Номер провадження: 11-кп/813/718/21
Номер справи місцевого суду: 520/1064/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2019 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Доброолександрівка Овідіопольського району Одеської області, громадянин України, не одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, з середньою освітою, працюючий стропальником в ТОВ «Центр естетичного виховання дітей «Дитячий світ», раніше не судимий відповідно до ст. 89 КК України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджений за ст. 286 ч. 2 КК України у кримінальному провадженні за №0003812 від 28.10.2013 року, -

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Як вбачається з вироку, 17 жовтня 2013 р., приблизно о 18:05 год., в темний час доби, ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем «NissanVanette», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював на ньому рух на 417 км автодороги «Київ-Одеса» в Іванівському районі Одеської області. При цьому, рухаючись в напрямку м. Києва з перевищенням допустимої за умовами видимості швидкістю (90-100 км/год), водій ОСОБА_11 , маючи об`єктивну можливість на достатній відстані встановити небезпеку для свого подальшого руху, у вигляді пішохода ОСОБА_12 , що перебігав смугу його руху в напрямку справа наліво відносно руху автомобіля, не був уважним та не вжив заходів щодо зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки і, виконавши необґрунтований маневр зміщення свого автомобіля в ліву крайню смугу, скоїв наїзд на вказаного пішохода, після чого через вказаного пішохода був скоєний переїзд автомобілем ВАЗ-21110, р/н НОМЕР_2 , з причепом ПП-2.8, р/н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який рухався позаду автомобіля ОСОБА_11 , у попутному з ним напрямку та не мав технічної можливості уникнути ДТП.

Допущенні водієм ОСОБА_11 порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 «б», 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у виді заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 .

Оскаржуваним вироком ОСОБА_11 визнаний винним та засуджений за ст. 286 ч. 2 КК України до позбавлення волі терміном на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки.

Після набрання вироком законної сили визначено помістити Лісовського до ОУВП УДПтС України в Одеській області, через ІТТ м. Одеси, доручивши виконання вироку в цій частині Київському ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

Строк відбуття покарання визначено рахувати з дня взяття ОСОБА_11 під варту.

Стягнуто с ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_8 в якості матеріальної шкоди у розмірі 25550 гривень, а також у якості моральної шкоди 300 000 гривень, а всього 325 550 гривень.

Стягнуто с ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_7 в якості матеріальної шкоди у розмірі 12043 гривень, а також у якості моральної шкоди 300 000 гривень, а всього 312 043 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати у сумі 4601 грн. 68 коп.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 зазначає, що суд першої інстанції абсолютно не врахував та не надав правової оцінки діям самого потерпілого ОСОБА_12 , який особисто грубо порушив ПДР України, що призвело до ДТП, а також абсолютно не дав жодної оцінки діям водія ОСОБА_13 , від наїзду якого потерпілий ОСОБА_12 отримав травми та загинув.

Вказує, що потерпілий ОСОБА_12 вибіг на проїзну частину несподівано для водія ОСОБА_11 та став перебігати смугу руху автомобіля марки «NissanVanette» реєстраційний номер НОМЕР_1 в напрямку справа на ліво відносно руху вказаного автомобіля, де перехід пішоходам категорично заборонений.

Висновки суду першої інстанції, викладені у вироку про те, що у водія автомобіля ВАЗ 21110 реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_13 не було технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 та не завдавати йому тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду та спростовуються показами самого ОСОБА_13 .

Згідно висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №11 від 21.02.2014 року керований ОСОБА_11 автомобіль «NissanVanette» спричинив пішоходу ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження, а відповідно вимог п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14, відповідальність за статтями 286-288, 415 КК України настає лише за умови, що вина особи внаслідок порушення певних правил спричинила з необережності потерпілому середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження або його загибель, тому в діях водія ОСОБА_11 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, що є законною підставою для закриття провадження у справі згідно вимог п. 2 ч.1 ст. 284 КК України та ст. 417 КПК України.

За результатами розгляду апеляційної скарги захисник ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.
В судове засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_14 та обвинувачений ОСОБА_11 не з`явились, при цьому про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом завчасно належним чином, про що в матеріалах кримінальної справи містяться відповідні докази.

При цьому, апеляційний суд враховує процесуальну поведінку попереднього захисника ОСОБА_10 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 під час апеляційного розгляду справи, який, будучи повідомленим завчасно належним чином про дату час та місце слухання справи за його апеляційною скаргою неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи, не надаючи доказів поважних підстав для відкладення розгляду справи, які однак були задоволені судом, в подальшому ухилявся від участі у судових засіданнях.

Обвинувачений ОСОБА_11 також неодноразово повідомлявся через свого захисника ОСОБА_10 та засобами поштового зв`язку за адресами, що є в матеріалах кримінальної справи, про дату час та місце слухання справи, проте в судові засідання апеляційного суду не з`являвся, жодних заяв, клопотань від нього станом на 27.04.2021 року до апеляційного суду не надходило.

За вказаних обставин, у даному конкретному випадку, з огляду на тривале перебування кримінального провадження на розгляді у суді апеляційної інстанції, а також численні відкладення судових засідань за ініціативою особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини, висловлену в його рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, а саме, у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Приймаючи до уваги викладене, дотримуючись принципів законності і верховенства права та розумності строків під час здійснення розгляду кримінального провадження, а також враховуючи неодноразові відкладення судових засідань за ініціативою апелянтів, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, повідомлених належним чином про дату, час та місце слухання справи.

Крім того, в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, а апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення обвинуваченого та його захисника про час та місце судового засідання, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу, за їх відсутності.

Прокурор ОСОБА_6 , потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представник ОСОБА_9 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановку; суспільно - небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження частина 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження частина 2, загибель кількох осіб частина 3; причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у: 1) вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені статті 286 КК України.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених статтею 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року №13-31кс19 звернула увагу на те, що склад злочину, передбачений статтею 286 КК України, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Зміст оскаржуваного вироку та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані сторонами кримінального провадження докази, дав їм належну оцінку у сукупності, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав повну та належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 .

Апеляційний суд вважає вирок суду законним, обґрунтованим та мотивований, з огляду на таке.

Так, в обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_11 суд першої інстанції послався у вироку на показання потерпілого, свідків та письмові докази, які були досліджені судом в повному обсязі.

Доводи захисника про невірну оцінку судом наданих стороною обвинувачення доказів та відсутність в діях ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, спростовуються матеріалами кримінального провадження та змістом вироку, в якому містяться посилання на всі досліджені докази, які вказують на доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, згідно змісту оскаржуваного вироку доказами вини обвинуваченого у вказаному кримінальному провадженні є: протокол огляду місця події від 27.10.2013 року, фототаблиця з місця ДТП, протокол огляду транспортного засобу та інші, а також висновки судового експерта.

Судом першої інстанції враховано, що протокол огляду місця події від 23.07.2013 року фіксує детально місце ДТП, положення автомобіля після пригоди, стан дорожнього покриття, погодні умови в час огляду. До протоколу долучені фототаблиця, яка об`єктивно відображає обставини місця дорожньо-транспортної пригоди, а також схема ДТП.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив у вироку, що однією з гарантій правильності складання протоколу огляду місця події є участь понятих та безпосередніх учасників дорожньо-транспортної пригоди.

З протоколу огляду місця події вбачається, що водій ОСОБА_11 жодних зауважень та доповнень до протоколу не зазначав, засвідчив своїм підписом зазначений протокол, чим фактично висловив свою згоду з правильністю дій слідчого та обставинами, які були встановлені в ході слідчої дії.

Окрім цього, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку врахував, що оскільки старший судовий експерт ОСОБА_15 під час складення висновку №1402 від 05.06.2014 року судової авто-технічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобілів на пішохода керувався не тільки постановою слідчого, а й всім обсягом вихідних матеріалів кримінального провадження, а саме: протоколом огляду місця події, транспортних засобів; першочерговими показами осіб учасників дорожньо-транспортної пригоди; протоколами слідчих експериментів; а тому суд прийшов до висновку, що доводи сторони захисту про визнання недопустимим як доказу зазначеного висновку є необґрунтованими.

Суд першої інстанції також зробив вірний висновок, що незадоволення сторони захисту діями слідчого, непогодження з наданими слідчим вихідними даними, які останнім зібрані відповідно до вимог Закону, не можуть бути підставою для визнання будь-якого доказу недопустимим. Підстав ставити під сумнів протоколи проведення слідчого експерименту за участю обох водіїв, суд першої інстанції також не знайшов, з чим погоджується апеляційний суд.

Так, відповідно до висновку транспортно-трасологічної експертизи № 304-2013 року від 04.11.2013 року по дослідженню механізму наїзду автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 та автомобіля ВАЗ-21110 р/н НОМЕР_2 з причепом ПП-2,8 р/н НОМЕР_3 на пішохода, відповідно до якого у правій боковій частині автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 наявні сліди у вигляді відділення правого дзеркала заднього виду, вм`ятин власної поверхні передньої правої стійки даху, передньої та задньої правих дверей, потертостей, брудопилевого нашарування, орієнтованого спереду назад, а також нашарування речовини бурого кольору, які в сукупності характерні для утворення в результаті контактної взаємодії з об`єктом, який не має виступаючих кромок, проте має достатньою інерційною масою, яким може бути тіло пішохода. Вказані сліди утворилися в результаті первинного контактування автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 з тілом пішохода правою боковою частиною в районі правого дзеркала заднього виду та правої передньої стійки даху. Дотикальні ушкодження правої бокової поверхні автомобіля утворені при подальшому контактуванні взаємодії автомобіля з тілом пішохода. Також дослідженням було встановлено, що у передній боковій частині днища автомобіля ВАЗ-21110 р/н НОМЕР_2 , наявні сліди у вигляді потертостей, підтікав, сильного забризкання речовиною червоного та бурого кольорів та вкрапленням фрагментів волосяного покрову, орієнтовані спереду назад, які в сукупності характерні для утворення в результаті переїзду тіла пішохода переднім правим колесом автомобіля; (т.3 а.п.56-61).

Вказаним обставинам відповідає і висновок комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №11 від 21.02.2014 року, відповідно до якого при дослідженні трупа ОСОБА_16 виявлена поєднана травма голови, шиї, грудної клітини і живота, таза і кінцівок, які могли бути спричинені при ДТП, за короткий проміжок часу, який обраховується секундами, в результаті дії тупих травмуючи предметів, якими могли бути деталі транспортного засобу, а також поверхня дорожнього покриття, індивідуальні ознаки контактуючої поверхні яких в ушкодженнях не відобразились. Під час транспортно-трасологічної експертизи було встановлено, що в правій боковій частині автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 наявні сліди у вигляді відділення правого дзеркала заднього виду, вм`ятин власної поверхні передньої прової стійки даху, передньої та задньої правих дверей, потертостей, брудопилевого нашарування, орієнтованого спереду назад, а також нашарування речовини бурого кольору, які в сукупності характерні для утворення в результаті контактної взаємодії з об`єктом, який не має виступаючих кромок, проте має достатньою інерційною масою, яким може бути тіло пішохода. Вказані сліди утворилися в результаті первинного контактування автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 з тілом пішохода правою боковою частиною в районі правого дзеркала заднього виду та правої передньої стійки даху. Дотикальні ушкодження правої бокової поверхні автомобіля утворені при подальшому контактуванні взаємодії автомобіля з тілом пішохода. Також дослідженням було встановлено, що у передній боковій частині днища автомобіля ВАЗ-21110 р/н НОМЕР_2 , наявні сліди у вигляді потертостей, підтіков, обільного забризкання речовиною червоного та бурого кольорів та вкрапленням фрагментів волосяного покрову, орієнтовані спереду назад, які в сукупності характерні для утворення в результаті переїзду тіла пішохода переднім правим колесом автомобіля. Враховуючи напрямок руху пішохода по відношенню до рухаючогося автомобіля «NissanVanette» (справа наліво по ходу руху автомобіля), контактування пішохода з автомобілем «NissanVanette» на всіх його фазах у будь-якому випадку носило дотиковий характер. Внаслідок того, що після контактування пішохода з автомобілем «NissanVanette» та падіння тіла на дорожнє покриття стався переїзд через тіло автомобілем ВАЗ-21110, із-за чого виникли вже грубі тілесні ушкодження перелічені вище, та які містять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, виникли від переїзду через тіло автомобіля ВАЗ-21110 та могли утворитися під час ДТП 27.10.2013 року. До смерті потерпілого привела поєднана травма голови, шиї, грудної клітини, живота, таза та кінцівок, у вигляді роздроблення мозкового та лицевого черепа, розмноження мозку, роздроблення шийного відділу хребта з розмноженням шийного відділу спинного мозку, роздроблення грудної клітини, відриву серця від сосудів та множинний розривів серця, множинних розривів грудної та черевної частини аорти, відриву легенів від корнів, розривів та розмноження легенів, розривів та розмноження печінки, селезінки, сальника, брижейки та стінок кішківника, розривів нирок, роздроблення тазу, правої верхньої кінцівки, перелому правої стегнової кістки. Вказана травма виникла під час переїзду через тіло автомобілем ВАЗ-21110; (т.3 а.п.71-95).

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи обставин наїзду автомобілів «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 та ВАЗ-21110 р/н НОМЕР_2 з причепом ПП-2,8 р/н НОМЕР_3 на пішохода № 1402 від 05.06.2014 року, дії водія автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 у даній події в частині початого їм маневру об`їзду пішохода, не відповідали вимогам п.12.3 ПДР, а отже з технічної точки зору не є обґрунтованими. З технічної точки зору, дії водія автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 у даній події, які не відповідали вимогам п.12.2 ПДР в частині вибору швидкісного режиму не знаходяться в причинному зв`язку з наїздом на пішохода, а його дії, які не відповідали вимогам п.12.3 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з наїздом на пішохода; (т.3 а.п.149-160).

Згідно висновку експертів №304/1-2013 по дослідженню технічного стану легкового автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 та автомобіля ВАЗ-21110 р/н НОМЕР_2 з одноосним причепом ПП-2,8 р/н НОМЕР_3 від 04.11.2013 року рульове керування, гальмівна, ходова частини та система освітлювання легкового автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 та автомобіля ВАЗ-21110 р/н НОМЕР_2 з одноосним причепом ПП-2,8 р/н НОМЕР_3 безпосередньо перед даною ДТП перебували у працездатному стані; (т.3 а.п. 62-69).

За наведених обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що саме дії водія автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 у даній події в частині розпочатого ним маневру об`їзду пішохода не відповідали вимогам п.12.3 ПДР, а отже з технічної точки зору не є обґрунтованими. З технічної точки зору, дії водія автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 у даній події, які не відповідали вимогам п.12.2 ПДР в частині вибору швидкісного режиму не знаходяться в причинному зв`язку з наїздом на пішохода, а його дії, які не відповідали вимогам п.12.3 ПДР, знаходяться в причинному зв`язку з наїздом на пішохода.

Крім того, вирішуючи питання щодо допустимості вказаного висновку експертизи суд взяв до уваги, що цей висновок обґрунтовується зокрема обставинами, які були встановлені під час проведення слідчих експериментів 11.01.2014 року з ОСОБА_11 та 16.01.2014 року з ОСОБА_13 під час проведення досудового слідства, що було зафіксовано відповідними протоколами, з якими погодився, зокрема, ОСОБА_11 , про що свідчить відсутність у нього відповідних заперечень та зауважень до протоколу. Крім того ОСОБА_11 погодився щодо відповідності погодних умов під час проведення експерименту погодним умовам, які були під час дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив у вироку, що доведеність вини ОСОБА_11 підтверджується не тільки на підставі аналізу обставин наїзду на пішохода, але й з урахуванням всіх інших встановлених обставин та досліджених судом доказів, оскільки значення кожної окремої обставини, що становить ознаки винності або невинності особи, ґрунтується не стільки на самому факті, що представляє доказ, скільки на відношенні, яке воно має до інших обставин того ж випадку.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії ОСОБА_11 , в даній дорожньо-транспортній ситуації, а саме маневр об`їзду пішохода категорично неприйнятний, оскільки пішохід, який рухається по проїзній частині, може рухатися по перемінний траєкторії зі зміною направлення й темпу руху, і водій не може гарантовано знати його траєкторію руху. З моменту виникнення небезпеки водію автомобіля «NissanVanette», р/н НОМЕР_1 , необхідно було застосувати екстрене гальмування відповідно до п. 12.3 ПДР, не змінюючи напрамку руху.

Надавши оцінку зазначеним обставинам, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що порушення вимог п. 12.3 ПДР обвинуваченим ОСОБА_11 фактично було першочерговим порушенням Правил дорожнього руху, які в подальшому призвели до інших порушень та відповідних наслідків.

Вказаний висновок суду повністю відповідає положенням п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Суд першої інстанції також прийшов до вірного висновку, що обвинувачений ОСОБА_11 мав можливість уникнути ДТП, що могло нівелювати наслідки ДТП, у разі виконання Правил дорожнього руху.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку, що викладені обвинуваченим обставини, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки вони не відповідають встановленим судом фактичним обставинам справи та дослідженим судом доказам.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав повну і належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності, обґрунтовано послався на них у вироку та прийшов вірного висновку про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а тому правильно кваліфікував дії ОСОБА_11 , як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги захисника фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

Разом з цим, захисник не навів будь-яких переконливих доводів, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, з посиланням на докази.

В оскарженому вироку суд першої інстанції, в повній відповідності до вимог частини 3 статті 374 КПК України, навів докази, що були досліджені та оцінені із дотриманням положень статті 94 КПК України, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини ОСОБА_11 в основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, виконав вимоги кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційній скарзі посилався захисник, навів їх детальний аналіз та з достатньою повнотою надав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Враховуючи погодження стороною захисту зі змістом доказів, які наведені у вироку, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Так, згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише у визначених законом випадках, якими є: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) у разі існування обставин, встановлених під час кримінального провадження, які судом першої інстанції досліджено не повністю або з порушеннями. Також ч. 3 ст. 404 КПК передбачає право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскаржуваному вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскаржуваному вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, а також відмова від такого клопотання в подальшому та фактичне погодження сторони захисту з відповідністю досліджених судом першої інстанції доказів та змістом цих доказів викладених в оскаржуваному вироку, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність доводів сторони захисту про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а тому не вбачає підстав для скасування або зміни вироку за результатами розгляду скарги сторони захисту.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2019 року в кримінальному провадженні №0003812 від 28.10.2013 року, яким ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк із дня вручення копії даної ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4