ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/1207/20
Провадження № 11-кп/818/1600/21 Суддя доповідач ОСОБА_1
Категорія: Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 307, ч.4 ст. 321 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 строком на 60 днів - до 16.04.2021. Встановлено раніш визначений розмір застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 168 160,00грн, кожній.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить скасувати зазначену ухвалу в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та постановити нову ухвалу, якою змінити їй запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з застосуванням електронного засобу контролю.

В обґрунтування своє апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_7 посилається на те, що обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є занадто суворим. Зазначає, що у неї на утриманні знаходиться малолітня донька 2010 року народження, яка на цей час знаходиться з її матір`ю ОСОБА_9 , 1957 р.н., яка є пенсіонером. Також зазначає, що вона має ряд хронічних захворювань ВІЛ 3 стадії та гепатит-С. Посилається на те, що зобов`язується проживати за місцем реєстрації та з`являтися у судове засідання за першою вимогою.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить проводити апеляційний розгляд за її участю.
З метою всебічності та повноти дослідження всіх обставин справи суддею доповідачем до початку апеляційного розгляду було направлено відповідний запит через адміністрацію слідчого ізолятора, в якому тримається обвинувачена, для з`ясування процесуальної позиції підозрюваної щодо її бажання брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, але вона відмовилася, ігноруючи введені в Україні та затверджені зміни до постанови КМУ від 9 грудня 2020 р. N 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 17 лютого 2021 р. N 104, про продовження карантинних заходів з 24.02.2021.
Інших заяв від обвинуваченої до канцелярії апеляційного суду не надходило, що надає можливість проведення апеляційного розгляду без участі ОСОБА_7 , що відповідає вимогам ст.401 КПК України, оскільки апеляційна скарга обвинуваченої не стосується погіршення її становища.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченої належить залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження та вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321 КК України, які класифікуються як особливо тяжкий та тяжкий злочини, відповідно до ст.12 КК України, максимальною санкцією яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту, вбачається, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштована, що свідчить про відсутність законних джерел для існування, в силу ст. 89 КК України судимостей не має, але раніше притягувалася до кримінальної відповідальності, не заміжня, має дочку 2010 року народження, обвинувачуються у скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речових, їх аналогів, або прекурсорів в особливо великих розмірах, що об`єктивно свідчить про наявність продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченою переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються підозрюваній, а саме того, що вона підозрюється у злочинах, пов`язаних з незаконним придбанням, зберіганням, перевезенням з метою збуту наркотичних засобів, а також в незаконному придбанні, перевезенні, зберіганні з метою збуту та збут сильнодіючого лікарського засобу, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема життя та здоров`я населення.
Посилання обвинуваченої на наявність у неї на утриманні малолітньої доньки 2010 року народження, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання її під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі, а тому, доводи останньої колегія суддів не вважає визначальними, саме з урахуванням негативних відомостей про особу обвинуваченої. Крім того, ці обставини існували на час вчинення інкримінованих їй злочинів, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_7 від противоправних дій.

Крім того, обвинуваченій, а також її захиснику належить роз`яснити, що доводи пов`язані з неможливістю перебування під вартою внаслідок наявності захворювання, які виключають застосування такого запобіжного заходу повинні підтверджуватися відповідними висновками судово-медичної експертизи, щодо проведення якої обвинувачена має процесуальне право заявляти клопотання суду, який розглядає справу.
Відсутність вищевказаного висновку судово-медичних експертів позбавляє процесуальної можливості суд апеляційної інстанції враховувати зазначені доводи, як підстави для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

Отже, враховуючи всі вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченої під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги всі ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченої та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності на цей час підстав для зміни чи скасування цього рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченої.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, ст.407 ч.1 п.1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 307, ч.4 ст. 321 КК України- залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді