом взагалі не надано оцінку вказаним показам потерпілого, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Крім того, судом не взято до уваги покази свідка ОСОБА_13 , який зазначив, що ОСОБА_11 на підставі ухвали суду проводив обшук у приміщенні магазину в с. Левківка, Новоархангельського району Кіровоградської області, де здійснював свою підприємницьку діяльність ОСОБА_10 в ході вказаного обшуку вилучено мобільний телефон зниклої ОСОБА_12 .

У подальшому ОСОБА_10 було запропоновано проїхати до Уманського міськвідділу поліції для надання пояснень. У свою чергу, ОСОБА_10 разом з потерпілим ОСОБА_11 сіли до автомобіля ОСОБА_10 та попрямували до м. Умань. ОСОБА_13 їхав у іншому автомобілі та біля в`їзду у м. Умань йому зателефонували його колеги та повідомили, що транспортний засіб у якому пересувались потерпілий та ОСОБА_10 з`їхав у кювет. Приїхавши на місце події він побачив, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебувають біля пошкодженого автомобіля та останній скаржився на біль у спині.

Також судом не надано належну оцінку показам свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які показали, що вони були залучені до складу слідчо-оперативної групи по розслідуванню кримінального провадження за фактом безвісті зниклої ОСОБА_12 .

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 зазначали, що вони їхали поза транспортним засобом «Mersedes-Benz», яким керував ОСОБА_10 , та під`їзжаючи до мосту побачили, як автомобіль яким керував обвинувачений різко звернув вправо, злетів з траси і вдарився в бетонний сток для води.

Вони відразу зупинились та побачили біля вказаного автомобіля обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_11 , який скаржився на біль у спині.

Крім того, останні зазначили, що перешкод по напрямку руху транспортного засобу яким керував ОСОБА_10 не було, дорожнє покриття перебувало у гарному стані, сухе, без вибоїн, тобто підстав для скерування транспортного засобу в кювет внаслідок поганого стану дороги, або маневрування у обвинуваченого не було.

Також, судом поставлено під сумнів той факт, що стороною обвинувачення не доведено того факту, що обвинувачений ОСОБА_10 усвідомлював, що ОСОБА_11 на момент вчинення відносно нього кримінального правопорушення був працівником правоохоронного органу.

Судом не взято до уваги покази самого потерпілого, про те, що на момент вчинення кримінального правопорушення, він перебував на посаді слідчого СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області так і покази свідків, які допитані під час судового розгляду кримінального провадження.

Судом констатовано, що у зв`язку з тим, що у співробітників міліції був відсутній форменний одяг під час проведення санкціонованого обшуку, ОСОБА_10 не усвідомлював, що потерпілий ОСОБА_11 та інші особи, задіяні у вказаній слідчій дії є співробітниками правоохоронних органів.

Крім того, судом зазначено, що ОСОБА_11 не пред`являв своє службове посвідчення працівника міліції, або ним було вчинено дії, які б вказували, що він є слідчим, натомість судом з даного приводу не надано оцінку показам самого потерпілого, свідків про те, що саме ОСОБА_11 проводив обшук у приміщенні магазину та ОСОБА_10 , як особа яка раніше притягалась до кримінальної відповідальності розумів, що прості відвідувачі його магазину не будуть на підставі ухвали слідчого суді проводити слідчі дії.

Однак, судом у своєму вироку констатовано, що ОСОБА_10 погодився на пропозицію ОСОБА_11 , який проводив обшук проїхати до Уманського МВ УМВС України в Черкаській області, що у свою чергу, суперечить тому факту, що ОСОБА_10 не усвідомлював, що потерпілий ОСОБА_11 був працівником правоохоронного органу.

Також, судом визнано недопустимим доказом висновок службового розслідування, який складений під час досудового розслідування даного кримінального провадження, який підтверджує той факт, що сам потерпілий та інші особи, які були залучені для проведення слідчих дій у приміщенні магазину с. Левківка, Новоархангельського району, Кіровоградської області де здійснював свою підприємницьку діяльність ОСОБА_10 є співробітниками правоохоронних органів.

Суд дійшов хибного висновку про те, що у ОСОБА_10 був відсутній умисел, який би був підкріплений відповідним мотивом для замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, оскільки у нього 06.01.2014 у ході обшуку було вилучено мобільний телефон зниклої ОСОБА_12 , слідчим який здійснював досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Судом у своєму рішенні зазначено, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не було конфлікту навіть не тривалого, скерування обвинуваченим транспортного засобу з дороги в кювет стало цілковито несподіваним для самого потерпілого та у обвинуваченого за такий короткий проміжок часу не міг сформуватись умисел на вбивство потерпілого, однак судом не враховано покази потерпілого, який зазначив, що перед скеруванням транспортного засобу в кювет обвинувачений сказав потерпілому «Пробач, якщо зможеш... ».

Судом також взято до уваги покази свідка ОСОБА_15 , однак не надано їм належної оцінки з приводу того, що він чув як ОСОБА_10 після скерування транспортного засобу в кювет говорив «Навіщо це я зробив», що свідчить про наявність умислу у обвинуваченого на замах на вбивство працівника правоохоронного органу.

Натомість судом не надано належної оцінки доказам сторони обвинувачення, а саме: висновок експерта №4/35 від 10.02.2014, висновок експертів за результатами комплексної металознавчої, трасологічної і автотехнічної експертизи №2467/14-33/4334/14-52 від 22.04.2013, висновок експерта №4/251 від 13.06.2014, які у сукупності доводять працездатність ходової частини та гальмівної частини автомобіля яким керував обвинувачений ОСОБА_10 та який різко вчинив з`їзд автомобілем з автодороги вправо, шляхом різкого раптового повороту керма автомобіля в праву сторону, з метою позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 .

З такими висновками суду першої інстанції прокурор не погодився, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та містять істотні суперечності.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 , не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, просив вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 02.04.2020 щодо ОСОБА_10 за ст.348 КК України скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд вказаного кримінального провадження у суді першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпілий вказав, що, на його думку, вирок місцевого суду є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим та підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Проте, судом першої інстанції, зазначені вимоги закону не дотримано, його висновки щодо відсутності суб`єктивної сторони злочину, в тому числі і мотиву його вчинення, є передчасними та не ґрунтуються на нормах кримінального та кримінального процесуального закону, а також не відповідають встановленим та підтвердженим обставинам вчинення кримінального правопорушення.

Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення першим пунктом вказав про докази, на які посилається прокурор та погодився з тим, що вони є допустимими, серед яких зазначив висновок експерта №4/35 від 10.02.2014, висновок експертів за результатами проведення комплексної металознавчої, трасологічної і автотехнічної експертизи № 4/251 від 13.06.2014, які у сукупності доводять працездатність ходової та гальмівної частини автомобіля «Mersedes-Benz -310», реєстраційний номер НОМЕР_1 та вказав, що дані докази доводять лише факт дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої були ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не надавши їм правову оцінку саме як доказу в сукупності з іншими доказами, який підтверджує та доводить умисний та цілеспрямований характер дій ОСОБА_10 щодо різкого з`їзду для падіння автомобіля з мосту. Таким чином, саме цими висновками експертів (в тому числі) доводиться умисел обвинуваченого ОСОБА_10 на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, адже обвинувачений усвідомлював свої дії, керував ними і бажав та усвідомлював можливість настання таких суспільно-небезпечних наслідків від своїх умисних дій, як можливість смерті потерпілого, в результаті отриманих ним тілесних ушкоджень. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції при винесенні свого рішення порушив вимоги ч.3 ст.370 КПК України щодо обґрунтованості свого рішення, адже ненадання належної оцінки доказам, а тільки констатування їх наявності, виключає об`єктивність з`ясованих обставин, які підтверджують дані докази, а тому таке формулювання мотивів суду, з яких суд відкидає докази обвинувачення, є незаконним та не може бути враховане, що також, відповідно до ч.1, 2 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Також, в другому пункті обґрунтування свого рішення про відсутність саме суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, суд поклав безпосередньо показання ОСОБА_10 , який вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, та навіть не визнав факт перебування потерпілого з ним в одному автомобілі, що повністю спростовується матеріалами кримінального провадження та зібраними доказами (в тому числі, які в пункті 1 рішення суд визнав допустимими), зокрема показами потерпілого, свідків, а також показами самого ОСОБА_10 , який був допитаний в якості свідка по кримінальному провадженню №0000019 від 03.01.2014 та своїми показами підтвердив факт ДТП. У зв`язку з чим покази ОСОБА_10 , які повністю суперечать матеріалам кримінального провадження не можна взагалі рахувати доказом ні його вини, ні невинуватості. А тому суд, визнаючи достовірними показання ОСОБА_10 та зазначаючи їх як один з мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, в порушення вимог ст.ст. 7, 9, 21, 22, 23, 94, 95, 370, 374 КПК України упереджено підійшов до оцінки доказів сторони обвинувачення та не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону про необхідність всебічного, повного, неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, не надавши належної оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку між собою.

Також, в третьому пункті обґрунтування свого рішення, суд зазначив факт того, що ним проаналізовані всі докази сторони обвинувачення, якими, на думку прокурора, доводиться винуватість ОСОБА_10 та наведена мотивація їх неприйняття судом, поставлено розділовий знак «:», після чого зазначено четвертий пункт мотивації. Таким чином, відсутнє будь-яке обґрунтування та підтвердження даного пункту, що черговий раз підтверджує порушення судом норм чинного КПК України при винесенні вищевказаного рішення.

Крім того, в четвертому пункті обґрунтування свого рішення про відсутність суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, суд частково процитував та здійснив вибірковий аналіз показів потерпілого ОСОБА_11 , зробивши висновок, що потерпілий не вказав на будь-який привід, який би породжував завчасний або раптовий злочинний намір у ОСОБА_10 для позбавлення потерпілого життя у зв`язку з невдоволенням виконання ОСОБА_11 службових обов`язків (мотив), або з метою недопущення такої діяльності, її припинення, тощо, що не відповідає дійсності та не відповідає показам, які були надані потерпілим. Так, судом повністю проігноровано та не взято до уваги повідомлена та описана потерпілим послідовність подій, якою в сукупності з іншими доказами і підтверджується мотив ОСОБА_10 на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України. Так, повністю залишився поза увагою факт проведення за участю ОСОБА_10 слідчої дії - обшуку, яка проводилася не за участю потерпілого, а безпосередньо потерпілим, тобто особисто потерпілим ОСОБА_10 зачитувалася під відеозапис ухвала суду про дозвіл на проведення обшуку, в якій повністю викладені підстави та мотиви проведення такої слідчої дії. ОСОБА_10 було достовірно повідомлено про подію, яка була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та про факти, які були встановлені в ході проведення досудового розслідування, слугували підставами для надання суддею дозволу на проведення обшуку, саме за місцем здійснення його підприємницької діяльності, повідомлено, що саме потерпілий є слідчим у даному кримінальному провадженні, а тому однозначно усвідомлював факт того, що саме він (потерпілий) проводить досудове розслідування діяння, яке, як в подальшому було встановлено, вчинив саме ОСОБА_10 відносно потерпілої ОСОБА_12 . Тому ОСОБА_10 , розуміючи та знаючи, що саме він вчинив тяжкі злочини відносно потерпілої ОСОБА_12 , розуміючи, що потерпілому, як слідчому на той час, вказаний факт не відомий, усвідомлював, що в ході подальшого досудового розслідування та подальших слідчих дій, які потерпілим будуть проводитися буде встановлено його причетність до таких тяжких злочинів, як умисне вбивство, задоволення статевої пристрасті неприродним способом та крадіжка, за які його може бути засуджено в тому числі і до довічного позбавлення волі, усвідомлював свої дії, щодо позбавлення життя потерпілого, шляхом умисного створення ДТП, саме у зв`язку з службовою діяльністю потерпілого як слідчого. Ці викладені ним факти навіть не згадані у судовому рішенні, а тільки процитовані фрази, «вирвані з контексту», що черговий раз підтверджує його незаконність та упередженість суду та не дотримання вимог кримінального процесуального закону про необхідність всебічного, повного, неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, підтверджує не надання належної оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку між собою.

Також, у п`ятому пункті обґрунтування свого рішення, суд зазначив, що покази свідків не доводять суб`єктивної сторони складу даного правопорушення, хоча в даному випадку описаними судом показаннями доводиться та підтверджується подія вищевказаного кримінального правопорушення.

Крім того, судом здійснено аналіз показів свідків, вказавши отриману інформацію з показів лише частково, не зазначивши факти, які мають значення у даному кримінальному провадженні, в тому числі і те, що після проведення слідчої дії - обшуку в автомобіль «Mersedes-Benz-310», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кермо сів ОСОБА_10 та в якості пасажира - слідчий ОСОБА_11 та разом вони поїхали в напрямку Уманського МВ УМВС. Частина свідків їхали в автомобілі попереду, інша частина в автомобілі позаду і були безпосередніми очевидцями різкого раптового з`їзду та падіння автомобіля з мосту, при відсутності будь-яких перешкод попереду, сухому та в гарному стані дорожнього покриття. Судом зазначено лише той факт, що вже після аварійної ситуації вони спостерігали ОСОБА_11 та ОСОБА_10 біля автомобіля. Таке часткове відображення отриманої з показів інформації підтверджує незаконність винесеного рішення та необ`єктивне відображення отриманих фактичних даних.

Пунктом сім зазначено, що деяка інформація, повідомлена свідками є показаннями з чужих слів (ст.97 КПК України), однак підстави визнання даних доказів недопустимими, відповідно до цієї ж ст.97 КПК України, не розписані, не обґрунтовані та взагалі не зазначені, а тому вказаний пункт взагалі не може вважатися як мотив, з яких суд відкидає докази обвинувачення, в контексті ст. 374 КПК України.

Крім того, у пункті вісім суд зазначає і констатує той факт, що свідки майже одночасно потрапили на місце аварії, але тільки один із свідків надав покази з приводу висловлювання ОСОБА_10 : «Навіщо я це зробив». Однак дані висновки є необґрунтованими, адже судом не взято до уваги той факт, що прибути одночасно свідки на місце ДТП не могли, так як частина свідків їхала в автомобілі попереду, а частина, в іншому автомобілі позаду автомобіля «Mersedes-Benz-310», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому знаходилися потерпілий ОСОБА_11 і обвинувачений ОСОБА_10 .. Працівники міліції з автомобіля, який рухався позаду, були очевидцями різкого з`їзду автомобіля з мосту, вони одразу зупинилися і прибігли до автомобіля, ще до того, як повернулися працівники, які вже були перед в`їздом в м.Умань. Хтось підійшов до автомобіля зі сторони потерпілого ОСОБА_11 , а хтось зі сторони обвинуваченого ОСОБА_10 , а тому одні чули те, що говорив потерпілий, а інші, те, що говорив обвинувачений ОСОБА_10 ..

Також, судом були допитані не всі свідки, які були допитані у ході проведення досудового розслідування та які зазначали вказані потерпілим факти. Так, не були допитані такі свідки як ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а дані показання мають важливе значення, та в сукупності з іншими доказами доводять повністю вину ОСОБА_10 .. Даний факт свідчить про чергове порушення вимог ст.ст. 7, 9, 21, 22, 23, 94, 95, 370, 374 КПК України, суд упереджено підійшов до оцінки доказів сторони обвинувачення та не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону про необхідність всебічного, повного, неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, не надавши належної оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку між собою.

Аналогічна ситуація з пунктом дев`ять, де через покази свідка ОСОБА_18 , який не пам`ятає, чи розказував я комусь про причини аварії, ставить під сумнів переконливість відомостей, які повідомили інші свідки. Хоча не всі свідки одночасно прибули на місце ДТП, крім того, з моменту вказаної події і до моменту допитів свідків у суді пройшло більше п`яти років, і в силу фізичних особливостей кожної людини, людська пам`ять не може бути однаковою, а тому посилатися на той факт, що моїх слів не пам`ятає один свідок серед багатьох і лише на підставі цього ігнорувати та не допускати покази решти свідків, є явно упередженим та незаконним.

Також, пункт десять, який судом зазначений як мотив, з яких суд відкидає докази обвинувачення, містить аналіз показів свідків та потерпілого, викладений у трьох реченнях, зміст яких суперечить матеріалам кримінального провадження та фактичним встановленим обставинам вчиненого кримінального правопорушення. Так, твердження про те, що все трапилося у надто короткий проміжок часу, впродовж якого у обвинуваченого ОСОБА_10 не міг сформуватися умисел на вбивство потерпілого є взагалі абсурдним, та як обшук тривав не одну годину, за цей час обвинувачений мав достатньо часу усвідомити, щодо наявного кримінального провадження по факту зникнення громадянки ОСОБА_12 , якій він протиправно заподіяв смерть, а також вчинив і інші злочини щодо даної громадянки. ОСОБА_10 розумів, що на момент обшуку ці дані не відомі слідству, а також розумів, що саме потерпілий є слідчим у даному кримінальному провадженні і саме ним будуть проводитися з ним слідчі дії та збиратися докази і таким чином встановиться його причетність до вчинених кримінальних правопорушень. Тому у нього було досить достатньо часу, щоб сформувати мотив на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України. І їхали потерпілий із обвинуваченим до Уманського МВ УМВС, в тому числі і для проведення з обвинуваченим слідчих дій, допиту свідка, складання фотороботу особи, в якої він, з його слів купив мобільний телефон потерпілої. Тому обвинувачений, розуміючи неправдивість своїх таких показів, очевидно мав мотив на вчинення відносно потерпілого кримінального правопорушення у зв`язку із службовою діяльністю потерпілого, як слідчого та мету перешкодити такій діяльності. А вищевказаний висновок, зроблений судом, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

В одинадцятому пункті рішення суд зазначає, що не може пояснити, якими обставинами доводиться мотив злочину, який є необхідним елементом його складу, хоча мотив в даному випадку, а саме невдоволення виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків, з метою не допустити такої діяльності, припинити її, змінити її характер або вчинити посягання через діяльність, яка вже відбулась. Обвинувачений, вчиняючи кримінальне правопорушення, передбачене ст.348 КК України, намагався перешкодити службовій діяльності потерпілого, як слідчого, так як ОСОБА_10 , розуміючи, що вчинив тяжкі злочини щодо громадянки ОСОБА_12 , за які передбачене покарання, в тому числі і до довічного позбавлення волі, розуміючи, що в подальшому в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000019 від 03.01.2014, яке проводилося саме потерпілим та було достеменно відомо ОСОБА_10 , будуть здобуті докази вчинення ним вищевказаних тяжких злочинів, які на момент ДТП здобуті ще не були, вчинив замах на життя працівника правоохоронного органу - старшого слідчого ОСОБА_11 . І мотив, і мета повністю підтверджуються зібраними у даному кримінальному провадженню доказами в сукупності. Судом першої інстанції черговий раз порушені вимоги ст.ст. 7, 9, 21, 22, 23, 94, 95, 370, 374 КПК України упереджено підійшов до оцінки доказів сторони обвинувачення та не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону про необхідність всебічного, повного, неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, не надавши належної оцінки кожному доказу з точки зору ОСОБА_11 . Крім того, взагалі абсурдним є дванадцятий пункт судового рішення, в якому зазначено, що відсутні докази доведеності стороною обвинувачення факту усвідомлення ОСОБА_10 того, що потерпілий ОСОБА_11 являвся працівником правоохоронного органу, що повністю суперечить матеріалам кримінального провадження з вищеописаних причин. Також зазначено, що наявний в матеріалах кримінального провадження висновок службового розслідування від 19.02.2014, який складений вже під час досудового розслідування суд визнає неналежним доказом в розумінні ст. 85 КПК України, що суперечить чинному кримінально-процесуальному законодавству. Підстава неналежності доказу, відповідно до норм КПК України чітко не вказана та не конкретизована. Так, відповідно до ст.84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Відповідно до ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. На підставі вищевикладеного, висновок службового розслідування від 19.02.2014, являється документом, був складений за результатами проведеного службового розслідування, яке було проведено в порядку Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, яка затверджена Наказом МВС України №230 від 12.03.2013, направлений для приєднання до матеріалів кримінального провадження уповноваженою на те посадовою особою, містить в собі факти та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, у даному випадку підтверджує факт участі слідчого ОСОБА_11 та громадянина ОСОБА_10 в одній слідчій дії, факт проведення даної слідчої дії саме слідчим ОСОБА_11 , таким чином підтверджує обізнаність ОСОБА_10 щодо як приналежності потерпілого до правоохоронних органів в цілому, так і обізнаність того, що потерпілий ОСОБА_11 є саме слідчим і саме у кримінальному провадженню, до якого він має безпосереднє відношення. А тому висновок службового розслідування є належним доказом у даному кримінальному провадженні.

Наступні пункти, які в рішенні зазначені як мотиви суду, з яких суд відкидає докази обвинувачення взагалі не містять формулювання будь-яких мотивів як таких і не відповідають вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України.

Враховуючи такі мотиви суду, очевидно, що у ході проведення судового слідства допущено упередженість, а також сумніви та протиріччя, викладені в судовому рішенні, (ст. 23, 374 КПК України).

Також, в порушення п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.90 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 3 від 04.06.93, № 12 від 03.12.97, № 6 від 30.05.2008) суд першої інстанції не надав аналізу усім зібраним у справі доказам, тобто всім фактичним даним, які містяться в показаннях свідків, у висновку експерта та інших письмових доказах, які б стверджували чи спростовували обвинувачення.

Допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, відсутність належного аналізу всіх доказів у сукупності, упередженість при їх оцінці, однобічне та неповне наведення досліджених доказів, висновки суду першої інстанції вказують на незаконність рішення про виправдання ОСОБА_10 за ст. 348 КК України.

У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції не ґрунтується на законі, а тому підлягає безумовному скасуванню.

В запереченні адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на апеляційні скарги прокурора та потерпілого зазначається про те, що необхідно, на його думку, апеляційні скарги прокурора та потерпілого на вирок Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.04.2020 щодо ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.04.2020 стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

В обґрунтування доводів заперечення захисник ОСОБА_9 зазначив, що він вважає апеляційні скарги прокурора та потерпілого невмотивованими та необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають до задоволення.

У відповідності до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявили клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Докази, що просить дослідити прокурор, у повному обсязі досліджені та належним чином проаналізовані судом першої інстанції, де були надані прокурором в якості доказів сторони обвинувачення. Факт безпосереднього дослідження вказаних доказів підтверджується даними звукової фіксації судового розгляду.

Фактично доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого зводяться до неправильної, на думку учасників провадження, оцінки судом першої інстанції показань свідків.

Аналізуючи у вироку показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 суд першої інстанції належним чином оцінив інформативність та значення показань кожного свідка для встановлення фактів об`єктивної дійсності.

Мотивувальні частини апеляційних скарг прокурора та потерпілого містять посилання на інше кримінальне провадження, що не було предметом дослідження в межах судового розгляду. Потерпілий взагалі, порушуючи презумпцію невинуватості, за відсутності відповідного судового рішення, називає ОСОБА_10 винуватим у вчиненні особливо тяжкого злочину.

В апеляційних скаргах прокурор та потерпілий не обґрунтовують в чому ж саме полягало порушення судом ст. 412 КПК України при ухваленні вироку від 02.04.2020.

Так, згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Підстави, перелічені в ч.2 ст.412 КПК України, при яких судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню у даному випадку відсутні, а тому посилання прокурора та потерпілого на вимоги цієї статті у апеляційних скаргах є не вмотивованими.

Незрозумілим є твердження прокурора щодо порушення судом першої інстанції ст. 413 КПК України щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд, дійшовши висновку про недоведеність вини ОСОБА_10 виправдав останнього.

Відповідно до ч.1 ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Усупереч вказаних вище вимог у апеляційних скаргах прокурора та потерпілого відсутнє належне обґрунтування підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 ст.36 Конституції України повідомлення про підозру чи обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності з приписами ч.2 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктом 2 частини першої статті 284 вказаного Кодексу, згідно з яким кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомлений про місце, дату і час проведення судового засідання, не з`явився, причин своєї неявки суду не повідомив.

Представник потерпілого ОСОБА_21 в судове засідання не з`явився, електронною поштою направив апеляційному суду заяву в якій повідомив, що у зв`язку з перебуванням у відпустці в судове засідання з`явитися не може, просив провести судове засідання без його участі.

З урахуванням думки прокурорів про можливість слухання справи в апеляційному порядку без участі потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_21 , колегія суддів, дотримуючись процесуальних строків, визнала за можливе розглянути, подані апеляційні скарги в цьому судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурорів, які просили задовольнити їх апеляційну скаргу та апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 із зазначених у них підстав, думки обвинувачуваного ОСОБА_10 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого, натомість просили залишити виправдувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_10 в законній силі, як законний та обґрунтований, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, яке має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно з ст.94 цього Кодексу. Суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

Відповідно до ст.91 КПК України в кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

При цьому згідно з положеннями ст.94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Так, обвинувачений ОСОБА_10 у судовому засіданні місцевого суду свою вину у вчиненні інкримінованому йому кримінального правопорушення не визнавав, суду пояснив, що в автомобілі він був один. Версія потерпілого ОСОБА_11 , про нібито перебування його разом з ним в автомобілі, він розцінює як штучне створення доказів з метою його оговорення у вчиненні злочину, якого він не вчиняв. Крім того, обвинувачений на підтвердження сумнівів у отриманні тілесних ушкоджень ОСОБА_11 суду вказав, що швидка медична допомога на місце дорожньо-транспортної пригоди не викликалась, потерпілий звернувся за медичною допомогою значно пізніше.

У судовому засіданні місцевого суду були допитані потерпілий та свідки на покази яких сторони обвинувачення та сторони захисту, відповідно посилаються, як на обґрунтування винуватості ОСОБА_10 , а також безпідставності обвинувачення.

Так, допитаний в судовому засіданні в якості потерпілого ОСОБА_11 пояснив, що в 2014 році він працював старшим слідчим слідчого відділу Уманського міськвідділу УМВС. В його провадженні перебувало кримінальне провадження за фактом безвісті зниклої громадянки ОСОБА_12 . На виконання ухвали слідчого судді 06.01.2014 був проведений обшук в приміщенні магазину в с. Левківка Новоархангельского району Кіровоградської області, де здійснював свою підприємницьку діяльність ОСОБА_10 . В результаті чого був вилучений мобільний телефон зниклої жінки. Вперше побачив ОСОБА_10 під час обшуку 06.01.2014. Як він пояснив цей телефон він купив у невідомої особи. Для з`ясування обставин ОСОБА_10 було запропоновано проїхати в Уманський міськвідділ на його автомобілі мікроавтобусі «Mersedes». Під час руху розмовляли на побутові теми. Не помічав, щоб ОСОБА_10 був схвильований. З якою швидкістю їхали не пам`ятає. Під час розмови ОСОБА_10 проголосив: «Пробач, якщо зможеш…», різко вивернув руля і скерував автомобіль в кювет. Від таких дій автомобіль вдарився в бетонну споруду для відводу стічної води, в результаті чого він отримав тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 (експерт-криміналіст) суду показав, що ОСОБА_11 проводив огляд місця події магазину в с. Левківка Новоархангельского району Кіровоградської області. Після огляду ОСОБА_10 було запропоновано проїхати в Уманський міськвідділ поліції для дачі пояснень. Ліхута разом із ОСОБА_22 сіли в автомобіль Мельника, останній був за кермом. Він повертався в Умань в іншому автомобілі. Біля в`їзду в Умань йому зателефонували і повідомили про дорожньо-транспортну пригоду. Коли під`їхали до місця аварії, то ОСОБА_23 і ОСОБА_22 сиділи біля автомобіля, який був пошкоджений. Зі слів ОСОБА_24 скерував автомобіль із дороги. Передумов для оголошення Мельнику підозри не було.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 показав, що він також був учасником слідчо-оперативної групи під час ошуку в магазині ОСОБА_22 . Конфліктів у ОСОБА_22 та ОСОБА_23 не було. Ліхута їхав до ОСОБА_25 разом із ОСОБА_22 в його автомобілі. Мельник був за кермом. Він їхав в іншому автомобілі. Хтось повідомив, що трапилась дорожньо-транспортна пригода. Коли під`їхав на місце він спостерігав ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Останній скаржився на біль у спині. Зі слів колег він дізнався, що ОСОБА_22 , нібито, хотів скерувати автомобіль на зустрічну смугу дороги у вантажний автомобіль, а з`їхав у кювет.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 (працівник правоохоронного органу, учасник слідчої дії у ОСОБА_22 ) по суті дав аналогічні показання, також повідомив, що ОСОБА_22 під час обшуку поводив себе спокійно. Був на місці пригоди після того як автобус під керуванням ОСОБА_22 раптово «злетів» з дороги в кювет. Чи розповідав ОСОБА_23 комусь з яких причин автобус виїхав у кювет не пам`ятає.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 (був у складі слідчо-оперативної групи) суду повідомив, що не бачив обставин дорожньо-транспортної пригоди (їхав в іншому автомобілі), після повідомлення про неї повернувся на місце аварії. Від ОСОБА_23 дізнався, що ОСОБА_22 умисно з`їхав із дороги.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 (працівник поліції) повідомив, що він знаходився в іншому автомобілі, який рухався за мікроавтобусом, в якому знаходились ОСОБА_22 та Ліхута. Бачив як автобус різко «взяв вправо» і з`їхав у кювет. Після аварії ОСОБА_23 лежав на землі та тримався за спину. Він чув як ОСОБА_22 сказав: «Навіщо це я зробив ОСОБА_26 ».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в ході розгляду справи не було наведено суду доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували наявність у діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За ч.ч. 1, 2 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

При цьому ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Доказування ж має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом (ч.2 ст.17 КПК України, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 06.12.1998).

Згідно зі ст.92 КПК України обов`язок доказування вказаних обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другоюцієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст.84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності до положень ч.12 ст.290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до рішення Конституційного суду України №12 рп/2011 від 20.10.2011, визнаватися допустимими й використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав й свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає вірним та погоджується з висновком місцевого суду, що до показів наданих свідками при розгляді справи суд віднісся критично, оскільки інформація яка стала відома, свідкам грунтується на поясненні іншої особи (показання з чужих слів ст.97 КПК України), зокрема свідкам ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , щодо причин з`їзду автомобіля із траси, стала відома безпосередньо від потерпілого ОСОБА_11 , який в даному випадку є зацікавленим щодо результатів розгляду даного кримінального провадження. Свідок ОСОБА_20 заявив, що про ці обставини йому стало відомо зі слів колег, але конкретно від кого він не зміг повідомити.

Судом першої інстанції встановлено, що майже всі свідки одночасно потрапили на місце аварії, і були свідками подій, що відбувалося із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , проте при цьому свідок ОСОБА_14 взагалі не пам`ятає чи казав ОСОБА_11 комусь про причини аварії, а свідок ОСОБА_15 заявив, що нібито, чув від Мельника висловлювання : «Навіщо це я зробив?...», про яке жоден із свідків не повідомляв. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що покази цих свідків підривають довіру щодо достовірності показань решти свідків, які прямо чи непрямо заявляли про причини аварії.

Судова колегія апеляційної інстанції, вважає, що лише показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_11 за відсутності інших беззаперечних допустимих та належних доказів, які могли б об`єктивно підтвердити їхню версію події явно недостатньо для того, щоб можна було поза розумним сумнівом визнати обвинуваченого ОСОБА_10 винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі, і доводи потерпілого щодо ненадання судом оцінки показам потерпілого та свідків, спростовуються матеріалами справи, змістом вироку суду в якому суд дав належну оцінку як показам потерпілого так і показам свідків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду що в даній справі суб`єктивна сторона пред`явленого обвинувачення не доведена, що в свою чергу є підставою для визнання недоведеним обвинувачення в цілому.

Відповідно до ст.23 КК України вина це психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої Кримінальним Кодексом України, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Стаття 24 КК України визначає види умислу, відповідно до якої прямим умислом є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Так, суд встановив, що між обвинуваченим ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_11 не було будь-якого конфлікту, навіть нетривалого і обставини події скерування ОСОБА_10 автомобіля із дороги в кювет, стало несподіваним для потерпілого, про що він сам заявив в суді, свідчать про те, що все трапилось у надто короткий проміжок часу, впродовж якого у обвинуваченого ОСОБА_10 не міг сформуватись умисел на вбивство потерпілого.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність обставин, що доводили б наявність мотиву, а відтак умислу ОСОБА_10 на замах на вбивство ОСОБА_11 , який є необхідним елементом складу злочину, а недоведеність суб`єктивної сторони пред`явленого обвинувачення вже сама собою є достатньою підставою для визнання недоведеним обвинувачення в цілому.

Отже, суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 дійшов висновку, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України не доведена і колегія апеляційного суду погоджується з такими висновками, виходячи з насупного.

Стаття 348 КК України, інкримінована обвинуваченому, передбачає кримінальну відповідальність за вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а також члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх діяльністю щодо охорони громадського порядку.

Основним безпосереднім об`єктом злочину є нормальна службова діяльність працівників правоохоронних органів, авторитет цих органів, а також встановлений порядок охорони громадського порядку.

З об`єктивної сторони злочин виражається у посяганні на життя зазначених у диспозиції вказаної статті осіб. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони даного злочину є те, що посягання на життя потерпілого причинне обумовлене виконанням службових обов`язків потерпілого або його діяльністю щодо охорони громадського порядку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. При цьому зміст умислу включає усвідомлення винним специфічних ознак потерпілого та зв`язку посягання з його певною службовою чи громадською діяльністю. Замах на вбивство може бути вчинений лише з прямим умислом.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності) в тому числі специфічних ознак потерпілого та його зв`язку із певною службовою діяльністю, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (ст. 24 КК України).

Мотивами злочину можуть бути: 1) прагнення перешкодити потерпілому у момент посягання або в майбутньому виконувати свої службові обов`язки або здійснювати діяльність щодо охорони громадського порядку; 2) помста за виконання цих обов`язків або таку діяльність у минулому (Постанова Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).

Ознаками належності до поліції є символіка поліції, однострій поліцейських, спеціальні звання, відомчі відзнаки, спеціальний жетон та службове посвідчення поліцейського (ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про Національну поліцію»).

Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцієюта законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейськимКонституціїта законів України (ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію»).

Звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук (ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію»).

Однак, як встановлено місцевим судом, в матеріалах справи відсутні докази, що обвинувачений ОСОБА_10 за обставин, що склалися усвідомлював, що ОСОБА_11 був працівником правоохоронного органу. Так, під час обшуку у ОСОБА_10 в магазині в с. Левківка Новоархангельского району Кіровоградської області були присутні близько десяти працівників правоохоронних органів, серед яких був потерпілий ОСОБА_11 , однак при цьому він не був у форменому одязі працівника поліції, і будь-яких даних про те, що ОСОБА_11 як правоохоронець, пред`явив особі службове посвідчення працівника поліції, або ним було вчинено дії, які б вказували, що він є слідчим (факт вручення або підписання процесуального документу ОСОБА_10 , який оформив ОСОБА_11 ), до матеріалів кримінального провадження не було долучено і суду не пред`явлено.

Суд прийшов до висновку, що та обставина, що у наявному спецповідомленні (т.3 а.с. 141) було зазначено, що виїзд до м. Новоархангельськ буде здійснений на власних автотранспортних засобах, не дає підстав для уподібнення того, що це прибули працівники правоохоронних органів, з чим погоджується і колегія суддів.

Також, колегія суддів погоджується і з висновком суду, що документ який містить інформацію що ОСОБА_11 на період подій був старшим слідчим СВ Уманського МВ УМВС капітаном міліції - висновок службового розслідування від 19.02.2014 (т.4 а.с. 87-89), є неналежним доказом в розумінні положень ст. 85 КПК України, оскільки він не підтверджує, що на момент проведення обшуку ОСОБА_10 усвідомлював, що ОСОБА_11 був працівником правоохоронного органу.

Таким чином, підсумовуючи все вищезазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про те, що дослідивши в судовому засіданні докази, які були надані стороною обвинувачення та проаналізувавши їх місцевий суд дійшов висновку, що у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не було надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, а саме суб`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення, тобто не підтверджено доказами, що ОСОБА_10 мав умисел, який би підкріплений відповідним мотивом для замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Крім того, на думку суду апеляційної інстанції, прокурор та потерпілий в апеляційних скаргах не навели будь-яких законних підстав того, що суд першої інстанції зробив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки місцевого суду послідовними, обґрунтованими та такими, що узгоджуються між собою, а тому вважає, що вимоги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не підлягають до задоволення.

На думку колегії суддів апеляційного суду прокурор та потерпілий в своїх апеляційних скаргах не навели істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення в судовому засіданні докази, не підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_10 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Інших доказів, які б доводили та переконливо, поза розумним сумнівом, свідчили про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення місцевому суду стороною обвинувачення не надано. А наведені стороною захисту факти відсутності в діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не спростовані.

В апеляційній скарзі прокурор просив повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які пов`язані із вчиненням ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, оскільки вони досліджені судом першої інстанції з порушенням, для чого допитати обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідити письмові докази сторони обвинувачення, які наявні у провадженні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відмовила у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження у суді апеляційної інстанції показань обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків, та дослідити письмові докази сторони обвинувачення, що наявні у провадженні, оскільки вважає клопотання прокурора необґрунтованим та не вмотивованим, так як прокурор не погодився із оцінкою вищезазначених доказів місцевим судом.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд обґрунтовано оцінив змістовність, інформативність та значення показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та дав їм належну оцінку в сукупності з матеріалами кримінального провадження.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, місцевий суд обґрунтовано прийняв рішення про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення та у зв`язку з чим ОСОБА_10 було визнано невинуватим та виправдано у відповідності до п.3 ч.1 ст.373 КПК України і з таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України у діях ОСОБА_10 .

Доводи апеляційної скарги прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 не знайшли свого об`єктивного підтвердження в суді апеляційної інстанції та спростовуються доказами, які належним чином оцінені місцевим судом із зазначенням причин, чому одні докази взяті до уваги, а інші докази відхилено.

Також даним доказам дана належна юридична оцінка, і які в своїй сукупності та своєму взаємозв`язку не підтверджують доведеність вини ОСОБА_10 .

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 немає.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.373, ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2020 року, яким ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України та виправдано за недоведеністю, що у його діянні є склад кримінального правопорушення - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: