ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1194/21 Справа № 216/5515/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001303 за апеляційною скаргою першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз:
- 21.10.2010 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу за ст. 186 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року) із застосуванням ст.ст. 395, 70 ч.1 КК України (в редакції 2001 року) до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 20.12.2014 року по відбуванню строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (в ред. ЗУ №586-VI від 24.09.2008 року),

В с т а н о в и л а:

Вироком Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (в ред. ЗУ №586-VI від 24.09.2008 року), та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3 400 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Судом також вирішено долю речових доказів.
Вироком суду було встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 02.06.2018 року ОСОБА_8 є власником автомобілю ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_2 , при цьому не має посвідчення водія та не має права керування транспортними засобами. 05 липня 2018 року, приблизно о 18 годині 20 хвилин, в Центрально-Міському районі м. Кривогу Рогу, ОСОБА_8 , не маючи посвідчення водія та керуючи автомобілем ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зупинив його біля домоволодіння №132 по вул. Інгулецькій, на лівому узбіччі дороги вказаної вулиці, яка має спуск. Незважаючи на наявність спуску дороги в місці зупинки автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , діючи зі злочинною недбалістю, не передбачив можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, залишив вказаний автомобіль на спуску в такому положенні, яке не виключало його самовільного руху не перевівши важіль стоянкової гальмової системи в робоче положення, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 1.5., 2.3. д), 15.7. та 15.12. Правил дорожнього руху України.
Внаслідок недотримання ОСОБА_8 зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких виключало настання дорожньо-транспортної пригоди, залишений ним на узбіччі дороги вул. Інгулецької біля буд. 132 вказаної вулиці в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, автомобіль ВАЗ 2108 реєстраційний номер НОМЕР_2 на спуску розпочав самовільний рух та передньою частиною наїхав на пішохода похилого віку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка стояла перед автомобілем на узбіччі дороги біля паркану вказаного домоволодіння.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди згідно з висновком судово-медичної експертизи №1405 від 07.09.2018 ОСОБА_9 були спричинені наступні тілесні ушкодження: садна обличчя, перелом хірургічної шийки правої плечової кістки, які за своїм характером відносяться до середньої тяжкості тілесного ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 доби).
Отже, між порушенням ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху, в частині виконання вимог п.п. 1.5., 2.3. д), 15.7. та 15.12. Правил дорожнього руху України та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження є прямий причинний зв`язок.
Таким чином, ОСОБА_8 своїми діями вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_7 просить вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.01.2021 року щодо ОСОБА_8 , змінити в частині призначення покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України додаткового покарання «у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік».
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні ним кримінального правопорушення, не оскаржуючи фактичних обставин, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано у порядку ч.З ст.349 КПК України недоцільним, вважає вирок суду першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_8 незаконним та не обґрунтованим і таким, що підлягає зміні, зважаючи на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до роз`яснень у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у п. 18 зазначено, що позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення. Однак суд не вправі призначити це покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.
З вироку суду вбачається, що ОСОБА_8 не має посвідчення водія та не має права керування транспортними засобами, проте суд першої інстанції в порушення зазначених вимог, при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, яке до нього не може бути застосовано.

Заслухавши суддюдоповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Як убачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.
На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ст. 404 ч. 1 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.
Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі прокурором також не оскаржується.
Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Разом з тим, обговорюючи доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів находить їх такими, які ґрунтуються на вимогах закону.
Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ст.370 КК України про ухвалення компетентним судом згідно з вимогами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Так, згідно з ч.3 ст. 52 КК України штраф та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю можуть застосовуватися як основні, так і як додаткові покарання.
Нормою ст. 55 КК України передбачено, що позбавлення права керувати транспортним засобом може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення. Однак суд не вправі призначити таке додаткове покарання особі, яка не має права управляти транспортним засобом.
Відповідно до роз`яснень у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у п. 18 зазначено, що позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення. Однак суд не вправі призначити це покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.
Апеляційним розглядом встановлено, що ОСОБА_8 не має посвідчення водія та не має права керування транспортними засобами, проте суд першої інстанції в порушення зазначених вимог при призначенні покарання обвинуваченому за ч. 1 ст. 286 КК України призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, яке, хоча й передбачене санкцією даної статті, але до останнього не може бути застосовано.
Враховуючи вищезазначені положення закону суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж карності діяння, встановлених у відповідній санкції статті Особливої частини Кримінального Кодексу України, а й тих норм Загальної частини Кримінального Кодексу України, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання, здатні вплинути на обрання судом певних його виду й міри, в тому числі й тих положень, що передбачені вищенаведеними нормами чинного законодавства.
Проте, під час судового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції вищезазначених вимог чинного законодавства не дотримався та неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність, необгрунтовано призначивши ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що суперечить нормам чинного законодавства.
З огляду на вищевикладене вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 підлягає зміні з виключенням з нього рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Згідно з вимогами ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Так, згідно ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:
1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого;
2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення;
3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;
4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Відповідно до статті 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:
1) неповнота судового розгляду;
2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;
3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;
4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню, а вирок в цій частині - зміні на підставі ст. 409 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього рішення, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити.
Вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України в частині призначення покарання - змінити, виключивши додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_______________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4