ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/345/21 Справа № 201/7560/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9
представника потерпілих ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000313 відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, фізичної особи підприємця, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року ОСОБА_11 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_8 і ОСОБА_9 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 180000,00 грн., і на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000,00 грн. (вісімдесят тисяч гривень). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди задоволено частково, а саме, стягнуто з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат.
Як встановлено судом, Обвинувачений ОСОБА_11 31 березня 2019 року приблизно о 19 годині 28 хвилин, маючи посвідчення водія НОМЕР_1 від 14.11.2013 року, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 29.08.2013 року, належить ОСОБА_13 , при вечірніх сутінках, працюючому міському електроосвітленні, по сухому покритті проїзної частини дороги, яка має чотири смуги для руху в одному напрямку, поділеними між собою дорожньою розміткою 1.5 розділу № 34 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху України, здійснював рух в крайній лівій смузі проїзної частини дороги Запорізького шосе в м. Дніпро, з боку вул. Шинної у напрямку вул. Космічної.
Під час руху по проїзній частині дороги Запорізького шосе в м. Дніпро водій ОСОБА_11 , допустивши злочинну недбалість, та, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія, грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, не діючи таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, які б змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну можливість виявити транспортні засоби, що рухалися в зустрічному йому напрямку із увімкненим світлом фар, не переконавшись в безпеці подальшого руху та що його дії не створять перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед перехрестям доріг Запорізького шосе та пр. Праці, Соборного району в м. Дніпро, приблизно о 19 годині 28 хвилин 31 березня 2019 року змінив напрямок свого руху ліворуч із виїздом на смугу зустрічного руху, де в третій смузі передньою правою частиною автомобіля «ЗАЗ LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зіткнувся із передньою правою частиною зустрічного автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який, рухаючись в третій смузі руху по Запорізькому шосе, з боку вул. Космічної у напрямку вул. Шинної, у якості пасажирів перевозив ОСОБА_9 , яка знаходилася на передньому пасажирському місці, та ОСОБА_8 , яка перебувала на задньому пасажирському місці праворуч, зазначеного транспортного засобу.
В подальшому, після зіткнення, автомобіль «ЗАЗ LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відкинуло в лівий бік, відносно напрямку його першочергового руху, де в цей час в зустрічному йому напрямку, в другій смузі проїзної частини дороги Запорізького шосе, з боку вул. Космічної у напрямку вул. Шинної в м. Дніпро, рухався автобус-D «MERCEDES-BENZ 412D», реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_14 , внаслідок чого, лівою задньою бічною частиною автомобіля «ЗАЗ LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відбулося зіткнення із лівою бічною частиною автобуса-D «MERCEDES-BENZ 412D», реєстраційний номер НОМЕР_5 .
Своїми діями обвинувачений ОСОБА_11 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3. б) та 10.1. Правил дорожнього руху України, в результаті чого сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої:
-пасажиру автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка знаходилася на задньому пасажирському сидінні, заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми черева: розриву стінки тонкого кишковника, порушення серозної оболонки висхідної частки ободової та сліпої кишки, з розвитком в посттравматичному періоді дифузного серозно-фібринозного перитоніту.
Виявлені у ОСОБА_8 вищевказані тілесні ушкодження спричинені від механічної дії тупих твердих предметів, або при ударі об такі, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля, за умов дорожньо-транспортної пригоди.
За своїм характером зазначені тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно п. 2.1.3-л, «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6;
-пасажиру автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка знаходилася на передньому пасажирському сидінні, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла; синців у обох параорбітальних областях, на підборідді та над верхньою губою; закритого перелому правої ключиці в середній третині зі зміщенням відламків; синців на лівій молочній залозі, на передній поверхні черева у нижній третині, на лівому колінному суглобі з переходом на гомілку, по передній поверхні правого та лівого стегна у верхній третині.
Виявлені у ОСОБА_9 вищевказані тілесні ушкодження спричинені від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля, за умов дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи характер та локалізацію виявлених у неї тілесних ушкоджень, ступень ознак їх загоєння та дані медичної документації можливо вказати, що вони отримані незадовго до первинного звернення ОСОБА_9 за медичною допомогою в КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 16 «ДОР», відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 - термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року відносно ОСОБА_11 в частині призначеного йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання змінити та призначити обвинуваченому менш суворе покарання із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України.
Окрім цього, захисник обвинуваченого просить змінити судове рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілих та зменити суму моральної шкоди стягнуту з обвинуваченого на користь ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник обвинуваченого посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого. Окрім ряду обставин, вказаних у вироку як такі, що пом`якшують покарання, та не врахованих при призначенні покарання, суд не врахував й інші обставини, а саме, вчинення ОСОБА_11 необережного злочину, обвинувачений не бажав настання тяжких наслідків, не перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, не перебував під дією лікарських препаратів. Також, захисник в скарзі звертає увагу на поведінку обвинуваченого, який весь час намагався знайти порозуміння з потерпілим, неодноразово при судовому розгляді кримінального провадження особисто просив вибачення у потерпілих, шкодує про вчинене та негативні наслідки, що настали від його дій, не відмовляється й надалі продовжувати частково відшкодовувати моральну шкоду потерпілим.
Поміж іншого, судом при призначенні покарання не було враховано, що обвинувачений внаслідок ДТП став інвалідом 2 групи, має поганий стан здоров`я, функція його органу не відновлена, він шкутильгає та пересувається за допомогою допоміжної палиці, в подальшому для повного відновлення стану здоров`я потребує продовжувати лікування.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Обвинувачений в судовому засіданні апеляційну скаргу свого захисника підтримав, просив призначити більш м`яке покарання, аніж призначено судом першої інстанції.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залиши апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Потерпілі в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого не заперечували, навпаки, просили призначити ОСОБА_11 покарання без реального позбавлення волі, зазначили, що претензій до останнього не мають. Представник потерпілих в судовому засіданні, також, проти задоволення апеляційної скарги не заперечував.
Мотиви суду.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про необхідність частково задовольнити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого та змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_11 покарання, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Правильність кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України та доведеність його вини у вчиненні вказаного правопорушення в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 вбачається, що нею фактично порушується питання щодо недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання.
Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. ст. 66, 67 КК України.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Разом з цим, як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 (провадження № 51- 5332км18), від 17 січня 2019 року (провадження № 51-2541км18) від 31 січня 2019 року (провадження № 51-5950км18), від 17 жовтня 2019 року (провадження №51-1532км19) та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі визначені ст. ст. 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність при такій оцінці між собою оціночних критерій, які носять явно принциповий характер. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
При вирішенні питання про призначення покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості і характер суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, пов`язаний із злочинами проти безпеки руху та експлуатації транспорту, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження та спричинило середньої тяжкості ушкодження потерпілим та правильно врахував суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Врахував і дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, судимостей не має, до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю 2 групи.
Також, врахував і конкретні обставини кримінального провадження, а саме, наявність обставин, що пом`якшують покарання визнання вини і щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, наявність цивільного позову потерпілих та часткове відшкодування шкоди потерпілим та призначив ОСОБА_11 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції обвинуваченому видом та розміром покарання, але з огляду на встановлені в ході апеляційного провадження обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування до ОСОБА_11 положень ст. ст. 75, 76 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Для звільнення від відбування покарання з випробуванням суд повинен встановити достатні для цього підстави. У ст. 75 КК України відсутнє чітке визначення такої підстави, але її зміст надає суду можливість конкретизувати її залежно від обставин справи. Зокрема, положеннями даної статті передбачено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме тоді, коли суд дійде висновку, що виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин, виправлення засудженого можливе без відбування покарання, а тому суду завжди потрібно детально з`ясовувати фактичну тяжкість такого діяння, особу винного та інші обставини.
Не менш важливе значення при вирішенні питання щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України має і врахування обставин, що характеризують особу винного, зокрема:
- обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення караного злочину, який хоча і вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, проте раніше до кримінальної відповідальності жодного разу не притягався, раніше не судимий, та індивідуальні властивості особи обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, має інвалідність 2 групи, має постійне місце проживання, характеризується позитивно, є фізичною особою підприємцем, тобто, займається суспільно корисною працею, має постійне та законне джерело доходу, сплачує податки; обставини, безпосередньо пов`язані з вчиненням правопорушення відсутність умислу в обвинуваченого та вчинення кримінального правопорушення з необережності; а також, обставини, що характеризують поведінку обвинуваченого ОСОБА_11 після вчинення діяння, який на стадії досудового слідства та судового провадження в суді першої інстанції, а також, під час апеляційного провадження, вину у вчиненому злочині визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, попросив вибачення в потерпілих, на стадії судового провадження в суді першої інстанції частково виплатив потерпілим матеріальну компенсацію за спричинення моральної та фізичної шкоди.
Водночас, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, колегією суддів було встановлено, що ОСОБА_11 продовжив виплачувати потерпілим грошову компенсацію за спричинення моральної та фізичної шкоди, що в ході судового засіданні підтвердили самі потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та виплатив порядку 150000,00 грн. кожному з потерпілих. При цьому, в ході судового засіданні в суді апеляційної інстанції потерпілі від поданих ними заперечень на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого відмовились, просили звільнити ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням, зазначити, що досягли згоди з обвинуваченим та примирились.
Також, колегія суддів враховує і конкретні обставини кримінального провадження, наявність обставин, які пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що встановлені в ході апеляційного провадження обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, та дані про особу ОСОБА_11 у своїй сукупності, а також, думка потерпілих щодо призначення покарання обвинуваченого, на переконання колегії суддів, дають достатні підстави застосувати до ОСОБА_11 положення ст. 75 КК України в частині призначеного основного покарання та виправлення останнього без відбування покарання у виді позбавлення волі.
На думку суду апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_11 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженого.
За змістом ст. ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції також може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Таким чином, апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання зміні.
Перевіривши інші доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, зокрема, в частині вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілих, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги захисника ОСОБА_11 в частині зменшення суми відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки стягнутий судом першої інстанції розмір компенсації потерпілим є співмірним та відповідним тяжкості спричинених злочинними діями обвинуваченого душевних та фізичних страждань, відповідає вимогам розумності. Більш того, як було встановлено в ході апеляційного провадження, обвинувачений почав виплачувати суму стягнутого відшкодування на користь потерпілих, що свідчить не тільки про визнання ОСОБА_11 своєї вини та щирого каяття у скоєному в даному кримінальному провадженні, а й про визнання розміру спричинених збитків потерпілим.
А тому, з огляду на викладене та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 414, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року відносно ОСОБА_11 , за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання змінити.
Призначити ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_11 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року відносно ОСОБА_11 , за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4