Провадження № 1-кп/522/1694/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002828 від 27.05.2017 р. відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні неповнолітню доньку 2010 року народження, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 , працюючи на посаді Директора Комунального підприємства «Обласний інформаційно-аналітичний центр», будучи службовою особою, яка відноситься до уповноважених осіб на виконання функцій місцевого самоврядування, в період з 01.09.2016 по 30.04.2017, перебуваючи на території України, зокрема в м. Одесі, умисно не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік.
Відповідно до підпункту «а» п.2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктами на яких поширюється дія цього Закону, є в тому числі, також особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: посадові особи юридичних осіб публічного права.
Згідно до п.1.1 Статуту Комунального підприємства «Обласний інформаційно-аналітичний центр», затвердженого розпорядженням обласної ради від 15.06.2016 № 318/2016-ОР, комунальне підприємство, є об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, інтереси яких представляє Одеська обласна рада, в межах повноважень, визначених законодавством України.
Відповідну до п.1.5 Статуту Комунального підприємства, визначено, що підприємство є юридичною особою, з моменту державної реєстрації, має відокремлене майно на праві повного господарського відання, відкладає від свого імені угоди, які повинні бути узгоджені з уповноваженим органом Одеської обласної ради, набуває майнові та особисті немайнові права, може бути позивачем та відповідачем у судах. Підприємство має самостійний баланс, основний та інші рахунки, може мати рахунки в українських банках та у випадках, передбачених законодавством, в іноземних банках.
Пунктом 1.6 Статуту Комунального підприємства, у своїй діяльності Підприємство керується законодавством України, рішеннями Одеської обласної ради, наказами уповноваженого органу Одеської обласної ради, Статутом підприємства та затвердженими відповідним чином планами роботи.
Визначення юридичної особи публічного права вказана в ч.2 ст. 81 Цивільного Кодексу України, яка створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу, органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у підпункті "а" пункту 2, частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
Відповідно до п.2 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції» до початку роботи системи подання та оприлюднення відповідно до цього Закону декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, суб`єкти декларування подають декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Зазначені декларації підлягають оприлюдненню в порядку, встановленому Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Про початок роботи системи подання та оприлюднення відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, приймається рішення Національним агентством з питань запобігання корупції.
Згідно п.6 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України № 1975-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб» від 23.03.2017, розділ XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції» доповнити пунктом 5-1 такого змісту: «5-1. Продовжити до 1 травня 2017 року строк подання щорічної декларації для осіб, які відповідно до цього Закону подають таку декларацію вперше».
Рішенням Голови Одеської обласної ради ОСОБА_6 № 1376-VI від 29.05.2015 року з ОСОБА_3 укладено контракт, про призначення його на посаду директора комунального підприємства «Обласний інформаційно-аналітичний центр» строком на 3 роки.
Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» та згідно з рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 10.06.2016 № 3, щорічна декларація суб`єкта декларування подається у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.
Однак, ОСОБА_3 у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня 2016 по 00 годин 00 хвилин 01 травня 2016 року, будучи посадовою особою юридичної особи публічного права, який зобов`язаний був у порядку і у строк передбачений Законом України «Про запобігання корупції», тобто до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування щорічну декларацію за 2016 рік.
Проте, ОСОБА_3 , діючи умисно, маючи реальну можливість та достовірно знаючи про обов`язковість подання вказаної декларації, будучи попередженим 23.03.2017, щодо необхідності декларування шляхом реєстрації та внесення відповідних відомостей на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, а також достовірно знаючи про те, що в строк до 00 годин 00 хвилин 01.05.2017 року він зобов`язаний подати до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважений на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічну декларацію за 2016 рік.
Однак, перебуваючи на території України, зокрема в м. Одесі за місцем роботи КП «Обласний інформаційно-аналітичний центр», умисно не подав у встановлений Законом термін до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважений на виконання функцій держави або місцевого самоврядування декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у приватній власності ОСОБА_3 знаходиться: земельна ділянка, за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, сільська рада Приморська, кадастровий номер :01:001:0513; садовий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :42:004:0021; квартира, за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно відповіді Національного агентства з питань запобігання корупції, ОСОБА_3 зареєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» 21.03.2017 року о 09 год. 53 хв..
Відповідно до «Додатку «Послідовність дій користувача «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які вчинив ОСОБА_3 », наданого до відповіді Національного агентства з питань запобігання корупції, 21.03.2017 ОСОБА_3 створив та зберіг чернетку, після чого періодично заходив на сайт «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», однак до 07.06.2017 10:40:47, ОСОБА_3 жодного разу не виконував дію «Натиснути кнопку «Подати документи».
Однак, до 12.08.2017 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», шляхом її заповнення на офіційному веб-сайті https://nazk.gov.ua/ Національного агентства з питань запобігання корупції за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції, було не подано чим порушено Вимоги ч.1 ст. 45 Законом України «Про запобігання корупції».
Дії ОСОБА_3 було кваліфіковано за ст. 366-1 КК України за кваліфікуючими ознаками - умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про закриття кримінального провадження №0002828 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 366-1 КК України, у відповідності до ст. 284 КПК України у зв`язку з набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою ОСОБА_3 ..
Захисник ОСОБА_5 заперечував проти клопотання прокурора про закриття кримінального провадження. Просив визнати ОСОБА_3 невинним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальноо правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України і виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Від захисника ОСОБА_5 до суду надійшли письмові заперечення проти клопотання прокурора про закриття кримінального провадження.
Заперечення проти клопотання прокурора про закриття кримінального провадження обґрунтовано тим, що закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 284 КПК України (тобто у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності), не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом. Зважаючи, що звільнення особи від кримінальної відповідальності також є нереабілітуючою підставою, ці норми є релевантними для застосування за аналогією і при застосуванні п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Враховуючи нереабілітуючий характер цієї підстави, з урахуванням того, що її застосуванням фактично констатується причетність особи до вчинення кримінально-караного діяння, особа, щодо якої кримінальну справу закрито у зв`язку із усуненням новим кримінальним законом злочинності і караності інкримінованого їй діяння, повинна мати можливість реалізувати у суді своє право на судовий захист, а суд, в свою чергу, - перевірити і оцінити законність і обґрунтованість прийнятих у даному провадженні процесуальних рішень, в яких зафіксована висунута щодо особи підозра у злочині на основі матеріалів, зібраних як на стадії досудового розслідування, так і стадії судового розгляду.
Тобто, у випадку встановлення судом під час судового розгляду провадження підстав для закриття кримінального провадження у відповідності з п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України суд повинен встановити: чи мала місце подія кримінального правопорушення, чи міститься в діянні обвинуваченого склад кримінального правопорушення, яке йому інкриміноване органами досудового слідства, та лише якщо в судовому засіданні доведено, що особа вчинила діяння і кримінальна відповідальність за це діяння скасована, має законні підстави для закриття кримінального провадження з зазначених вище підстав.
Слід зазначити, що суд першої інстанції під час судового розгляду має право закрити кримінальне провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, постановивши ухвалу, виключно у тому випадку, якщо відсутні підстави для прийняття ним інших кінцевих для цієї стадії процесуальних рішень, що передбачені КПК України, зокрема - виправдувального вироку, який суд зобов`язаний ухвалити при наявності передбачених у КПК України підстав.
Тобто, якщо під час судового розгляду встановлено підстави для ухвалення виправдувального вироку та одночасно набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою, суд повинен керуватися абзацом першим ч. 7 ст. 284 КПК України, тобто, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Вбачаючи вищевикладене, захисник ОСОБА_5 просить відмовити у задоволені клопотання прокурора про закриття кримінального провадження та продовжити судове провадження в загальному порядку, за наслідком якого ухвалити виправдувальний вирок, яким визнати ОСОБА_3 невинним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, і виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку свого захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора обґрунтоване і підлягає задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 ст. 366-1 КК визнано неконституційною.
Виходячи з положень ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Стаття 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» так само передбачає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Частиною 1 ст. 2 КК визначено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
За частиною 1 ст. 11 КК злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення.
Згідно з положеннями ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Водночас закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Системне й телеологічне тлумачення зазначених правових норм дає підстави зробити висновок, що діяння може вважатися кримінальним правопорушенням лише за умови, якщо воно визнається таким чинною нормою Особливої частини КК. Втрата такою нормою чинності тягне неможливість її застосування до діянь, які раніше визнавалися злочином. При цьому в разі ухвалення в подальшому нового закону, який знову визнає відповідне діяння кримінально караним, такий закон не матиме зворотної дії з огляду на наведені положення ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 січня 2021 року (справа № 0306/7567/12, провадження № 13-73кс19), зазначила, що особу може бути піддано кримінальному переслідуванню виключно за діяння, яке визнано злочином за нормами КК, тоді як втрата чинності нормою Особливої частини КК означає, що передбачені нею дії або бездіяльність вже не містять ознак діяння, за яке цим Кодексом встановлювалася кримінальна відповідальність. Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні. Отже, дія чи бездіяльність перестають вважатися злочином як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК, що встановлювала цю відповідальність.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду в названому рішенні, на користь висновку про ретроспективну дію рішень Конституційного Суду України, якими констатовано невідповідність Основному Закону положень КК щодо криміналізації певних дій або бездіяльності, свідчить і зміст п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК. Згідно з цією нормою процесуального права встановлення неконституційності закону, застосованого судом під час вирішення справи, визнається виключною обставиною і підставою для перегляду судових рішень, що набрали законної сили, в порядку екстраординарного провадження. З цих підстав може бути перевірено і скасовано обвинувальний вирок про засудження особи за діяння, скоєні в період чинності зазначеного вище закону, а також ухвалу, постанову судів апеляційної та касаційної інстанцій, винесені до прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення.
Суд звертає увагу на те, що за змістом п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. Хоча буквальний зміст цієї норми не вказує на необхідність закриття кримінального провадження внаслідок визнання неконституційним закону, який встановлював кримінальну караність діяння, однак така необхідність вбачається з наведених вище висновків про юридичні наслідки ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом України, що є аналогічними наслідкам набрання чинності законом, яким скасовується кримінальна караність діяння.
Наявність такої безумовної підстави для закриття кримінального провадження унеможливлює розгляд доводів захисника ОСОБА_5 щодо відсутності в діях ОСОБА_3 складу злочину передбаченого ст. 366-1 КК та позбавляє суд можливості ухвалити виправдувальний вирок, яким визнати ОСОБА_3 невинним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, і виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Зокрема, суд виходить із того, що, на відміну від п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК, положення п. 4 цієї статті не передбачають можливості продовження кримінального провадження в цілях реабілітації засудженого або з інших причин. Це пов`язано із тим, що втрата чинності законом, який раніше визнавав те чи інше діяння кримінальним правопорушенням, унаслідок його скасування чи визнання неконституційним робить подальше кримінальне провадження безпредметним особу в будь-якому разі не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо відповідне діяння не є злочином відповідно до чинного КК, а отже сторона обвинувачення не може доводити його винуватості.
Вищевказана правова позиція є відображенням правової позиції Верховного Суду, яку викладено у постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 266/3090/18.
Згідно ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З огляду на вищевикладене доводи захисника ОСОБА_5 , які викладено у запереченнях проти клопотання прокурора про закриття провадження, а саме щодо необхідності продовження розгляду справи, хибності доводів прокурора про необхідність закриття провадження у справі, є безпідставними, оскільки суперечать вищевказаній позиції суду касаційної інстанції.
Отже, враховуючи, що інкриміноване ОСОБА_3 діяння за ст. 366-1 КК України на даний час не є протиправним і кримінально караним, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та закрити щодо ОСОБА_3 кримінальне провадження по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 284, 371, 372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора, про закриття кримінального провадження №0002828 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 366-1 КК України задовольнити.
Кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0002828 від 27.05.2017 р. по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України закрити з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляції до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: