Дата документу 10.02.2021 Справа № 332/531/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/531/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/326/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою (із доповненням) прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, не маючий на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,
раніше судимий 24 квітня 2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;
судимий 8 травня 2018 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2018 року та призначено остаточне покарання у вигляді 3 років 2 місяців 27 днів позбавлення волі.

Цим же вироком за епізодами від 7 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 15-16 лютого 2018 року, 16 лютого 2018 року ОСОБА_7 був визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.
Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання 20 червня 2018 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Укртелеком» матеріальну шкоду в розмірі 5355 грн. 51 коп.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, за наступних обставин.
6 лютого 2018 року о 1 годині ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, знаходячись в під`їзді № 4, будинку № 28-А, розташованого по вул. Компресорна в м. Запоріжжі, шляхом вільного доступу, викрав внутрішні компоненти та складові частини з корпусів віддалених абонентських модулів, які належать ПАТ «Укртелеком» міському центру телекомунікацій № НОМЕР_1 Запорізької міської філії, чим завдав вказаному підприємству матеріальну шкоду на загальну суму 4284 грн. 40 коп.

Крім того, 8 лютого 2018 року, в період часу з 16 год. 45 хв. по 16 год. 52 хв., ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, знаходячись в приміщенні торгового залу магазину «Траш № 37» ТОВ «Траш», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ринкова, 2, шляхом вільного доступу, взяв із стелажу шоколад загальною вартістю 207 грн. 99 коп., які сховав у зовнішній карман куртки. Після чого, ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, направився до виходу з супермаркету, та проніс через антикрадіжні ворота вищевказаний товар, не сплативши за нього, тим самим виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, через те, що він був затриманий працівниками охорони магазину на виході з приміщення. Своїми умисними діями, ОСОБА_7 міг спричинити ТОВ «Траш» матеріальну шкоду на загальну суму 207 грн. 99 коп.

Цим же вироком за епізодами від 7 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 15-16 лютого 2018 року, 16 лютого 2018 року ОСОБА_7 був визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.
Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, за наступних обставин.
7 лютого 2018 року приблизно о 1 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, знаходячись в під`їздах № 2 та № 4, житлового будинку № 36-А, розташованого по вул. Історична в м. Запоріжжі, та під`їзді № 1 розташованого в будинку № 36 по вул. Історична в м. Запоріжжі, шляхом вільного доступу, викрав внутрішні компоненти та складові частини з корпусів віддалених абонентських модулів, а саме: три плати марки ЯГО загальною вартістю 2840,42 грн. без врахування ПДВ та шість плат марки АБЯ загальною вартістю 10012,80 грн. без врахування ПДВ, які належать ПАТ «Укртелеком» міському центру телекомунікацій № 532 Запорізької міської філії, чим завдав вказаному підприємству матеріальну шкоду на загальну суму 12853 грн. 22 коп. без врахування ПДВ.
12 лютого 2018 року, приблизно о 2 год. 30 хв., ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, знаходячись в під`їздах № 2, № 5 та № 6 житлового будинку № 42, розташованого по вул. Історична в м. Запоріжжі, шляхом вільного доступу, викрав блоки УАМ-63 БУ2.393.072 в кількості 3 шт. загальною вартістю 14568 грн. 91 коп. без врахування ПДВ, які належать ПАТ «Укртелеком» міському центру телекомунікацій № 532 Запорізької міської філії, чим завдав вказаному підприємству матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Крім того, в період з 15 лютого 2018 року до 16 лютого 2018 року, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, знаходячись в під`їзді № 3 житлового будинку № 20, розташованого по вул. Історична в м. Запоріжжі, шляхом вільного доступу, викрав блок УАМ-63 БУ2.393.072 в кількості 1 шт. вартістю 4903 грн. 88 коп. без врахування ПДВ, який належать ПАТ «Укртелеком» міському центру телекомунікацій № 532 Запорізької міської філії, чим завдав вказаному підприємству матеріальну шкоду на вищевказану суму.
16 лютого 2018 року приблизно о 16 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, знаходячись в під`їздах № 4 житлового будинку № 22, розташованого по вул. Історична в м. Запоріжжі, шляхом вільного доступу, викрав дві плати для ПРМ, ПРД МУ В 17-29-1, які належать ПАТ «Укртелеком» міському центру телекомунікацій № 532 Запорізької міської філії. Після чого, ОСОБА_7 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення, розуміючи та усвідомлюючи протиправний характер своїх злочинних дій, вийшов з під`їзду № 4 житлового будинку АДРЕСА_2 , та прослідував в сторону зупинки громадського транспорту Глазунова в м. Запоріжжі, тим самим виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, чим міг спричинити зазначеному підприємству матеріальну шкоду на суму 2575 грн. 17 коп. без врахування ПДВ, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, через те, що був зупинений працівниками поліції.
Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наданими стороною обвинувачення доказами не доведено факт вчинення крадіжок майна саме обвинуваченим, а сумніви щодо доведеності його вини усунути не можливо.
В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 за епізодами від 6 лютого 2018 року та 8 лютого 2018 року, а також кваліфікацію судом його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 185 КК України, вважає незаконним, необґрунтованим та невмотивованим вирок в частині виправдання обвинуваченого за епізодами від 7 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 15-16 лютого 2018 року та 16 лютого 2018 року, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимоги кримінального процесуального закону.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку показанням свідка ОСОБА_10 , який повідомив, що взимку 2018 року до нього 4 рази приходив раніше незнайомий чоловік та продавав електричні плати. Через декілька днів до нього прийшли співробітники поліції, яким він добровільно видав ці плати. Після чого він поїхав до райвідділу, де за фотографіями указав на чоловіка, який здавав йому плати.
Також суд безпідставно не допитав заявлених стороною обвинувачення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_12 , які були допитані лише на стадії досудового розслідування.
Крім того, суд не врахував інші наявні в матеріалах кримінального провадження документи, які повністю підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Вважає хибними посилання суду щодо викладених у витягах з ЄРДР даних, оскільки в них зазначені обставини, які були встановлені на момент внесення відомостей до ЄРДР, що спростовуються заявами про вчинення злочину.
На думку апелянта, визнання протоколу огляду місця події від 16 лютого 2018 року недопустимим доказом було безпідставним, оскільки огляд місця події проводився слідчим до встановлення факту перебування ОСОБА_7 на обліку у нарколога та призначення йому захисника

З приводу призначення ОСОБА_7 остаточного покарання зазначив про необхідність призначення йому остаточного покарання з урахуванням вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2018 року саме на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки всі епізоди злочинної діяльності вчинені до постановлення цього вироку.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким за усіма інкримінованими ОСОБА_7 епізодами визнати його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2018 року, призначити остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
Також в доповненні до апеляційної скарги прокурором викладено клопотання про допит відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України та дослідження показань свідка ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_12 , а також дослідження письмових доказів:
- витягу з ЄРДР від 15.02.2018 р., який підтверджує внесення до ЄРДР повідомлення про злочин, а саме про те, що 07.02.2018 у під`їзді № 2, б. 36-а по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено майно, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- рапорт від 07.02.2018 р. про прийняття заяви про вчинення злочину про те що на адресу оператора «102» надійшло повідомлення про те, що 07.02.2017 р. у під`їзді № 2, б. 36-а по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено майно, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- прокол огляду місця події від 07.02.2018 р., щодо якого виявлено викрадення абонентських модулів з другого поверху у під`їздах №№ 2, 4 б. 36-а по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- заяву про вчинення злочину від 15.02.2018 р. про крадіжку внутрішніх компонентів та складових корпусів віддалених абонентських модулів на суму 16066,53 грн., довідку про вартість викраденого майна та акти про викрадення у під`їздах № 4, № 2 б. 36-а по вул. Історічній в м. Запоріжжі викрадено майно, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- протокол огляду предмету від 20.02.2018 р., добровільно виданого свідком ОСОБА_10 , а саме плати ЯГО МУВ АБУ 6.433/БУЗ. 088.056, інвентарний номер 9912/000458, яка була викрадена у під`їзді № 2 б. 36-а по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- постанову про визнання речовим доказом від 20.02.2018, згідно якої плата ЯГО МУВ АБУ 6.433/БУЗ. 088.056, інвентарний номер 9912/000458, яка була викрадена у під`їзді № 2, б. 36-а по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком» та передана на зберігання інженеру ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_5 визнана речовим доказом;
- речовий доказ, плату ЯГО МУВ АБУ-6.433/БУЗ. 088.056, інвентарний номер 9912/000458.
- Витяг з ЄРДР від 17.02.2018 , що підтверджує внесення до ЄРДР повідомлення про злочин, а саме про те, що 12.02.2017 у під`їздах №5 та №6 , б. 42 по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено плати з розподільчих коробок;
- Рапорт від 17.02.2018 про прийняття заяви про вчинення злочину, згідно якого на адресу оператора 102 надійшло повідомлення про те , що у під`їздах №5 та №6 , б. 42 по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено плати з розподільчих коробок;
- Протокол огляду місця події від 17.02.2018, щодо якого виявлено викрадення абонентських модулів з другого поверху у під`їзді №4, б. 42 по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- Заяву про вчинення злочину від 20.02.2018 про крадіжку внутрішніх компонентів та складових корпусів віддалених абонентських модулів на суму 18211,14 грн., довідку про вартість викраденого майна та акти про викрадення у під`їздах №2, №5, №6 б. 42 по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено майно, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- Протокол огляду предмету від 20.02.2018 добровільно виданого ОСОБА_10 , а саме плату АБЯ МУВ х1, інвентарізаційний номер 0001/001990, яка є складовою частиною блоку УАМ-63, марки 63 БУ2.393.072, яка була викрадена у під`їзді №2, б. 42 по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- Постанову про визнання речовим доказом від 20.02.2018, згідно якої плата АБЯ МУВ х1, інвентарізаційний номер 0001/001990, яка є складовою частиною блоку УАМ-63, марки 63 БУ2.393.072, яка була викрадена у під`їзді №2, б. 42 по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком» та передана на зберігання інженеру ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_5;
- Речовий доказ - плату АБЯ МУВ х1, інвентарізаційний номер 0001/001990, яка є складовою частиною блоку УАМ-63, марки 63 БУ2.393.072;
- Витяг з ЄРДР від 17.02.2018, що підтверджує внесення до ЄРДР повідомлення про злочин, а саме про те, що 16.02.2017 у під`їзді №3, б. 20 по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено плату з розподільчих коробок;
- Рапорт від 17.02.2018 про прийняття заяви про вчинення злочину, згідно якого на адресу оператора 102 надійшло повідомлення про те, що 17.02.2017 у під`їзді №3, б. 20а по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено майно, що належить ПАТ «Укртелеком» ;
- Протокол огляду місця події від 17.02.2018, щодо якого виявлено викрадення абонентських модулів з другого поверху у під`їзді №3, б. 20а по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- Заяву про вчинення злочину від 16.02.2018 про крадіжку внутрішніх компонентів та складових корпусу віддалених абонентських модулів на суму 6,129,82 грн., довідкою про вартість викраденого майна та акти про викрадення у під`їзді №3, б. 20а по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено майно, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- Протокол огляду предмету від 20.02.2018 добровільно виданого ОСОБА_10 , а саме плату ЯГО МУВ, АБУ - 6.433/БУЗ.088.056, інвентарний номер 0003/000182, яка була викрадена у під`їзді №4, б. 20 по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- Постанову про визнання речовим доказом від 20.02.2018, згідно якого плати ЯГО МУВ, АБУ - 6.433/БУЗ.088.056, інвентарний номер 0003/000182, яка була викрадена у під`їзді №3, б. 20а по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком» та передана на зберігання інженеру ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_11
- речовий доказ, плату ЯГО МУВ, АБУ - 6.433/БУЗ.088.056, інвентарний номер 0003/000182;
- Витяг з ЄРДР від 17.02.2018, що підтверджує внесення до ЄРДР повідомлення про злочин, а саме про те що 16.02.2017 у під`їзді №4 ,б. 22 по вул. Історичній в м. Запоріжжі викрадено електричні прилади;
- Рапорт від 16.02.2018 про прийняття заяви про вчинення злочину, на адресу оператора 102 надійшло повідомлення про те, що 16.02.2017 о 17.52 у під`їзді №4, б 22 по вул. Історичній в м. Запоріжжі підозріла особа, щось крутить в електричному щітку;
- Протокол огляду місця події від 16.02.2018, (проведено з 16.45 до 17.52) щодо якого виявлено викрадення абонентських модулів з другого поверху у під`їзді №4, б. 22 по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
- Протокол огляду предмету від 20.02.2018, а саме вузла прийому передачі МУВ 17-29-1, перший вузол має маркування АБУ - 6.428 БУ5.064.526, другий вузол має маркування БУ7.106.426, БУ 5.064.525 та є частиною викраденої плати ПРМ, ПРД МУВ 17-29-1, які була викрадена у під`їзді №4, б.22 по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком»;
Заяву про вчинення злочину від 19.02.2018 про крадіжку внутрішніх компонентів та складових корпусу віддалених абонентських модулів на суму 3218,96 грн., довідка про вартість викраденого майна , та акти про викрадення у під`їзді №4, б. 22 по вул. Історичній в м.Запоріжжі майна, що належить ПАТ «Укртелеком»;
Постанову про визнання речовим доказом від 20.02.2018, згідно якого вузли прийому передачі МУВ 17-29-1, перший вузол має маркування АБУ - 6.428 БУ5.064.526, другий вузол має маркування БУ7.106.426, БУ 5.064.525 та є частиною викраденої плати ПРМ, ПРД МУВ 17-29-1, які була викрадені у під`їзді №4 , б. 22 по вул. Історичній в м. Запоріжжі, що належить ПАТ «Укртелеком» та передана на зберігання інженеру ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_11 .
В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав клопотання про повторне дослідження доказів.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 проти задоволення клопотання заперечувала з тих підстав, що всі наведені прокурором докази були досліджені судом першої інстанції і лише незгода із їх оцінкою судом першої інстанції не є у відповідності до положень процесуального закону підставою для повторного розгляду провадження по суті в апеляційному суді.

Обвинувачений ОСОБА_7 погодився із позицією свого захисника.

Вислухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника з приводу клопотання про повторне дослідження доказів в апеляційному суді, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
При цьому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, свідок ОСОБА_10 був допитаний судом першої інстанції в судовому засіданні 22 вересня 2020 року, згідно журналу судового засідання та технічного носія інформації сторони в повній мірі реалізували своє право допитати вказаного свідка в суді, його допит судом було завершено після з`ясування, що запитання, в том числі і у прокурора, до вказаного свідка відсутні (т. 2 а.с. 190-200).

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що передбачені ч. 3 ст. 404 КПК України підстави для повторного допиту вказаного свідка в апеляційному суді відсутні.

З приводу клопотання прокурора про допит в судовому засіданні апеляційного суду свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_12 , яке прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно вирішив не допитувати цих свідків в судовому засіданні, то воно задоволенню не підлягає також, а доводи прокурора в обґрунтування вказаного клопотання не ґрунтуються на дійсних обставинах справи.

Так в судовому засіданні суду першої інстанції 26 вересня 2019 року після оголошення прокурором обвинувального акту та з`ясування позиції сторони захисту з приводу пред`явленого обвинувачення прокурором було запропоновано суду здійснити дослідження доказів в повному обсязі, а саме прокурор запропонував дослідити письмові докази, допитати потерпілих, свідків, обвинуваченого, дослідити дані, які характеризують особу обвинуваченого.

Суд погодився з таким обсягом доказів та порядком їх дослідження, після чого прокурор попросив оголосити перерву, оскільки вказані докази надати суду був не готовий.

При цьому перелік свідків, яких прокурор вважав потрібним допитати, суду названо було (т. 1 а.с. 85-87).

В подальшому в судових засіданнях 15 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 241243), 24 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 250-251), 19 жовтня 2019 року (т. 2 а.с. 8-9), 20 грудня 2019 року (т. 2 а.с. 14-16) за клопотанням прокурорів оголошувались перерви для забезпечення прибуття до суду представників потерпілого та свідків.

В судовому засіданні 26 грудня 2019 року прокурором було заявлено клопотання про оголошення перерви для забезпечення прибуття свідка ОСОБА_11 і вказане клопотання судом було задоволено (т. 2 а.с. 21-24).

11 березня 2020 року прокурор в чергове заявив клопотання про оголошення перерви забезпечення явки свідків (т. 2 а.с. 55-57).

В судовому засіданні 31 березня 2020 року прокурором було заявлено клопотання в порядку ст. 333 КПК про направлення органу досудового розслідування доручення на встановлення місця знаходження та забезпечення явки свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і вказане клопотання судом було задоволено із постановленням відповідної ухвали (т. 2 а.с. 70-71, 72-73).

Колегія суддів звертає увагу, що в даному судовому засіданні прокурором не ставилось питання щодо оголошення перерви для встановлення місця знаходження та забезпечення прибуття свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_12 .

В подальшому в судовому засіданні 6 травня 2020 року було допитано свідка ОСОБА_15 і прокурором було заявлено клопотання про застосування приводу свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , яке судом було задоволено (т. 2 а.с. 98-103, 104-105).

До наступного судового засідання, яке було призначене на 21 серпня 2020 року привід свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 виконано не було, судом було допитано обвинуваченого і прокурором в чергове було заявлено клопотання про оголошення перерви для забезпечення явки свідків, зокрема свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_17 (слід зазначити, що ОСОБА_17 згідно реєстрів матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000413 та 0000333, як особа, яка допитана в якості свідка під час досудового розслідування не значиться).

Необхідність оголошення перерви із забезпеченням прибуття свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_12 прокурор в судовому засіданні 21 серпня 2020 року не пов`язував (т. 2 а.с. 140-145).

В наступному судовому засіданні, яке відбулось 22 вересня 2020 року були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_13 (т. 2 а.с. 190-200).

Свідок ОСОБА_11 , про допит якого востаннє прокурором було заявлено ще у судовому засіданні 26 грудня 2019 року до судового засідання не прибув.

Про допит свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_12 прокурором вперше було заявлено лише у судовому засіданні 22 вересня 2020 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано в судовому засіданні 22 вересня 2020 року відмовив у задоволенні клопотання прокурора про оголошення перерви для забезпечення участі вказаних свідків, оскільки враховуючи вимоги ч. 3 ст. 23 КПК України, не суд першої інстанції, а саме сторона обвинувачення повинна забезпечувати явку свідків обвинувачення у судове засідання, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

За приписами ч. 1 ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно здійснюватись в розумні строки, а згідно ч. 4 цієї статті провадження, щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Наведені вище матеріали кримінального провадження доводять, що суд першої інстанції створив всі необхідні умови для реалізації стороною обвинувачення процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, разом з тим, клопотань про доручення встановлення місця знаходження свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_12 , застосування відносно них примусового приводу прокурором заявлено не було.

Більш того, в останнє ініціативу допитати свідка ОСОБА_11 сторона обвинувачення проявила ще 26 грудня 2019 року, а про допит свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_12 вперше суду заявлено було 22 вересня 2020 року.

Отже матеріалами провадження повністю спростовано доводи клопотання прокурора про наявність підстав для допиту вказаних свідків в апеляційному суді із посиланням на те, що суд першої інстанції безпідставно вирішив за недоцільне допитувати їх в судовому засіданні.

Не ґрунтується вимогах ч. 3 ст. 404 КПК України і клопотання прокурора про повторне дослідження в апеляційному суді документів та речових доказів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та змісту мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, всі наведені у клопотанні прокурора вище перелічені докази були досліджені та оцінені судом. Сам зміст клопотання вказує на те, що перелік вказаних доказів фактично скопійовано з мотивувальної частини вироку суду.

За наведених обставин клопотання прокурора про повторне дослідження доказів в апеляційному суді в цій частині задоволенню не підлягає.

Разом з тим з огляду на зміст доводів апеляційної скарги, зміст клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, а також оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 16 лютого 2018 року, який судом першої інстанції 21 серпня 2021 року за клопотанням захисника обвинуваченого визнаний очевидно недопустимим доказом (т. 2 а.с. 146-148), колегія суддів вважає необхідним повторно дослідити його в апеляційному суді.

З приводу надання стороною обвинувачення вказаного доказу та його оцінки судом першої інстанції колегією суддів апеляційного суду встановлено наступне.

Вказаною вище ухвалою суду від 21 серпня 2020 р. суд першої інстанції визнав очевидно недопустимим доказом протокол проведення огляду місця події від 16 лютого 2018 року, проведеного слідчим ОСОБА_18 в період з 16.45 17-40 год.

Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції послався на порушення органом досудового розслідування права ОСОБА_7 на захист, яке полягало в тому, що слідчу дію було проведено без захисника, участь якого з огляду на наявні у обвинуваченого психічних вади є обов`язковою.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що таке порушення органом досудового розслідування допущено не було, оскільки огляд місця події було проведено до того, як орган досудового розслідування встановив факт перебування ОСОБА_7 на спеціалізованому медичному огляді.

Між тим, повторно дослідивши в апеляційному суді вказаний доказ, колегія суддів вважає, що він з інших підстав не може бути покладний в обґрунтування висновків про доведення вини, а саме оскільки він не відповідає критерію достовірності.

Так відповідно до приписів п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії є документами, які відповідно до ч. 3 цієї статті надаються суду в оригіналі.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, протокол огляду місця події від 16 лютого 2018 року стороною обвинувачення суду було надано у вигляді незавіреної копії (зворотна сторінка а.с. 212 у томі № 1 кримінального провадження).

Згідно доданої до вказаного протоколу фототаблиці та змісту самого протоколу ОСОБА_7 приймав участь під час проведення огляду місця події, але його підпис у вказаному протоколі, як учасника слідчої дії в протоколі відсутній.

Наведені недоліки протоколу огляду місця події викликають обґрунтований сумнів щодо дотримана процедури проведення слідчої дії та відповідно достовірності наданого суду доказу.

Враховуючи наведене, повторно дослідивши вказаний доказ в апеляційному суді, колегія суддів вважає, що він не може бути використаний судом як достовірний доказ вини обвинуваченого та відхиляє його.

По суті доводів апеляційної скарги заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів за епізодами від 6 лютого 2018 року та 8 лютого 2018 року, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо невірних висновків суду першої інстанції про необхідність виправдання обвинуваченого за епізодами від 7 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 15-16 лютого 2018 року та 16 лютого 2018 року, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.
У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На переконання колегії судді, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку із недоведеністю вчинення 7 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 15-16 лютого 2018 року та 16 лютого 2018 року саме ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України.
При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що обвинувачений вину у вчиненні крадіжок фактично не визнав, а надані стороною обвинувачення докази не доводять того, що саме він таємно викрав належне ПАТ «Укртелеком» майно, протокол проведення слідчого експерименту від 19 березня 2018 року за участі ОСОБА_7 є недопустимим доказом, інших досліджених в судовому засіданні доказів недостатньо для визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, а сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого усунути не можливо.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що він ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.
За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.
Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України (епізоди від 7 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 15-16 лютого 2018 року та 16 лютого 2018 року), на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що саме він вчинив ці злочини.
Перевіривши показання обвинуваченого ОСОБА_7 в суді першої інстанції, а також надані стороною обвинувачення на підтвердження його вини документи, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумних сумнівів доводять вину обвинуваченого.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнав повністю, не надав пояснень щодо обставин їх вчинення, його затримання та проведених слідчих дій за його участі, пославшись на те, що він нічого не пам`ятає.
Представник потерпілого ПАТ «Укртелеком» у суді першої інстанції не повідомив будь-яких обставин, які б підтверджували факт вчинення крадіжок саме обвинуваченим ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показав, що взимку 2018 року він на ринку скуповував та продавав різні запчастини до електроприладів. До нього декілька разів приходив раніше незнайомий йому чоловік, який приносив електричні плати. Коли зі співробітниками поліції приїхав до райвідділу, він за фотографіями вказав на чоловіка, який був найбільше схожий на того, хто здавав йому плати. На запитання захисника обвинуваченого свідок ОСОБА_10 повідомив, що не може упізнати ОСОБА_7 як особу, яка здавала йому електронні плати.
Висновки суду щодо доведення вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні 6 лютого 2018 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України стороною захисту не спростовуються.
Разом з тим, відповідаючи на доводи апеляційної скарги прокурора з приводу неналежної оцінки показань свідка ОСОБА_10 , якими за доводами сторони обвинувачення доведено вину ОСОБА_19 у вчиненні всіх інших інкримінованих йому злочинів, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно наданого суду першої інстанції протоколу впізнання свідком ОСОБА_10 обвинуваченого впізнав він ОСОБА_7 лише як особу, яка 6 лютого 2018 року у ранковий час продала йому три плати комунікаційних систем (т. 1 а.с. 129-125).
Щодо придбання у ОСОБА_7 нібито викрадених обвинуваченим плат в інші дні (7 лютого 2018 р., 12 лютого 2018 р, у період з 15 лютого 2018 року на 16 лютого 2016 року) згідно наданих суду доказів вказаний свідок під час досудового розслідування відомостей не надавав.
Зміст показань вказаного посвідка в суді першої інстанції вказує на їх вкрай низьку інформативність, неконкретність і дає обґрунтовані підстави сумніватися щодо достовірності показань з приводу придбання вказаним свідком плат у обвинуваченого в інші дні.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно оцінив показання свідка ОСОБА_10 , як такі що не доводять вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів за епізодами 7 лютого 2019 року, 12 лютого 2018 року та у період з 15 на 16 лютого 2018 року.
У супереч доводів апеляційної скарги прокурора інші надані суду першої інстанції докази, зокрема, рапорти, заяви про вчинення злочинів, витяги з ЄРДР, протоколи оглядів місця події, довідки про вартість викраденого майна, безпосередньо речові докази, вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за якими його виправдано судом першої інстанції, не доводять, оскільки жодним чином не вказують на причетність обвинуваченого до вчинення вказаних злочинів.
З приводу доводів прокурора щодо неповноти судового розгляду, яка полягає у безпідставному недопиті свідка ОСОБА_11 , то крім наведених вище доводів, якими колегія суддів керувалась, відмовляючи прокурору у допиті вказаного свідка в апеляційному суді, колегія суддів зазначає, що як вказує сам прокурор в апеляційній скарзі, вказана особа є інженером ПАТ «Укртелеком», очевидцем вчинення злочинів не був, а приймав лише участь в огляді вилучених у ОСОБА_10 плат, які йому нібито збував обвинувачений.
Колегія суддів вважає безпідставним вказаний довід апеляційної скарги, оскільки за відсутності інших доказів, які у логічному зв`язку могли б довести причетність ОСОБА_7 до вчинення крадіжок, лише впізнання свідком ОСОБА_11 викрадених невстановленою особою плат зв`язку як таких, що належать ПАТ «Укртелеком» не може довести вину у їх викраденні обвинуваченого.
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що органом досудового розслідування не надано доказів для доведення поза розумних сумнівів вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки всі наявні докази підтверджують лише факт викрадення майна потерпілого ПАТ «Укртелеком», але не вказують на те, що крадіжки були вчинені саме обвинуваченим, а не якоюсь іншою особою.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17, ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За таких обставин колегія суддів вважає, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, суд першої інстанції прийняв єдине вірне рішення про виправдання обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, за епізодами від 7 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 15-16 лютого 2018 року та 16 лютого 2018 року.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 остаточного покарання з урахуванням вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2018 року саме на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 8 травня 2018 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було постановлено вирок за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185.

Разом з тим, по даному кримінальному провадженню обвинувачений ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, вчинив 6 лютого 2018 року та 8 лютого 2018 року, тобто до постановлення попереднього вироку від 8 травня 2018 року.

Враховуючи ці обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, є такими, що відповідають вищевказаним вимогам законодавства, і такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 51-9736км18 (єдиний унікальний номер 540/1522/16-к), постанові Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 51-8405км18 (єдиний унікальний номер 461/604/18).

Що стосується призначеного ОСОБА_7 виду та розміру покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, у повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі в розмірі не більшому, ніж призначив суд першої інстанції, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим внаслідок своєї м`якості.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання суду на застосування ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарання за цим вироком та вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2018 року, призначити остаточне покарання у вигляді 3 (трьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк, відбутий за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2018 року, а саме: з 20 червня 2018 року по 10 лютого 2021 року включно.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4