УХВАЛА
Іменем України
20 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 337/2250/20
провадження № 51-1917 ск 21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року та
встановила:
Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, українця, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не працевлаштованого, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року більш суворим, призначено покарання за сукупністю злочинів у виді 4 років позбавлення волі.

Цим же судовим рішенням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджено за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки позбавлення волі та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , засуджено за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2020 року більш суворим, призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України за сукупністю злочинів у виді 3 років позбавлення волі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишені без задоволення, а вирок суду залишений без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості й правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну оспорюваного судового рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить пом`якшити йому захід примусу з урахуванням активного сприяння у розкритті злочинів та щирого каяття, вважає, що оскаржуваною ухвалою порушені вимоги ст. 65 КК України.

Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї матеріали, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правова кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Як убачається з наданої копії ухвали суду апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_5 заходу примусу згідно з вимогами ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення суд врахував дані про особу та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, судом враховано те, що засуджений добровільно зізнався у скоєнні 18 злочинів, активно сприяв їх розкриттю, віддав потерпілим майно та вибачився перед ними, останні не наполягали на суворому покаранні щодо нього.

Суд апеляційної інстанції при перевірці вироку суду першої інстанції дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо можливості пом`якшення покарання та вказав, що будучи раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів, ОСОБА_5 знову вчинив ряд тяжких корисливих злочинів, що свідчить про те, що він схильний до стійкої злочинної діяльності, а це характеризує його як негативну особу, крім того суд першої інстанції призначив близьке до мінімального покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене та керуючись статтею 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3