Справа №585/3105/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/535/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суд в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Роменського міськрайонного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження №0000474 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України та відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , по обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

27.01.2021 року від захисника ОСОБА_7 до суду першої інстанції надійшло клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт, а прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.01.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання захисника і відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу вигляді тримання під вартою строком до 60 днів до 28.03.2021 року.

Не погодившись з таким судовим рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку та просив ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2021 року, скасувати, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло з 22.00 год. до 07.00 год. встановивши обмеження щодо спілкування зі свідками та потерпілими по справі.

В обґрунтування своїх вимог стверджував, що суд першої інстанції в порушенні ст. 194 КПК України жодним чином не обґрунтував та не навів доказів існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а лише перерахував два ризики (при цьому вийшов навіть за межі клопотання прокурора), та зовсім не мотивував чому більш м`які запобіжні заходи не можуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 .

Вказує, що суд змінив запобіжний захід на більш м`який іншому обвинуваченому від удару якого потерпілий впав, і як наслідок отримав тілесні ушкодження, що перебувають у причинному зв`язку зі смертю та наголошує, що за висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи тілесні ушкодження від удару ОСОБА_8 не перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого.

Щодо заявлених ризиків, апелянт, зазначав, що вони не обґрунтовані, оскільки жодних доказів на їх існування не надано. Вказує, що у ОСОБА_8 була можливість ухилятися від слідства, оскільки 11.07.2020 року він по роботі, був у інших містах та міг не повертатись до м. Ромни. Вказує, що на даний час він має постійне місце роботи, його не звільнено, навіть не зважаючи на факт затримання, має родину, стійкі соціальні зв`язки, житло.

Крім того, зазначає, що жоден із свідків не вказує на ОСОБА_8 , як на учасника конфлікту чи бійки від дій якого у потерпілого могли виникнути тілесні ушкодження. Більш того, стверджує, що всі події зафіксовані на відео, яке вже було досліджено у судовому засіданні 27.01.2021 року, тому відсутні підстави впливати на будького, оскільки суд вже мав можливість та міг оцінити поведінку ОСОБА_8 під час події 11.07.2020 у тому числі і те, що певний час саме ОСОБА_8 намагався стримувати натовп перед ОСОБА_12 .

Також, зазначає, що суд вийшов за межі клопотання прокурора, вказавши можливий ризик тиску на потерпілих про що не зазначала навіть сторона обвинувачення, а тобто фактично погіршив становище обвинуваченого. Крім того, зазначає, що потерпіла ОСОБА_13 не була очевидцем подій і взагалі перебуває за кордоном, і ОСОБА_14 жодного разу не повідомляла про спроби зі сторони ОСОБА_8 тиску на потерпілих та крім цього не була також очевидцем подій і її покази не можуть вплинути на наявність чи доведеність вини ОСОБА_8 .

Вказує, що ОСОБА_8 досить тривалий час перебуває під вартою з часу затримання, тобто з 11.07.2020

Наголошує, що ОСОБА_8 офіційно працевлаштований, має стабільне джерело доходів і сталі соціальні та сімейні зв`язки, молодий вік, позитивні характеристики з місця роботи та мешкання до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, що беззаперечно є тими факторами, які зможуть забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти будь-яким ризикам, визначеним ст.. 177 КПК України, через що переконаний, що є всі підстави для зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 на більш м`який, а саме на домашній арешт за адресою АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло з 22.00 год. до 07.00 год.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити, ухвалу суду скасувати та обрати відносно ОСОБА_8 інший, більш м`який вид запобіжного заходу, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника заперечив, та просив ухвалу суд першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Так, як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження, у провадженні Роменського міськрайонного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження №0000474 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України та відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання обвинуваченому ОСОБА_8 під вартою, суд першої інстанції виходив з того, що ризики, які були підставою для обрання заходу забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, не відпали та підтверджуються тим, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, один з яких є тяжким, покарання за яке передбачено виключно у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, злочини, згідно пред`явленого обвинувачення, пов`язані із завданням шкоди здоров`ю іншої особи та хуліганськими діями, що свідчить про антисоціальну спрямованість особи обвинуваченого, судовий розгляд справи не закінчено, а докази по справі не досліджені у повному обсязі, та дійшов до обґрунтованого висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у ч.1 ст. 177 КПК України, та не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Доводи захисника, що суд змінив запобіжний захід на більш м`який іншому обвинуваченому від удару якого потерпілий впав, і як наслідок отримав тілесні ушкодження, що перебувають у причинному зв`язку зі смертю, є необґрунтованими, оскільки не стосуються предмету розгляду даного кримінального провадження.

Що стосується твердження апелянта на підтвердження відсутності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що у ОСОБА_8 була можливість ухилятися від слідства, оскільки 11.07.2020 року він по роботі, був у інших містах та міг не повертатись до м. Ромни, колегія суддів сприймає критично оскільки після події злочину ОСОБА_8 було затримано в досить короткий проміжок часу, що і унеможливило останнього переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Доводи захисника, що на даний час його підзахисний має постійне місце роботи, його не звільнено, навіть не зважаючи на факт затримання, має родину, стійкі соціальні зв`язки, житло, на переконання колегії суддів не є підставою для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, оскільки дані обставини існували і на час вчинення інкримінованих йому злочинів, проте не стали стримуючим фактором.

Доводи апелянта, що ОСОБА_8 , має молодий вік, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, до кримінальної та адміністративної відповідальності раніше не притягувався, то в даному випадку, виходячи з тяжкості кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч.2 ст. 296 КК України, вчинення одного з яких передбачає застосування насильства, наслідком якого є смерть молодої людини, не спростовують відсутність підстав для продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи, що протипоказань за станом здоров`я утримуватись в місці попереднього ув`язнення, ОСОБА_8 не має, то колегія суддів не може визнати доводи апелянта, про те, що ОСОБА_8 досить тривалий час з 11.07.2020 перебуває під вартою, обґрунтованими та такими, які дають підстави застосувати до ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, як домашній арешт.

Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

Разом з тим, аналізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з доводами захисника, що суд вийшов за межі клопотання прокурора, вказавши можливий ризик тиску на потерпілих, про що не зазначала навіть сторона обвинувачення, тобто фактично погіршив становище обвинуваченого, у зв`язку з чим, вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини ухвали висновок суду «..що обвинувачений може вчиняти тиск на потерпілих».

Згідно п.2 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваної ухвали, як того вимагає апелянт не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали висновок суду «..що обвинувачений може вчиняти тиск на потерпілих».

В іншій частині ухвалу суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4