Ухвала

іменем України
27 квітня 2021 року

м. Київ
Справа № 753/20580/19
Провадження № 51-2071 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 120 годин. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 30000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 30 серпня 2019 року близько 15 години 40 хвилин ОСОБА_4 знаходився за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де також у той час перебувала його дружина ОСОБА_5 , з якою у нього виник словесний конфлікт на побутовому ґрунті з приводу спільного проживання. В ході словесного конфлікту ОСОБА_4 , керуючись раптово виниклим умислом, направленим на нанесення тілесних ушкоджень, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій і бажаючи їх настання, стоячи напроти ОСОБА_5 , наніс їй в обличчя один удар лівою рукою і одразу ж після цього наніс ще один сильний удар правою рукою по її обличчю в область губи, носа та правого ока, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження.
Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 вбачається, що він просить скасувати вищевказані судові рішення щодо нього та закрити кримінальне провадження.
Так, засуджений вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції помилково дійшли висновку про винуватість його у злочині, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України. Судами не було встановлено фактичні обставини справи, не надано належної оцінки доказам, що призвело до ухвалення незаконного вироку, який ґрунтується на припущеннях. Апеляційним судом надано оцінку доказам тільки сторони обвинувачення, у той час, як надані ним докази та пояснення судом не аналізувались, не надавалась оцінка доказам у сукупності, при цьому суд не звернув увагу на відео, що міститься у матеріалах провадження.
Засуджений також зазначає, що під час сварки з потерпілою, він міг перебувати у стані уявної оборони, не наносив ударів потерпілій, а в його діях, що виразилися у штовханні спинки дивана, був відсутній умисел на заподіяння тілесних ушкоджень. Вказане ним підтверджується й відеозаписом, зробленим на телефон його донькою.
Крім того, засуджений вважає, що цивільний позов підлягає залишенню без розгляду.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, засуджений ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового слідства і судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації його дій. Надаючи власну оцінку доказам, засуджений по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань потерпілої ОСОБА_5 , яка розповіла про обставини виникнення конфлікту між обвинуваченим та отримання від нього спочатку лівою, а потім правою руками ударів по обличчю; показань свідка ОСОБА_6 , яка була безпосереднім очевидцем конфлікту між обвинуваченим та потерпілою, знімала сварку на мобільний телефон і бачила обставини нанесення батьком двох ударів матері; даних протоколу слідчого експерименту від 18 жовтня 2019 року; відеозаписом подій від 30 серпня 2019 року з камери мобільного телефону свідка, на якому зафіксовано, як між обвинуваченим ОСОБА_4 та потерпілою ОСОБА_5 виник конфлікт, в ході якого обвинувачений лівою рукою спочатку наніс потерпілій удар в обличчя, після чого він наніс ще один удар правою рукою в обличчя потерпілої, після чого у потерпілої на обличчі з`являється кров; висновком судово-медичної експертизи № 042-1709-2019 від 16 жовтня 2019 року, з якого вбачається, що потерпілій ОСОБА_5 були заподіяні легкі тілесні ушкодження у вигляді рани на кінчику носа праворуч з переходом на перетинку носа, синці на повіках правого ока з переходом в підочно-вилину ділянку, спинку та скати носа в верхнє-середній третині, в правій щічно-нижньощелепній ділянці з переходом на шкіру верхньої губи праворуч; крововиливи на слизовій верхньої губи в центрі та правої щоки. Про Державний земельний кадастр
Вказані у судовому рішенні докази, які узгоджуються між собою,в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.

При цьому судом першої інстанції було об`єктивно встановлено, що внаслідок завданих обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 остання зазнала душевних страждань і, враховуючи наведені обставини, тяжкість скоєного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, та наявні докази на підтвердження заподіяної моральної шкоди, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд правильно ухвалив рішення про можливість часткового задоволення позову в цій частині у розмірі 30 000 гривень.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи засудженого ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції, посилаючись на вищевказані показання потерпілої та свідка, а також докази, наведені у вироку, правильно зазначив, що вони доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
При цьому суд акцентував, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він перебував у стані уявної оборони, не наносив ударів потерпілій, а у його діях, що виразилися у штовханні спинки дивана, був відсутній умисел на заподіяння тілесних ушкоджень на матеріалах справи не ґрунтуються, оскільки та обставина, що під час конфлікту ОСОБА_4 цілеспрямовано наніс два удари в область голови ОСОБА_5 , стверджується даними, що містяться у показаннях потерпілої, свідка ОСОБА_6 , оглянутому судом першої інстанції відеозаписі події та висновку судово-медичного експерта.
Крім того, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи обвинуваченого, зазначив, що покарання, призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, як за видом, так і за розміром, є справедливим та домірним вчиненому, призначено з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також апеляційний суд зауважив, що цивільний позов потерпілої, зокрема і в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином вирішено з дотриманням вимог Цивільного Кодексу України.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанції немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазасудженого ОСОБА_4 не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3