Дата документу 13.05.2021 Справа № 336/4244/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4244/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1010/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 квітня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чоршанбе Шахрисавзького району, Кашкадар`їнської області Респбліки Узбекистан, громадянина України, який має середню освіту, не працює, неодружений, раніше судимого;
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.15-ч.2 ст.194, ч.2 ст.194 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 квітня 2021 року, якою строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжений на 60 днів, тобто до 18 червня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що посилання суду першої інстанції на його судимість є порушенням вимог ст.88 КПК України.

Крім того, зазначення судом першої інстанції про вчинення ним декількох епізодів суперечить ст.17 КПК України.

Апелянт стверджує, що ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, не існує, оскільки наявність страху у потерпілих є лише припущенням.

Крім того, судом першої інстанції належним чином не перевірене твердження ОСОБА_9 про надходження на її телефон від нього погрозливих смс-повідомлень.

Також, апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції відносно нього порушено положення вимог ст.10 КПК України.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15-ч.2 ст.194, ч.2 ст.194, ч.1 ст.190 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання, яке підтримали потерпілі, про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до двох місяців, мотивоване наявністю ризиків ухилення обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків і потерпілих в кримінальному провадженні, продовження вчинення інших кримінальних правопорушень.
Обвинувачений і захисник в обґрунтування заперечень зазначають, що ризики, на які посилається прокурор, відсутні, а кримінальним процесуальним законодавством на сторону обвинувачення покладено обов`язок не декларування тих чи інших ризиків, а їх доведення. На думку сторони захисту, більш м`який запобіжний захід здатен забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Заслухавши:
доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити;
прокурора, яка заперечувала проти доводів та вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 ,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.15-ч.2 ст.194, ч.2 ст.194 КК України, які є кримінальним проступком та тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження. У обвинуваченого ОСОБА_6 відсутнє зареєстроване місце проживання, офіційне місце роботи, міцні соціальні зв`язки. ОСОБА_6 раніше судимий, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, вчиненому відносно однієї і тієї ж сім`ї ОСОБА_10 .
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Доводи апелянта про те, що посилання суду першої інстанції на його судимість є порушенням вимог ст.88 КПК України, є помилковими, оскільки в цьому випадку суд послався на наявність у обвинуваченого судимості за особливо тяжкий злочин на обґрунтування свого висновку про існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а не на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

З приводу доводів апелянта про те, що вказівка судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про вчинення ним декількох епізодів правопорушення, є порушенням принципу презумпції невинуватості, колегія суддів звертає увагу на таке.
В оскаржуваній ухвалі суд не робив висновку щодо доведеності вини ОСОБА_6 у інкримінованих йому правопорушеннях, а вказав на кількість епізодів правопорушень проти чужої власності, які йому інкримінують.
Відповідно, таке формулювання, на думку колегії суддів, не свідчить про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали і не є підставою для її скасування.
Також, з огляду на фактичні обставини та відомості про особу обвинуваченого, не є підставо для скасування вказаного судового рішення те, що суд врахував окрім іншого позицію потерпілої у цьому провадженні, яка у судовому засіданні заявила про надходження до неї погроз з боку обвинуваченого.

Порушення з боку суду першої інстанції такої засади кримінального провадження як рівність перед законом та судом не вбачається.

Як свідчать надані апеляційному суду матеріали провадження, суд першої інстанції створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.
Разом з тим, щодо визначення судом першої інстанції строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до вимог ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, 15 квітня 2021 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, який обчислюється з дня закінчення строку дії попередньої ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 12 лютого 2021 року, а саме з 18 квітня 2021 року.
Тобто, фактично 15 квітня 2021 року продовжено тримання під вартою обвинуваченого на строк, який перевищує 60 днів, а саме: до 18 червня 2021 року.
У такий спосіб фактично нівелюються положення ч.3 ст.331 КПК України, якою законодавець, ураховуючи один із принципів судочинства - забезпечення права на свободу та особисту недоторканість (ст.29 Конституції України, п.5 ч.1 ст.7, ст.12 КПК України), а також положення ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, поставив перед судом завдання: через певні проміжки часу, визначені законом, контролювати обґрунтованість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та з`ясовувати доцільність збереження такого запобіжного заходу.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити прийняте рішення на підставі ст.ст.407-408 КПК України і визначити, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений до 13 червня 2021 року.
В подальшому питання щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого має вирішуватися в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 квітня 2021 року, якою строк дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжений строком на 60 днів, тобто до 18 червня 2021 року включно, змінити.
Визначити, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений до 13 червня 2021 року.
У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4