ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
Справа № 991/1571/21
Провадження № 1-кс/991/1602/21
У Х В А Л А
01 квітня 2021 рокумісто Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявниці ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

в с т а н о в и в :

04.03.2021 до Вищого антикорупційного суду надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України (далі НАБУ), яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР).
Відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 04.03.2021 для розгляду вищевказаної скарги визначено слідчого суддю ОСОБА_1 , справі присвоєно номер 991/1571/21, провадження № 1 - кс/991/1602/21 (а.с. 12).
Крім того, 10.03.2021 до Вищого антикорупційного суду надійшла аналогічна скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи НАБУ, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 10.03.2021 для розгляду вищевказаної скарги визначено слідчого суддю ОСОБА_4 , справі присвоєно номер - № 991/1707/21, провадження № 1 ? кс/991/1743/21.

Ухвалою слідчого судді від 31.03.2021 матеріали кримінального провадження за скаргою ОСОБА_3 від 04.03.2021 на бездіяльність уповноваженої особи НАБУ, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (справа № 991/1602/21, провадження № 1 ? кс/991/1571/21) та матеріали кримінального провадження за скаргою ОСОБА_3 від 11.03.2021 на бездіяльність уповноваженої особи НАБУ (справа № 991/1707/21, провадження № 1 ? кс/991/1743/21) об`єднані в одне провадження (а.с. 52).

Зі змісту вказаних скарг, які є тотожними за змістом, вбачається, що 01.03.2021 ОСОБА_3 на особистому прийомі в НАБУ подала заяву вх. № Г 2656 про вчинення суддею Шевченківського районного суду міста Києва кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 256 КК України. Заявниця стверджує, що станом на 04.03.2021 та 10.03.2021, тобто на день подання скарг до слідчого судді відомості до ЄРДР про кримінальні правопорушення за її заявою не внесені та досудове розслідування не розпочато.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала подані нею скарги та просила слідчого суддю задовольнити їх в повному обсязі. Підтвердила, що 04.03.2021 та 10.03.2021 звернулася до Вищого антикорупційного суду із тотожними за своїм змістом скаргами.
Представник НАБУ у судове засідання не з`явився, проте 09.03.2021 направив до суду письмові пояснення, в яких прохав у задоволенні скарг відмовити та провести судовий розгляд у відсутність уповноваженої особи НАБУ (а.с. 18). Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого або прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Відповідно до письмових пояснень представника НАБУ вх. № ЕП - 2388/21 - Вх від 09.03.2021, до НАБУ надійшла заява ОСОБА_3 від 01.03.2021 (вх. № Г 2656 від 01.03.2021) з приводу можливих протиправних дій судді Шевченківського районного суду міста Києва за обставин, наведених у заяві. Представник НАБУ зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України та п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, реєстрації в ЄРДР підлягають не будь - які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні та обґрунтовані відомості про кримінальне правопорушення. Втім, у заяві ОСОБА_3 не наведено достатніх об`єктивних даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального корупційного правопорушення, здійснення досудового розслідування якого віднесено до підслідності детективів НАБУ.
Крім цього, представник НАБУ зазначив, що в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» та відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.
Отже, за твердженням представника НАБУ, можливе порушення суддею норм матеріального або процесуального права як результат суддівської помилки не може кваліфікуватися як кримінальне правопорушення та як підстава для притягнення судді до відповідальності. Адже відповідні порушення (у разі їх наявності) усуваються за наслідками перегляду судового рішення вищестоящими судовими інстанціями в апеляційному та касаційному порядку. Однак, ОСОБА_3 , звернувшись до НАБУ із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, намагається оскаржити судові рішення поза передбаченим процесуальним законом порядком, що може мати наслідком втручання у діяльність судді.
Крім того, представник НАБУ звертає увагу на те, що ОСОБА_3 у заяві від 01.03.2021 не наведено додаткових об`єктивних даних та конкретних фактів, що можуть свідчити про вчинення кримінальних корупційних правопорушень, здійснення досудового розслідування яких віднесено до підслідності детективів НАБУ, з урахуванням ч. 5 ст. 216 КПК України. Для розгляду інших порушених питань, які не віднесені до компетенції НАБУ, вищевказану заяву листом № 11 225/7005 від 04.03.2021 було скеровано для розгляду в межах компетенції до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, про що заявницю було повідомлено та надано відповідне роз`яснення листом з аналогічними реквізитами.
Таким чином, на думку представника НАБУ, бездіяльність з боку службових осіб НАБУ, що може бути оскаржена до слідчого судді в порядку, передбаченому ст. 303 КПК України, відсутня, а тому він просить у задоволенні скарг відмовити повністю.
Заслухавши пояснення заявниці, дослідивши матеріали справи, вважаю, що скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Так, п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено можливість оскарження бездіяльності слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора № 298 від 30.06.2020, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Як вбачається з матеріалів скарг ОСОБА_3 , доводи заявниці про вчинення суддею Шевченківського районного суду міста Києва кримінальних правопорушень, ґрунтуються виключно на її незадоволенні судовим рішенням прийнятим згаданим суддею під час розгляду цивільної справи № 761/43915/19. Разом з тим, вважаю, що факт незгоди із судовим рішенням не свідчить про його неправосудність та вчинення суддею кримінальних злочинів.
У справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч. ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 01.12.2004 № 19 рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Незалежність і недоторканність суддів є невід`ємною ознакою правової держави та однією з фундаментальних засад демократичного суспільства. Як наголошується в Рекомендації № R (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо незалежності, ефективності та ролі суддів, незалежність судів є передумовою верховенства права та основоположною гарантією справедливого суду.
Крім цього, згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в п. 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 у справі № 21-319во07 зазначив: «Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися, за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».
З наведених вище правових норм можна зробити висновок, що висловлення незгоди із прийнятим суддею процесуальним рішенням в конкретній справі шляхом подання заяви про кримінальне правопорушення може вказувати на наявність ознак протиправного втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність суддів, визначених статтями 126 та 129 Конституції України.
При розгляді питання, що стосується невнесення відомостей в ЄРДР, яке стосується судді, необхідно також враховувати Висновок Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства від 01.07.2013.
Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що для забезпечення незалежності суддів, при отриманні заяви про вчинений суддею злочин, яке пов`язане зі здійсненням ним судочинства, уповноважений орган повинен внести до ЄРДР та розпочати розслідування тільки таку заяву або повідомлення, які мають ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші. Такий обов`язок слідчого і прокурора визначено ч. 1 ст. 2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив: «...якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин».
Разом із цим, необхідно звернути увагу, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
В заяві ОСОБА_3 від 01.03.2021 не зазначені обставини, які б могли свідчити про вчинення суддею Шевченківського районного суду міста Києва кримінальних правопорушень. Твердження заявниці фактично зводяться до незгоди із прийнятим суддею процесуальним рішенням, що є підставою для оскарження судового рішення та притягнення судді до дисциплінарної, а не кримінальної відповідальності.
З наведеного доходжу висновку, що підстави для задоволення скарг відсутні.
Водночас вважаю за необхідне звернути увагу на наступне.
З матеріалів, доданих до скарги, вбачається, що ОСОБА_3 звернулася із ідентичними заявою про вчинення кримінального правопорушення суддею Шевченківського районного суду міста Києва, окрім НАБУ, до Державного бюро розслідувань та Офісу Генерального прокурора (а.с. 2). З її пояснень вбачається, що, на її переконання, здійснення досудового розслідування стосовно судді віднесено до підслідності саме НАБУ. Проте, вона додатково звернулася до Державного бюро розслідувань та Офісу Генерального прокурора і на даний час оскаржує у Шевченківському та Печерському районних судах міста Києва бездіяльність цих органів, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. З якою метою вона зверталася із заявами про вчинення кримінального правопорушення до Державного бюро розслідувань та Офісу Генерального прокурора, розуміючи, що відповідне діяння підслідне НАБУ, ОСОБА_3 в суді пояснити не змогла.
Окрім того, як вже зазначалося вище, 04.03.2021 та 10.03.2021 ОСОБА_3 звернулася до Вищого антикорупційного суду із тотожними за своїм змістом скаргами, розгляд яких у подальшому було об`єднано у цьому провадженні. Як ОСОБА_3 пояснила в суді, вона свідомо звернулася з повторною скаргою (від 10.03.2021), так як хотіла, щоб обидві розглядалися різними слідчими суддями з тим, щоб у подальшому порівняти відповідні судові рішення. З якою метою вчинялися зазначені дії ОСОБА_3 пояснити не змогла.
Аналізуючи наведене вище, доходжу до висновку, що скарга на бездіяльність уповноваженої особи НАБУ від 10.03.2021 подавалася ОСОБА_3 з метою, що відмінна від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на викладене, враховуючи, що будь - які «розумні підстави» для зазначеної процесуальної поведінки відсутні, вважаю, що в діях ОСОБА_3 містяться ознаки зловживання правом на подання скарги до суду. На даний час кримінальне процесуальне законодавство не передбачає санкцій за поведінку такого роду, тому слідчому судді залишається лише звертати на це увагу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарг ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відмовити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1