Cправа № 750/2383/21
Провадження № 1-в/750/47/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року м. Чернігів
Деснянський районний суд м.Чернігова в складі:
головуючої - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові клопотання засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність із законодавством України, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді певного строку позбавлення волі, -

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду м.Чернігова надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , в якому останній просить застосувати до нього положення ст. 69-1 КК України, визнавши явку з повинною (з`явлення із зізнанням) та слідчу дію відтворення обстановки і обставин події злочину, якщо суд вважає ці докази належними і допустимими, пом`якшуючими вину обставинами (оскільки під час слідчої дії здобуто знаряддя злочину, що сприяло розкриттю злочину), та замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти років; застосувати щодо нього конституційні принципи справедливості і максимальної індивідуалізації покарання в трактуванні Конституційного Суду України та замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти років; звільнити його з зали суду внаслідок відбутого строку покарання та закінченням строку давності.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_5 зазначив, що вироком Чернігівського обласного суду від 01.06.2001, який набрав законної сили, він був засуджений до довічного позбавлення волі. Дане клопотання подане ним в порядку п.14 ч.1 ст. 537, п.4 ч.1 ст. 539 КПК України, статей 3, 8,55, 61,64,124, 129 Конституції України, статей 6,13 Європейської Конвенції з прав людини, п.2 ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції. Вказує, що на час винесення вироку не існувало матеріальної норми, яка б забороняла суду, за наявності пом`якшуючих обставин, виносити максимальне покарання, це було право суду, яким суд міг зловживати на свій розсуд. Верховний Суд у постанові по справі №148/1211/15-к від 10.07.2018 висловив правову позицію щодо застосування ст. 69-1 КК України, відповідно до якої положення цієї статті застосовується, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у п.1 ч.1 ст.66 КК України та будь-яку з обставин, вказаних у п.2 ч. 1 ст. 66 КК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.08.2018 у справі №663/537/17 висловила позицію щодо зворотньої дії закону у часі. Така сама норма викладена і в ст. 58 Конституції України. Засуджений ОСОБА_5 вважає, що норми ст.69-1 КК України повинні бути застосовані до нього. На думку засудженого, максимальна міра покарання, призначена всім трьом засудженим у справі, порушує вимоги ч.2 ст. 61 Конституції України. Правова позиція щодо дотримання принципу справедливості викладена в рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 у справі №3-рп/2003. На думку засудженого ОСОБА_5 , положення Конституції України, ч.2 ст.65, ст.66 КК України, ч.2 ст.223, п.5 ч. 1 ст. 324, ч. 1 ст. 334 КПК України свідчать про поширення загальних засад призначення покарання на всі вчинені злочини, незалежно від ступенів тяжкості, а невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого є підставою для скасування вироку суду. Покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєнного і особою винного. При розгляді справ за №750/3726/19 та №750/655/19 засудженому не було надано відповіді щодо неможливості застосування до нього положень ст. 69-1 КК України, у зв`язку з чим подано повторне дане клопотання.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав повністю, просив замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, наполягав на тому, що до нього має бути застосовано положення ст. 69-1 КК України.

Захисник ОСОБА_4 підтримав клопотання засудженого. Зазначив, що вирок суду від 01.06.2001 не відповідає вимогам справедливості, він не переслідує мету виправлення засудженого, оскільки не передбачає можливості дострокового виходу особи. Засуджений співпрацював зі слідством, з`явився із повинною, це його позитивні дії. Про позитивну характеристику засудженого також свідчить і касаційне подання прокурора на вирок.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання засудженого, оскільки останнє не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Зазначив, що явка з повинною та слідча дія відтворення обстановки були досліджені при розгляді справи усіма інстанціями, тобто вони не є нововиявленими обставинами.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та кримінальної справи №75/1349 в обсязі, що був узгоджений учасниками, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений 01 червня 2001 року вироком Чернігівського обласного суду за п.п. «б», «г», «е», «і» ст.93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі.

09 жовтня 2001 року вказаний вирок ухвалою Верховного Суду України залишено без змін.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.11.2018, залишеною без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07.02.2019, в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про перегляд вироку Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 за нововиявленими обставинами, було відмовлено.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_5 про перегляд вироку Чернігівського обласного суду від 01.06.2001, ухвали Верховного Суду України від 09.10.2001, ухвали Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.06.2019 та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 17.09.2019 з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, відмовлено.

У клопотанні засуджений ОСОБА_5 просить суд визнати в якості пом`якшуючих обставин явку з повинною, слідчу дію, а саме відтворення обстановки та обставин події злочину, в результаті якої було здобуто знаряддя вчинення злочину, врахувати, що він не становить особливу небезпеку для суспільства, застосувати до нього положення ст.69-1 КК України, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти років та звільнити його від подальшого відбуття покарання.

Суд вважає, що ОСОБА_5 просить суд змінити йому міру покарання, застосувавши ст.69-1 КК України, тобто в даному випадку фактично оскаржує вирок суду від 01.06.2001. З даного приводу суд зауважує наступне. П.93 Рішення ЄСПЛ у справі «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року зазначає, що: «Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції, передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду. Відповідно до цього принципу жодна з сторін не може клопотати про перегляд остаточного і обов`язкового рішення переважно для того, щоб заслухати справу знову та домогтися нового рішення у справі».

Зловживання учасниками процесу принципом остаточності судового рішення, що є складовою частиною верховенства права, є недопустимим. Судове рішення слід визначати за істину, що означає остаточність рішення суду, яке набрало чинності і не може бути переглянуте.
Даний принцип визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у п.1 ст.44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принцип остаточності рішення є складовою частиною верховенства права.
Також при вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_5 суд враховує наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/20011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Згідно із ч. 1,3,4,5 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона була засуджена до позбавлення волі; 3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2006 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Згідно ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Суд приймає до уваги, що чинне кримінальне законодавство України, зокрема, статті 81 та 82 КК України, передбачає можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України).

Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто, положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись.

Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014).

11.03.2021 рішенням ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, втому числі засудженого ОСОБА_5 , стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

Разом з тим, суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь- якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

З огляду на вищевикладене, суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд наголошує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Отже, враховуючи, що реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення у законодавстві України не проведені, а положеннями ст. 82 Кримінального кодексу України не передбачена заміна невідбутої частини покарання більш м`яким стосовно покарання у виді довічного позбавлення волі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання.

На підставі положень ст. 82 Кримінального кодексу України, ст.ст. 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність із законодавством України, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді певного строку позбавлення волі - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суд через Деснянський районний суд м.Чернігова протягом 7 днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, якщо її не скасовано, ухвала набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1