Ухвала
Іменем України
12 серпня 2021 року

м. Київ
справа № 185/2312/21

провадження № 51-3547 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2021 року, якою вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2021 року щодо

ОСОБА_5 залишено без змін.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 січня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання

з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 13 січня 2020 року, в період часу від 21 години до 21 год. 30 хв., більш точного часу слідством

не встановлено, під час прогулянки зі своїм приятелем ОСОБА_6 , знаходячись в районі перехрестя вул. Нової та вул. Кравченка в м. Павлограді Дніпропетровської області, біля магазину ТОВ «АТБ-маркет» № 553, зустрівши раніше знайомого йому ОСОБА_7 , який прогулювався зі своїм товаришем ОСОБА_8 , під час розмови побачивши, що в його руках є мобільний телефон марки «Meizu» моделі «М5», шляхом ривку відкрито вихопив його під приводом тимчасового користування. Не звертаючи уваги на неодноразові прохання ОСОБА_7 про повернення належного йому майна, керуючись корисливим мотивом, бажаючи отримати наживу за рахунок чужого майна, ОСОБА_5 відкрито, не приховуючи, поклав мобільний телефон до кишені свого одягу та усвідомлюючи очевидність своїх злочинних дій,

з метою подолання можливого опору зі сторони ОСОБА_7 та утримання мобільного телефону в себе, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс не менше трьох ударів кулаком в область голови потерпілого, чим спричинив останньому тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень. З місця скоєння злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 1 200 гривень.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд

у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що апеляційний суд,

всупереч вимог ст. 419 КПК, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо незаконності вироку місцевого суду в частині призначення покарання, передбаченого санкцією відповідної ч. 2 ст. 186 КК, у межі близькій

до мінімальної та звільнення від відбування призначеного покарання

з випробуванням, та не оцінив конкретні фактичні обставини справи: ступінь тяжкості вчиненого злочину; об`єкт злочинного посягання здоров`я, недоторканість

та безпека іншої особи; суб`єктивне ставлення засудженого, який винним себе

не визнав та не розкаявся.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, установлених

та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його

дій за вказаною статтею у касаційній скарзі прокурором не оспорюються

та не заперечуються.

Прокурор у касаційній скарзі порушує питання про недотримання судом першої інстанції, засилених ухвалою суду апеляційної інстанції, визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності

й індивідуалізації.
Стаття 75 КК передбачає можливість прийняття рішення про звільнення

від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, крім випадків засудження

за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність пом`якшуючої обставини усунення заподіяної шкоди, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу винного, який вину визнав частково, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває,

та призначив ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК. На підставі ст. 75 КК суд вважав можливим звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, поклавши на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що сукупність обставин,

які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , відсутність обставин, які обтяжують покарання, з урахуванням його особи та інших обставин справи, вказують

про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість звільнення засудженого від відбування покарання

з іспитовим строком, з чим погоджується і колегія суддів.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, оскаржив його в апеляційному порядку, звернувшись до суду апеляційної інстанції зі скаргою,

в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість,

які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2021 року, якою вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишено

без змін.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3