Провадження 1-кп/712/367/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої /адвоката/ ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси клопотання ОСОБА_6 про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 по кримінальному провадженню по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Соснівського районного суду м. Черкаси перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України КК України.

Цивільний позивач ОСОБА_6 заявила клопотання про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, яке належить цивільному відповідачу ОСОБА_4 , в том числі, на майно, яке перебуває у інших осіб, в межах суми позову 156455,51 грн. (заявленої моральної і матеріальної шкоди) та судових витрат. Також просила накласти арешт на кошти, у банківських і фінансових установах, та у третіх осіб.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник заперечували проти накладення арешту на майно та просили суд відмовити в його задоволенні, вважаючи його необґрунтованим.

Прокурор у вирішенні клопотання покладався на розсуд суду.

Вивчивши заявлене клопотання, вислухавши думку учасників судового процесу суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Ч . 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд, згідно з ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Згідно з ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Підпунктами 4, 5 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як вбачається з клопотання цивільного позивача ОСОБА_6 , просить накласти арешт на усе нерухоме та рухоме майно та грошові кошти, які належать ОСОБА_4 та третім особам, однак клопотання та матеріали кримінального провадження не містять відомостей про перелік майна належного ОСОБА_4 та третім особам та його вартість, що позбавляє суд встановити, що вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову є співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що суд позбавлений можливості визначити співмірність між розміром шкоди, зазначеним в цивільному позові вартості майна на яке цивільний позивач просить накласти арешт, та встановити співрозмірність обмеження права власності розміру заявленого цивільного позову, суд дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_6 про накладення арешту до задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 61, 128, 170-173 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_6 про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий О.І.Кончина