Справа № 357/830/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.03.2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальне провадження № №0002105, внесене до ЄРДР 28.07.2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Іллічівське, Першотравневого району, Донецької області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, не заміжньої, маючої на утриманні малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючої по АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимої:
- 18.05.2013 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.;
- 09.04.2014 року вироком Зарічного районного суду м. Суми за ч. 2 ст. 185 КК України , із застосування ст. 71 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненої від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та штрафом в розмірі 850 грн., який ухвалено виконувати самостійно;
- 30.09.2016 року вироком Середино-Будського районного суду Сумської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Апеляційного суду Сумської області від 16 грудня 2014 року, остаточно визначено покарання від 3 роки 6 місяців позбавлення волі та штраф в розмірі 850 грн., які ухвалено виконувати самостійно.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 6 грудня 2017 року, на підставі ст. 3 ЗУ «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_3 звільнено від невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на невідбуту частину покарання 2 роки 6 місяців 18 днів.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України,
сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_4 ,
потерпіла ОСОБА_5 ,
обвинувачена ОСОБА_3

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 з 26.07.2019 року проходила стажування на посаду продавця до кіоску № НОМЕР_1 поруч з будинком АДРЕСА_3 , що належить ФОП « ОСОБА_5 ».
В подальшому 28.07.2019 року о 00 год. 35 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи на робочому місці, залишившись одна в кіоску № НОМЕР_1 поруч з будинком АДРЕСА_3 , побачивши відчинену картонну коробку з грошовими коштами, яка знаходилась на дерев`яній поличці, де в цей час у ОСОБА_3 виник умисел на крадіжку вказаних коштів.
Реалізуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 діючи умисно, повторно, таємно від оточуючих, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, викрала грошові кошти в сумі 11235 гривень, що належать ОСОБА_5 .
Після цього ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зникла, а викраденими грошовими коштами розпорядилася на власний розсуд.
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, визнала повністю, щиро розкаялася. Пояснила, що проходила стажування на посаду продавця в кіоску № НОМЕР_1 поруч з будинком АДРЕСА_3 , що належить ФОП « ОСОБА_5 ». Коли вийшла інший продавець, яка її стажувала, вона побачила коробку з грошима і вирішила їх забрати. Після чого вона взяла грошові кошти в сумі 11235 гривень та пішла з кіоску. Гроші витратила на власні потреби. У вчиненому кається, цивільний позов визнає в повному обсязі готова відшкодовувати викрадене. Просила вибачення у потерпілої, що так сталося.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою всіх учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового провадження розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 2 ст. 185 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.
Суд встановив, що своїми умисними діями, які виразились в таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.
При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченій, суд враховує суспільну небезпеку і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення проти власності, дані про особу ОСОБА_3 , яка у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, офіційно не працює, суспільно корисною працею не займається, раніше неодноразово судима, в тому числі і за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, маючи незняту та непогашену судимість, та невиконаний вирок, яким її засудженого до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн., на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила, знову вчинила умисний корисливий злочини проти власності. Також, судом враховується наявність на утриманні малолітньої дитини, яка має незадовільний стан здоров`я.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої є рецидив злочинів.
Враховуючи конкретні обставини справи, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого умисного кримінального правопорушення проти власності, дані про особу обвинуваченої, конкретні обставини справи, думку потерпілої, висловлену в судових дебатах, якій не відшкодована шкода і яка вважає ОСОБА_3 суспільно небезпечною, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення нею нових злочинів, можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому їй слід призначити покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.
Призначення іншого виду покарання, на думку суду, не буде відповідати характеру вчиненого злочину, його суспільній небезпеці, та особі ОСОБА_3 , не буде належним чином сприяти виправленню обвинуваченої та запобіганню вчинення нею інших правопорушень.
Також, при цьому судом враховано, що до ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 КК України, не можуть бути застосовані інші види покарань, передбачені санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, такі як арешт та обмеження волі.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, суд не вбачає, оскільки звільнення від відбування покарання у даному конкретному випадку, не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
На думку суду, призначене покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією статті обвинувачення, буде необхідним і достатнім для виправлення засудженої ОСОБА_3 та попередження вчинення нових злочинів, воно буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого правопорушення і особою винної та не буде становити особистий надмірний тягар для особи.

Також, призначаючи покарання ОСОБА_3 , необхідно врахувати вирок Середино-Будського районного суду Сумської області від 30.09.2016 року, яким її засуджено, крім іншого, до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. і ухвалено в цій частині вирок виконувати самостійно та штраф не сплачено. Відповідно до ст. 71 КК України остаточне покарання слід призначити за сукупністю вироків, а відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, вирок в частині штрафу виконувати самостійно.
Вирішуючи питання цивільного позову ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 , матеріальної шкоди, суд дійшов наступного висновку.
Виходячи зі змісту ст. 128 КПК України потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.
Відповідно до 1166 ЦК України, якою встановлюються загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачають відшкодування за неї за наявності вини особи, яка заподіяла шкоду.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Суд вважає доведеними позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі, збитків, які встановленні в судовому засіданні. Так, суд вважає доведеними і обґрунтованими вимоги потерпілої в частині обґрунтування розміру матеріальної шкоди на суму 11235 гривні 00 копійок, оскільки така сума матеріальної шкоди доведена в судовому засіданні та не заперечується обвинуваченою.
При вирішенні цивільного позову суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 р.) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви, - з іншого.
Таким чином, із урахуванням принципу диспозитивності кримінального судочинства цивільний позов підлягає задоволенню.
Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченої немає, з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.
Речові докази у справі відсутні.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити їй покарання 1 рік позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання приєднати невідбуте покарання за вироком Середино-Будського районного суду Сумської області від 30.09.2016 року та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання 1 рік позбавлення волі та штраф в розмірі 850 грн, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України - виконувати самостійно.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту затримання, після вступу вироку в законну силу.
Цивільний позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 11235 (одинадцять тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 00 коп.
Речові докази у справі відсутні.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_1