Справа № 397/875/20
В И Р О К
Іменем України

10.08.2021 смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене доЄдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000232 від 28.05.2020 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Обознівка Кіровоградського району Кіровоградської області, українки, громадянки України, з середньою освітою, не працюючої, не заміжньої, яка має на утриманні малолітнього сина, раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 355 Кримінального кодексу України(далі - КК України),
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
У С Т А Н О В И В:
У період з 05.11.2018 по 30.05.2019 та з 01.07.2019 по 31.01.2020 ОСОБА_4 працювала продавцем магазину продуктів, належного ПП «Кириченко», що в с. Івангород Олександрівського району Кіровоградської області.

У період з 01.03.2019 по 24.02.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в усному порядку укладено договір позики, щодо придбання продуктів харчування з послідуючим поверненням грошових коштів в загальній сумі 10 000 грн., які остання повинна була повернути відповідно до письмових розписок від 11.06.2019, 03.07.2019 та 24.02.2020.
З метою виконання цивільно правових зобов`язань ОСОБА_6 , ОСОБА_4 почала вимагати від останньої повернення боргу. З даного приводу ОСОБА_6 неодноразово зверталась до Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградської області з письмовими заявами.
У березні 2020 року (точної дати та часу під час судового слідства не встановлено) ОСОБА_6 виїхала на тимчасове проживання до смт. Олександрівка Олександрівського району Кіровоградської області при цьому з ОСОБА_4 боргові зобов`язання не виконала.
28.05.2020 ОСОБА_4 перебувала у своєму будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 28.05.2020 близько о 10:00 год. ОСОБА_4 дізналась від свого малолітнього сина про те, що ОСОБА_6 повернулась до свого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

28.05.2020 близько 10:10 год. ОСОБА_4 прийшла за місцем проживання ОСОБА_6 , яка проживає по АДРЕСА_1 , де реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на примушування потерпілого до виконання цивільно-правових зобов`язань, висловила вимогу повернення боргу та застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, нанесла ОСОБА_6 два удари долонею правої руки в область голови та відповідно до висновку судово медичної експертизи № 40 від 29.05.2020 тілесних ушкоджень у останньої не встановлено.
Після чого, ОСОБА_4 з метою змушування ОСОБА_6 виконати боргові зобов`язання, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій та усвідомлюючи їх наслідок, маючи фізичну перевагу забрала доньку останньої малолітню ОСОБА_8 , яку утримувала за місцем свого проживання, тобто за адресою: АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 28.02.2020 о 14:35 год. малолітня ОСОБА_8 була вилучена працівниками Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області.

Крім того, 28.05.2020 близько о 10:10 год. ОСОБА_4 перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , реалізовуючи свій злочинний намір, з метою примушування останньої до сплати грошового боргу, користуючись своєю фізичною перевагою, подавляючи волю останньої, нанесла два удари правою рукою у ліву частину голови ОСОБА_6 та відповідно до висновку судово медичної експертизи № 40 від 29.05.2020 тілесних ушкоджень у останньої не встановлено.
У цей час ОСОБА_4 помітила малолітню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В той момент у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на викрадення малолітньої дитини з ціллю залякування ОСОБА_6 та спонукання її до виконання цивільно правових обов`язків.

Маючи на меті примусити потерпілу ОСОБА_6 повернути борг у вигляді грошових коштів у сумі 10 000 грн. ОСОБА_4 взяла на руки малолітню ОСОБА_8 та не зважаючи на умовляння ОСОБА_6 залишити дитину, діючи умисно та цілеспрямовано, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, усвідомлюючи наслідки та бажаючи їх настання вийшла з будинку та попрямувала до місця свого проживання, по АДРЕСА_1 тим самим скоїла викрадення малолітньої дитини.

28.05.2020 у період часу з 10:40 год. до 14:35 год. ОСОБА_4 , розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій та усвідомлюючи їх наслідок, маючи фізичну перевагу над малолітньою ОСОБА_8 незаконно утримувала у своєму будинку АДРЕСА_1 у супереч волі останньої, де малолітня ОСОБА_8 і була вилучена працівниками Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 вину не визнала, надала показання, згідно яких, вона перебувала у дружніх відносинах з ОСОБА_6 , допомагала їй. Вона працювала у магазині у ОСОБА_9 . ОСОБА_10 приходила до неї у магазин та просила продукти в борг. Оскільки ОСОБА_10 вже мала борг у власниці магазину, остання не давала їй в борг. Вона особисто завела окремо блокнот та записувала в борг ОСОБА_11 . Власниця крамниці заборонила давати в борг ОСОБА_11 . Потерпіла була вагітною та казала, що після народження дитини з нею розрахується. Це продовжувалося близько 8-9 місяців. Згодом ОСОБА_12 почала уникати її, обманювати, кошти не повертала. Вона позичила кошти у свого колишнього чоловіка ОСОБА_13 та віддала їх у магазин за ОСОБА_11 . Сума боргу складала 22 000 грн. Вона особисто в касу магазину клала по 4 000 грн. протягом тижня, оскільки внести всю суму відразу не могла. ОСОБА_13 надав їй 18 000 грн. Згодом ОСОБА_12 частинами повертала кошти. Неодноразово мала розмову з ОСОБА_12 щодо повернення коштів, вона обіцяла повернути їх, проте переховувалася від неї. Протягом 1,5 місяці ОСОБА_12 не було. А потім її син побачив, що ОСОБА_12 повернулася додому та прибіг до неї і повідомив зазначене. Це було 28.05.2020. Вона пішла до ОСОБА_12 , де мала розмову з останньою під час якої штовхнула ОСОБА_12 в область обличчя, оскільки її обурив той факт, що після смерті дитини ОСОБА_12 , остання влаштовувала вдома святкування. Дитина була в іншій кімнаті. Оскільки вона часто гляділа дитину, остання сама підійшла до неї та вона взяла її на руки і запитала у ОСОБА_12 коли вона поверне їй кошти. Та пообіцяла поїхати зняти кошти та повернути. Дитина лягла їй на плече, вона її обняла і запитала у ОСОБА_12 чи можна щоб дитина побуде у неї поки та привезе кошти. Дощенко промовчала. Вона запитала у ОСОБА_12 через скільки часу та буде, на що остання повідомила, що близько години. Вона з дитиною пішла додому. Якби ОСОБА_12 була проти, то остання б не дала дитину. Через 2-3 години вона почула гавкіт собак, вийшовши на двір, побачила біля двору машини з працівниками поліції. Працівники поліції повідомили їй про те, що на неї була написана заява про викрадення дитини та запитали чи дитина в неї та чи може вона її винести. Вона повідомила, що дитина в неї та винесла дитину. ОСОБА_12 сиділа в машині працівників поліції, вона віддала дитину. Коли вони з працівниками поліції приїхали у відділення поліції та вони чекали в актовому залі, то дитина тягла до неї руки, але ОСОБА_12 не давала.

Пояснила, що ОСОБА_12 частково повертала кошти.

Інвентаризацію в магазині проводили двічі, вдруге за її відсутності. Власниця приходила до неї та повідомила що вона звільнена та без неї проводили інвентаризацію в магазині. Власниця з незадоволенням їй висловлювалася щодо заборгованості ОСОБА_12 .

Вона неодноразово з ОСОБА_12 розмовляла про повернення боргу, на що остання викликала поліцію, з приводу того, що вона їй погрожує. Однак, вона з нею лише розмовляла, але не погрожувала. ОСОБА_12 викликала працівників поліції, оскільки не бажала повертати борг. Вона грубо розмовляла з чоловіком ОСОБА_12 , захищаючи останню.

Угоди про надання коштів чи продуктів в борг з потерпілою не укладала. Потерпіла не висловлювала в голос незгоди з тим, щоб дитина була з нею поки потерпіла привезе кошти.

Заборгованість у ОСОБА_12 виникла протягом 8-9 місяців. Вона брала у ОСОБА_12 розписки: першу на 22 000 грн., іншу на 11 000 грн. (за перерахунком боргу). Вона казала ОСОБА_12 , що звернеться до суду з позовом про повернення коштів, щоб налякати останню. ОСОБА_12 потроху віддавала борг.

Заперечила те, що ОСОБА_12 просила її не забирати дитину.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченою ОСОБА_4 , винуватість обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, які поставлені їй у провину, підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка вказала, що вони збули знайомі з обвинуваченою та перебували в нормальних відносинах, приходили одна до одної додому. ОСОБА_4 працювала продавцем в магазині харчових продуктів, в якому вона з 2019 року брала продукти харчування в борг з відсотками, оскільки мала скрутне матеріальне становище. ОСОБА_4 вела журнал заборгованостей, а вона писала розписки, в яких зобов`язувалась повернути кошти. Кожного місяця віддавала частину свого боргу ОСОБА_4 . Влітку 2020 року до її домоволодіння, в якому в цей час вона перебувала зі своєю дитиною та знайомим, прийшла ОСОБА_4 , та почала вимагати 4000 грн повернути до вечора, з боргу загальної суми 10000 грн. Оскільки коштів у неї не було, ОСОБА_4 вдарила її 2 рази, забрала її дитину та сказала, що дитину поверне, коли вона сплатить частину боргу. Оскільки коштів вона не змогла знайти, вона зателефонувала в поліцію. При цьому вказала, що дозволу ОСОБА_4 на те, щоб вона забрала її дитину не надавала, а навпаки просила залишити дочку, однак обвинувачена на це не відреагувала та пішла з її дочкою;

- показаннями свідка ОСОБА_9 , які вона надала у судовому засіданні та вказала, щовона як власник магазину, в якому працювала ОСОБА_4 , дозволяла давати продукти харчування в борг, записуючи у блокнот, не беручи додатково відсотки, чим користувалася ОСОБА_6 . Влітку 2019 у ОСОБА_6 накопичилась загальна сума боргу у розмірі 4000 грн., які остання не віддала і на даний час. У зв`язку з чим вона заборонила давати в борг продукти ОСОБА_6 . Крім того, вона зазначила, що близько 22-23:00 год. ОСОБА_6 зателефонувала до неї і повідомила, що ОСОБА_4 вимагає гроші, забрала дитину, яку обіцяє повернути зі сплатою боргу;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , які він надав у судовому засіданні та вказав,що він проживає неподалік від будинку, де мешкає ОСОБА_6 разом з донькою. З обвинуваченою ОСОБА_4 перебуває в дружніх відносинах. Навесні 2020 року, точної дати і часу не пям`ятає, він був присутній під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_6 , обвинуваченої Оцел та ОСОБА_15 . В ході проведення слідчого експерименту йому стало відомо, що ОСОБА_6 вчасно не повернула ОСОБА_4 грошові кошти, які взяла в борг у останньої. З цього приводу між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 неодноразово виникали конфліктні ситуації. Оскільки, як йому стало відомо зі слів обвинуваченої ОСОБА_4 , донька потерпілої ОСОБА_6 раніше неодноразово залишалась вдома у ОСОБА_4 , під час сварки остання забрала доньку ОСОБА_6 . Після цього повідомила ОСОБА_6 , що віддасть доньку лише після того, як вона поверне надані їй в борг кошти, та вдарила її рукою в обличчя;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , які він надав у судовому засіданні, згідно з якими, близько опівдня ОСОБА_6 попросила його підвезти її з смт. Олександрівка в с. Івангород Кропивницького району Кіровоградської області. По приїзду ОСОБА_6 запросила ОСОБА_16 до будинку на каву, де в цей час перебувала дитина ОСОБА_6 . В цей час до хати зайшла ОСОБА_4 та почала вимагати, щоб до вечора ОСОБА_6 сплатила кошти, а також почала бити кулаком ОСОБА_6 і взяла дитину на руки. Після чого ОСОБА_6 повернулась до ОСОБА_16 без дитини. ОСОБА_6 запевнила, що борг віддала, але ОСОБА_4 вимагає відсотки. Після чого ОСОБА_16 та ОСОБА_6 сіли в авто та поїхали в смт. Олександрівка, де він її висадив;

- рапортом від 28.05.2020, згідно з яким 28.05.2020 о 14:13 год. до чергової частини Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що о 14:11 год. за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 повідомила, що дві години тому її сусідка ОСОБА_4 забрала її дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого повідомила, що поверне останню, якщо ОСОБА_4 поверне їй кошти в розмірі 4000 грн. На час звернення ОСОБА_4 разом із дитиною знаходяться по АДРЕСА_1 . Крім того повідомила, що остання її вдарила (т. 1 а.с. 163-165);

- заявою ОСОБА_6 від 28.05.2020, відповідно до якої остання просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , яка 28.05.2020 близько 10:40 год. забрала з її будинку по АДРЕСА_1 її малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до себе додому та вимагала з неї 4000 грн. (т.1 а.с. 166);

- розпискою ОСОБА_6 від 28.05.2020 відповідно до якої остання отримала від працівників поліції ОСОБА_8 та зобов`язалась доглядати за нею (т.1 а.с. 174);

- свідоцтвом про народження ОСОБА_8 , матір`ю якої є ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 175);

- висновками експертів № 40 та № 41 від 29.05.2020, відповідно до яких, під час проведення судово-медичної експертизи у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 яких-небудь тілесних ушкоджень не виявлено (т. 1 а.с. 176, 177);

- протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 05.06.2020, відповідно якого, під час якого потерпіла ОСОБА_6 показала за яких обставин ОСОБА_4 прийшовши до її будинку викрала малолітню ОСОБА_8 та вказала на механізм спричинення їй тілесних ушкоджень (т. 1 а.с. 178-182);

- протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 05.06.2020, згідно з яким свідок ОСОБА_16 показав, за яких обставин ОСОБА_4 викрала малолітню ОСОБА_8 та нанесла тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 183-187);

- розпискою ОСОБА_6 від 24.02.2020, відповідно до якої, остання зобов`язалась віддати борг у розмірі 12830 грн. протягом двох місяців, тобто до 31.04.2020 (т. 1 а.с. 188, 242);

- розпискою ОСОБА_6 від 11.06.2019, згідно з якою, остання зобов`язується віддати борг у розмірі 22000 грн. до 12.06.2019 з розрахунками (т. 1 ст. а.с. 189);

- розпискою ОСОБА_6 від 03.07.2019, відповідно до якої, її повідомлено про те, що ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 . Крім того, зобов`язується віддати частину коштів у розмірі 4000 грн. (т. 1 а.с. 190, 241);

- копією з трудової книжки ОСОБА_4 , відповідно до якої, остання в період з 01.07.2019 по 31.01.2020 працювала продавцем в магазині продукти ФОП « ОСОБА_9 » (т. 1 а.с. 191);

- довідкою про склад сім`ї від 27.07.2020, виданою виконавчим комітетом Івангородської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області про те, що ОСОБА_6 проживає без реєстрації за адресою: с. Іваногород Кропивницького району Кіровоградської області разом з дочкою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та співмешканцем ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 193);

- протоколом огляду місця події з фототаблицями від 15.07.2020, відповідно до якого під час огляду домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 надала розписки ОСОБА_6 про її заборгованості (т. 1 а.с. 194-199);

- висновком експерта № 171 від 22.07.2020, згідно з яким, рукописні записи, які містяться в розписках ОСОБА_6 від 24.02.2020 та від 03.07.2019 виконані ОСОБА_6 , підписи, що містяться в розписках також належать ОСОБА_6 (т. 1 а.с.229-239);

- рапортом від 18.02.2020, відповідно до якого 18.02.2020 об 11:28 год. до чергової частини Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області надійшло повідомлення ОСОБА_6 про те, що 17.02.2020 о 16:00 год. по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 погрожувала їй словесно фізичною розправою та вимагала повернути борг за продукти харчування у розмірі 2000 грн. (т. 2 а.с. 1);

- заявою ОСОБА_6 від 18.02.2020, відповідно до якої, остання просить прийняти міри до ОСОБА_4 за примушування до повернення боргу у розмірі 2000 грн. (т. 2 а.с. 2);

- заявою ОСОБА_6 від 08.04.2020, згідно з якою остання просить притягнути до відповідальності ОСОБА_4 за погрози та вимагання повернення боргу у розмірі 1700 грн (т. 2 а.с. 14).

Разом з цим, у судовому засіданні досліджені й інші письмові докази, а саме витяги з ЄРДР від 28.05.2020 (т. 1 а.с. 161-162), які хоча і не доводять та не спростовують винуватість обвинуваченої, однак підтверджують правомірність проведених слідчих дій та допустимість зібраних у даному кримінальному провадженні доказів.

Також, на підтвердження винуватості обвинуваченої, стороною обвинувачення надано протокол огляду місця події з фототаблицями від 28.05.2020, згідно з яким під час огляду домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено ОСОБА_4 , яка тримала на руках малолітню ОСОБА_8 (т.1 а.с. 168-173).

Захисник адвокат ОСОБА_7 під час судового розгляду клопотав про визнання протоколу огляду місця події від 28.05.2020 недопустимим доказом, так як він оформлений з порушенням вимог кримінально-процесуального закону і не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки допитані в судовому засіданні поняті пояснили, що при вказаній слідчій дії дитина не вилучалась в їх присутності, а слідчий показав їм фото обвинуваченої з дитиною на руках та поясняв, що вказану дитину було вилучено в ОСОБА_4 і повернуто її матері потерпілій ОСОБА_6 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_18 надав показання, відповідно до яких, його було запрошено працівниками поліції бути понятим під час проведення процесуальної дії. Він приїхав до помешкання ОСОБА_4 , біля будинку якої нічого незвичного не відбувалося, слідчий показав йому фото дитини на телефоні, складав документ, який пізніше йому зачитав. Крім того зазначив, що дитина в його присутності не вилучалась.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні надав показання, відповідно до яких, співробітники поліції запропонували йому бути понятим, на що той погодився. Разом вони приїхали до подвір`я ОСОБА_4 , слідчий показав фото дитини на телефоні, складав документи, які ОСОБА_19 прочитав та власноруч поставив підпис. Дитину ОСОБА_19 не бачив. При ньому працівники поліції дитину не вилучали.

За статтею 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

За змістом ч. 7 ст. 223 КПК України, обшук або огляд житла чи іншого володіння особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.

Згідно із правовим висновком Верховного суду, викладеним у рішенні від 22.11.2018 р. у справі №194/1437/15-к, понятий - це незаінтересована у результатах кримінального провадження особа, запрошена слідчим чи прокурором для посвідчення факту провадження слідчої дії, її ходу та результатів. Участь понятих є гарантією правильного безпосереднього сприйняття при провадженні слідчих дій обставин та фактів, що мають значення для кримінального провадження, їх належного фіксування у процесуальних документах. Свідчення понятого базуються на обставинах, свідком яких він був.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, у відповідності до ст. 89 КПК України, суд уважає, що клопотання захисника про визнання вказаного протоколу огляду місця події недопустимим доказом, так як він оформлений з порушенням вимог ст. 223 КПК України, підлягає задоволенню. Зокрема, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 повідомили суду, що як поняті вони безпосередньо не приймали участі під час огляду місця події та вилученні дитини, слідчий показав їм фото дитини на телефоні, після чого склав протокол, який вони підписали.

Оскільки поняті не були безпосередньо присутні при проведенні даної слідчої дії, слідчий, здійснюючи документування огляду місця події діяв з порушенням установленого порядку. Отже, дані, що містяться в даному протоколі не можна вважати здобутими в порядку та спосіб, передбаченому КПК України, а тому вказаний доказ судом визнається недопустимим.

Також у судовому засіданні були допитані свідки сторони захисту ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .
Так, відповідно допоказань свідка ОСОБА_20 , які вона надала у судовому засіданні, вона знайома з потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_4 . В ході спілкування з останніми, їй стало відомо, що ОСОБА_6 не повернула ОСОБА_4 надані їй у борг грошові кошти. Оскільки вона іноді приходила до будинку ОСОБА_4 , то бачила, що протягом останніх двох років ОСОБА_6 систематично (4-5 разів на місяць) залишала свою доньку з обвинуваченою ОСОБА_4 . Дитина добре ставилась до ОСОБА_4 та називала її «бабусею». Про обставини конфлікту, який виник у 2020 році, їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні надала показання, згідно з якими, до осені 2020 року проживала неподалік від будинку ОСОБА_4 , а тому їй відомо, що донька ОСОБА_6 перебувала у гарних відносинах з обвинуваченою ОСОБА_4 , неодноразово залишалась у неї вдома та називала її «бабусею». Навесні вона дізналась, що ОСОБА_6 взяла грошові кошти у ОСОБА_4 і не повернула їх останній.

Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні надав показання, згідно з якими, ОСОБА_4 , з якою він перебував у шлюбі, працювала продавцем у магазині і брала в нього в борг грошові кошти у розмірі близько 20000 грн. з метою погашення боргу ОСОБА_6 за придбані товари. Щомісяця він приїжджав до будинку ОСОБА_4 , де з березня 2020 року постійно бачив доньку ОСОБА_6 , яка називала ОСОБА_4 «бабусею».

Разом з тим, показання вищевказаних свідків не мають доказового значення у справі, оскільки вони не є очевидцями події, яка є предметом судового розгляду та надали загальну інформацію, яка характеризує обвинувачену ОСОБА_4 .

Також не мають і доказового значення, так як свідок не є очевидцем події, покази свідка обвинувачення ОСОБА_23 , яка у судовому засіданні вказала, що близько року тому перебувала вдома в ОСОБА_11 . Прийшла ОСОБА_24 та ОСОБА_10 писала їй якусь пояснювальну записку, але змісту її сказати не може. Їй було відомо що між ОСОБА_12 та ОСОБА_25 був конфлікт через кошти. Оцел неодноразово приходила до ОСОБА_12 та набила чоловіка останньої. Оцел вимагала від ОСОБА_12 повернення коштів, на що остання погодилася. Вона приїздила в с. Бірки забирати ОСОБА_12 , оскільки остання переховувалася від ОСОБА_25 . Особисто їй ОСОБА_12 не казала що винна кошти ОСОБА_25 . При ній розписку ОСОБА_12 про повернення коштів не писала. Остаточно вказала, що те що ОСОБА_12 щось писала ОСОБА_25 особисто не бачила, лише було відомо. Про розписки їй відомо зі слів ОСОБА_12 .
Перевіряючи доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченої ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що вони зводяться до особистого тлумачення стороною захисту норм матеріального, процесуального закону та аналізу і переоцінки одиночних непрямих доказів. При цьому вказані учасники провадження оцінюють і тлумачать такі докази на свій лад, вибірково, спотворюючи їх зміст та відособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.
Судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_4 складу інкримінованих їй кримінальних правопорушень, доведеності вини у їх вчиненні та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.
Невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_4 суперечить фактичним обставинам кримінального провадження та спростовується послідовними показами потерпілої, свідків, які безпосередньо в суді підтвердили те, що обвинувачена примушувала потерпілу до виконання цивільно-правових зобов`язань, спонукаючи потерпілу з цього приводу повернути кошти, наносила останній удари по обличчю та забрала дитину у неї, позбавивши її волі. При цьому, потерпіла просила обвинувачену не забирати дитину, на що остання не відреагувала. Також, сама обвинувачена в судовому засіданні підтвердила той факт, що не отримала згоди від потерпілої на те, щоб дитина останньої побула в неї, поки ОСОБА_12 знайде та привезе гроші в рахунок погашення боргу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», застосування погроз чи насильства без такого умислу з метою примусити потерпілого до виконання чи невиконання цивільно-правового зобов`язання належить кваліфікувати за відповідною частиною статті 355 КК. При цьому слід мати на увазі, що відповідальність за цією статтею може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством. Предметом такого зобов`язання можуть бути гроші, майно, послуги, результати творчості тощо.
Вимога виконати (не виконати) зобов`язання, що виникло на підставах, не передбачених чинним законодавством, або неіснуюче зобов`язання, або зобов`язання з невизначеним предметом, а так само використання факту існуючого зобов`язання для заволодіння майном, правом на майно або для вчинення дій майнового характеру, які ним не передбачені, належить кваліфікувати як вимагання.

Не є вимаганням (ст.189 КК) примушування особи до оплати (вимоги оплати) наданих їй за угодою чи домовленістю послуг, наприклад: з перевезення особи чи майна, оплати переданого особі майна чи виконаних на її користь робіт тощо. Такі дії за наявності для того підстав мають кваліфікуватись як примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання.

Таким чином, як випливає із положень кримінального закону при розмежуванні вимагання і примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, у даному випадку, потрібно з`ясувати обставини, які мають суттєве значення для справи, а саме: чи на законних підставах виникло зобов`язання між ОСОБА_4 та потерпілою ОСОБА_6 , які умови воно в себе включало та яку мету переслідувала ОСОБА_4 , висловлюючи вимогу передати їй грошові кошти - незаконно заволодіти чужим майном, яке їй не належить, чи досягти відновлення своїх порушених прав або не допустити їх порушення.
Згідно зі ст. 509 ЦК України, цивільно-правовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього його обов`язку.

Зобов`язання виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України). Підставами їх виникнення закон називає: договір та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Крім того, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства - з актів органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування, рішення суду, настання або ненастання певної події (ч. 2 - 6 ст. 11 ЦК України).

Так, з огляду на вищенаведені докази, у судовому засіданні з достатньою повнотою встановлено, що протягом тривалого часу, обвинувачена ОСОБА_4 , яка працювала продавцем магазину продуктів, належного ПП «Кириченко», та в усному порядку уклала з потерпілою ОСОБА_6 договір позики щодо придбання продуктів харчування з послідуючим поверненням грошових коштів, які остання повинна була повернути відповідно до письмових розписок від 11.06.2019, 03.07.2019 та 24.02.2020. ОСОБА_26 упродовж 2019-2020 років неодноразово здійснювала тиск на ОСОБА_6 з метою примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, вимагаючи повернення боргу та при цьому застосовуючи погрози. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні як сама потерпіла ОСОБА_6 , так і обвинувачена ОСОБА_4 , в ході їх допиту.

При цьому, потерпіла ОСОБА_6 не заперечувала та не оспорювала дійсність даних розписок, а навпаки підтвердила факт їх написання нею, та наявність в неї боргу перед ОСОБА_4 , який вона бажала їй повернути.

Дані показання потерпілої та обвинуваченої повністю узгоджуються з письмовими доказами, дослідженими в ході судового розгляду, а саме: розписками ОСОБА_6 від 11.06.2019, 03.07.2019, 24.02.2020, відповідно до яких, остання зобов`язалась віддати борг ОСОБА_4 та висновком експерта № 171 від 22.07.2020, згідно з яким, рукописні записи, які містяться в розписках ОСОБА_6 від 24.02.2020 та від 03.07.2019 виконані ОСОБА_6 , підписи, що містяться в розписках також належать ОСОБА_6 .

Ці обставини в свою чергу свідчать про те, що обвинувачена мала правомірні очікування на отримання оплати за надані раніше нею продукти харчування, а тому пред`явлена обвинуваченою майнова вимога до потерпілої не була завідомо протиправною та її умисел був направлений не на протиправне заволодіння не належним їй майном.

Також, в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачена неодноразово зверталася до потерпілої з приводу повернення коштів, а 28.05.2020 прийшовши за місцем проживання ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 вчинивши насильницькі дії (нанісши удар в обличчя долонею руки), з вимогою повернення боргу (виконання цивільно-правових зобов`язань) усупереч волі матері, забрала малолітню дитину, тим самим незаконно позбавивши її волі.
При цьому у судовому засіданні обвинувачена фактично визнала, що пішла до потерпілої з єдиною метою, щоб повернути грошові кошти, які їй була винна потерпіла, з якою вона спілкувалася у грубій формі, вимагаючи віддати їй борг, нанісши удар в обличчя долонею руки.

При цьому, суд відкидає доводи обвинуваченої, що удар потерпілій вона нанесла з приводу того, що була обурена її поведінкою після смерті її (потерпілої) дитини, оскільки такі ствердження обвинуваченої не підтверджені жодним доказом в судовому засіданні, а навпаки спростовуються показаннями потерпілої, свідка ОСОБА_16 та сукупністю письмових доказів, які вказують на наявність боргових зобов`язань з боку потерпілої до обвинуваченої, а також агресивну поведінку останньої щодо вимоги повернути кошти, які їй винна потерпіла.

Отже, з огляду на наведені докази, у судовому засіданні з достатньою повнотою встановлено, що вимога ОСОБА_4 була направлена на задоволення законної майнової претензії (отримання боргу), однак, маючи право на пред`явлення вимоги про виконання певного зобов`язання, обвинувачена не вправі добиватися задоволення цієї вимоги насильницьким способом.

При цьому, ретельний аналіз поведінки обвинуваченої до та під час вчинення кримінальних правопорушень свідчить про те, що ОСОБА_4 діяла виключно з прямим умислом, який був направлений на те, щоб змусити потерпілу повернути їй борг.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_4 незаконно позбавила волі та викрала малолітню дитину потерпілої, обмеживши свободу її переміщення, що підтверджено як показами обвинуваченої, яка вказала, що не отримувала згоди потерпілої забрати дитину, так і показами самої потерпілої.

Дії обвинуваченої характеризуються прямим умислом. Зокрема, обвинувачена усвідомлювала, що за законом вона не має права позбавляти волі іншу особу, але не заважаючи на це, вона бажала це зробити. Внаслідок цих діянь, були порушенні конституційні права та свободи потерпілої.
Не приймає до уваги суд й посилання сторони захисту на те, що свідок ОСОБА_16 є зацікавленим в розгляді даного кримінального провадження, оскільки перебуває у близьких відносинах з потерпілою, що остання підтвердила у протоколі допиту її слідчим під час досудового розслідування.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Так, в ході судового розгляду даного кримінального провадження ні потерпіла, ні жоден зі свідків не підтвердив факт зацікавленості свідка ОСОБА_16 в результатах розгляду даного кримінального провадження, зокрема на користь потерпілої. Жодних письмових доказів з цього приводу не надано стороною захисту. При цьому, протокол допиту потерпілої в ході досудового розслідування суду не відкривався сторонами даного кримінального провадження та він в судовому засіданні не досліджувався. При цьому, суд звертає увагу, що навіть, якщо б такий протокол би був досліджений в судовому засіданні, в силу ч. 4 ст. 95 КПК України, він би не мав жодного доказового значення.
Отже, обвинувачення, висунуте ОСОБА_4 відповідно до обвинувального акту, визнається судом доведеним. У зв`язку з цим суд, розглядаючи справу в межах висунутого обвинувачення, кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 146 КК України, як викрадення малолітньої дитини та незаконне позбавлення її волі та за ч. 2 ст. 355 КК України, як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд ураховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжкими злочинами.

Як особа, ОСОБА_4 , характеризується позитивно за місцем свого проживання, компроментуючими матеріалами сільська рада не володіє (т. 2 а.с. 19), не працює, раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності (т. 2 а.с. 23-24), не заміжня, має на утриманні малолітнього сина (т. 2 а.с. 18, 20), на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т. 2 а.с. 21, 22).

Також, судом враховується і досудова доповідь на обвинувачену, згідно з якою, виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення чи обмеження її волі ( т. 1 а.с. 37-39).

Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обставини вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, особу обвинуваченої, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, суд приходить до переконливого висновку, що справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_4 , а також запобіганню вчинення нею нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений санкціями ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 355 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Враховуючи те, що в судовому засіданні доведено винуватість обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 355 КК України, суд уважає за необхідне призначити обвинуваченій остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Підстав для застосування положень ст. 69, 69-1 КК України, суд не вбачає.

Водночас, відповідно до ч. 1, 4 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Так, судом враховується те, що обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальні правопорушення, які є нетяжкими злочинами, раніше не судима, характеризуються позитивно за місцем свого проживання, має на утриманні малолітнього сина, потерпілою цивільний позов не заявлено, що вказує на відсутність з її боку будь-яких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченої. Водночас, відповідно до висновку органу пробації, виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження її волі.

За наведених обставин, суд приходить до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_4 можливе без реального відбування нею покарання у виді позбавлення волі, а тому до неї можливо застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши останню від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк у межах, визначених ч. 4 ст. 75 КК України.

При цьому, на обвинувачену ОСОБА_4 необхідно покласти обов`язки, визначені в ч. 1 ст. 76 КК України, без покладення на неї додаткових обов`язків, передбачених частиною третьою вказаної статті КК України.

Підстави для застосування запобіжного заходу до ОСОБА_4 на період апеляційного оскарження даного вироку, відсутні.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні потерпілою не заявлявся.

У даному кримінальному провадженні проведено одну судову почеркознавчу експертизу (т. 1 а.с. 229-239), вартість якої склала 3922,80 грн. (т. 1 а.с. 228), а тому дані витрати, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, необхідно стягнути з обвинуваченої на користь держави.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 100, ч. 3 ст. 349, 368-371, 373-374, 376, 394-395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 355 КК України та призначити їй покарання:

- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч. 2 ст. 355 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 2 роки.

Покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Початок іспитового строку рахувати з моменту проголошення вироку, тобто з 10.08.2021.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 3922 (три тисячі девятсот двадцять дві) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Речові докази: два аркуші паперу у клітинку розписки ОСОБА_6 від 03.07.2019 та від 24.02.2020, які зберігаються при матеріалах кримінального провадження, залишити при матеріалах кримінального провадження.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити прокурору та обвинуваченій.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Подання апеляційної скарги на вирок суду зупиняє набрання ним законної сили.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Кропивницького апеляційного суду через Олександрівський районний суд Кіровоградської області протягом 30 днів з дня отримання копії вироку суду шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Згідно з оригіналом.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Рішення станом на «___»_______________2021 року набрало законної сили.

Суддя Олександрівського районного суду

Кіровоградської області ОСОБА_1

Копію засвідчено «___»________________2021 року.