Ухвала
Іменем України
17 травня 2021 року

м. Київ
справа № 1-303/11

провадження № 51-626 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
встановив:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2016 року залишено без задоволення заяву заступника прокурора Запорізької області про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року, яким ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 визнано винуватими та призначено покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 27, частиною 1 статті 194 Кримінального кодексу України.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2016 року залишено без зміни.
Верховний Суд постановою від 31 липня 2018 року скасував ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2017 року і призначив новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2018 року скасував ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2016 року та призначив новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2020 року заяву заступника прокурора Запорізької області про перегляд вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2020 року залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор не погоджується з ухвалою місцевого суду від 31 липня 2020 року та ухвалою апеляційного суду від 11 лютого 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 05 квітня 2021 року касаційну скаргу прокурора залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
26 квітня 2021 року Верховний Суд повернув прокурору його касаційну скаргу, оскільки останній не усунув недоліки, на які йому вказувалося в ухвалі касаційного суду.
12 травня 2021 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга прокурора у якій він вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу місцевого суду від 31 липня 2020 року та ухвалу апеляційного суду від 11 лютого 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовує тим, що на час розгляду кримінального провадження Жовтневому районному суду м. Запоріжжя не могло бути відомо, що засуджені підпадають під дію поняття «політичного в`язня», оскільки Парламентською Асамблеєю Ради Європи (ПАРЄ) лише 03 жовтня 2012 року ухвалено Резолюцію № 1900 «Дефініція політичного в`язня», в якій дане це визначення.

Крім того, вказує про те, що місцевий суд після початку судового розгляду (судове засідання від 16 вересня 2015 року) обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження не визначав та не міг цього зробити, оскільки необґрунтовано, під приводом неможливості витребування матеріалів кримінального провадження з іншого суду, відмовив у задоволенні клопотання прокурора про дослідження показань засуджених, які містяться в протоколах їх допитів в ході досудового та судового слідства.
Акцентує увагу на тому, що засуджені ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 і ОСОБА_12 під час досудового та судового слідства у вказаному кримінальному провадженні повідомили про вчинення з ідеологічних та політичних мотивів «акції про відпилювання голови погруддя ОСОБА_14 », однак заперечували наявність складу злочину у своїх діях, окрім того заявили про затримання, обрання запобіжного заходу та подальше утримання в умовах СИЗО, які до них здійсненні з політичних мотивів та у порушення прав на свободу думки, совісті та вираження поглядів, а тривалість тримання під вартою або його умови явно непропорційні злочину, у вчиненні якого вони обвинувачувались.
Також, прокурор зазначає, що проведеною Генеральною прокуратурою України перевіркою обґрунтованості притягнення ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності встановлено, що у вчинених ними діях вбачається політична складова.
З огляду на наведене, прокурор вважає, що засуджених належить визнати реабілітованими та невинними в інкримінованих їм діяннях.
При цьому, зазначає про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували при розгляді заяви той факт, що не всі учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце її розгляду.
До того ж, прокурор вказує на те, що суд апеляційної інстанції, незважаючи на задоволення його клопотання про повторне дослідження доказів у суді апеляційної інстанції, обмежився лише дослідженням змісту вироку суду першої інстанції від 12 грудня 2011 року та листа Генеральної прокуратури України № 09/1-96вих14 від 30 квітня 2014 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У частині 1 статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до статті 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими є: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
У пункті 4 частини 2 статті 462 КПК визначено, що у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.
Таким чином, системне тлумачення положень кримінального процесуального законодавства вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінального провадження в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки: вони існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового розгляду; вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, заяву прокурора про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року залишено без задоволення, оскільки судом не встановлено у цьому кримінальному провадженні нововиявлених обставин відповідно до пункту 4 частини 2 статті 459 КПК.
У касаційній скарзі прокурор наводить доводи, які є аналогічними тим, з якими він звертався до судів першої та апеляційної інстанцій.
Так, суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що з досліджених ухвалених судових рішень в цьому провадженні вбачається, що обставини, на які посилалися засуджені на обґрунтування своєї невинуватості, досліджувалися судами та доказам надавалась відповідна оцінка.
Зокрема, місцевий суд зазначив, що всі засуджені не визнавали себе винуватими в умисному знищенні чужого майна, посилалися на те, що вони не мали наміру його знищення, а їх дії носили характер «акції по відпилюванню голови погруддя ОСОБА_14 », тобто вони не знищили, а лише пошкодили це майно, заперечували законність перебування цього майна у власності потерпілого. При цьому, суд першої інстанції зважив на те, що доводи засуджених були почуті судами всіх інстанцій, докази щодо них досліджувались та їм надана оцінка.
Так, місцевий суд врахував, що судом, який ухвалив вирок, було встановлено що майно погруддя ОСОБА_14 належить потерпілому, має матеріальну цінність і внаслідок кримінально караних дій засуджених це майно знищене.
Крім того, районний суд, перевіряючи підстави, які прокурор вважав нововиявленими, дослідивлиста Генеральної прокуратури від 30 квітня 2014 року та інші, наданим прокурором докази, та вказав на відсутність юридичного факту, що засуджені є політичними в`язнями, що не вказує на наявність нововиявлених обставин у цьому кримінальному провадженні.

Водночас, на переконання суду першої інстанції, при розгляді заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами суд не може самостійно встановлювати які саме обставини слід віднести в цьому провадженні до нововиявлених, не має право вчиняти інші процесуальні дії з метою їх встановлення. Таке встановлення тих юридичних фактів, що мають бути оцінені судом при перегляді вироку за нововиявленими обставинами, має передувати зверненню особи до суду з такою заявою.
Разом з тим, районний суд дійшов висновку про те, що ті обставини, що засуджені діяли з політичних мотивів, як зазначає прокурор, об`єктивно існували і на час вирішення кримінального провадження судом, були йому відомі, але не стосуються предмета доказування в цій кримінальній справі, жодним чином не мають суттєвого значення для цього провадження, оскільки мотив вчинення дій щодо знищення чужого майна не впливає ані на кваліфікацію діяння, ані на кримінальну караність цього діяння (на відміну, наприклад, якщо б особи обвинувачувались у вчиненні такого злочину, як хуліганство).
При цьому, суд зазначив, що прояви свободи думки, совісті та вираження поглядів не можуть бути необмеженими, а мають бути законними, і не мають носити характер кримінально караних діянь, не порушувати охоронювані права і свободи інших осіб.
При повторному апеляційному розгляді, суд апеляційної інстанції, перевіривши оскаржувану ухвалу суду від 31 липня 2020 року, дослідивши вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2011 року та лист Генеральної прокуратури України №09/1-96 вих14 від 30 квітня 2014 року, встановив, що судом першої інстанції доводи прокурора в повному обсязі перевірено, надано відповідну належну оцінку доказам, на які посилався прокурор, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, апеляційний суд зважив на те, що згідно наведених у вироку показів засуджених вони не заперечували кожен свою участь в підготовці, розподіленню кожному ролей в пошкодженні майна бюста Сталіна, який належав і знаходився на території Запорізької обласної організації Компартії України, вказували, що їх акція була направлена тільки на пошкодження бюсту, шляхом відпилення голови, а не його знищення та посилалися на вчинення ними цього злочину з ідеологічних мотивів, зокрема підсудний ОСОБА_7 зазначав, що пошкодження бюста Сталіну було скоєно з ідеологічних мотивів. Підсудний ОСОБА_5 вказував, що він погодився на участь у цій акції, бо він розподіляє ці політичні погляди.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що посилання прокурора на ті обставини, що дії засуджених мали політичний мотив були відомі суду при ухвалені вироку і суд цим обставинам надав відповідну оцінку.

Також, суд апеляційної інстанції вважав, що доводи прокурора про те, що саме резолюція ПАРЄ від 03 жовтня 2012 року є тією обставиною яка не була відома суду при ухваленні вироку і тому відповідно до пункту 4 частини 2 статті 459 КПК є тією нововиявленою обставиною, що доводить неправильність вироку, з правової точки зору є хибними, оскільки вказана резолюція була прийнята після ухвалення вироку, тобто на момент ухвалення вироку цієї обставини не існувало.
Крім того, апеляційним судом враховано, що національним законодавством України не внесено будь-яких законів чи змін до них у зв`язку з вказаною вище резолюцією ПАРЄ, і прокурором зворотного доказів не надано та не наведено.
При цьому, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив про те, що будь-яких матеріалів цієї перевірки, судових рішень, чи інших будь-яких процесуальних рішень, доказів на підтвердження того, що даний юридичний факт, а саме те, що засудженні є «політичними в`язнями» встановлений у відповідності до чинного законодавства України, прокурором, окрім цього листа, не надано, ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.
А тому апеляційний суд правильно погодився з висновком суду першої інстанції про те, що при розгляді заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд не може самостійно встановлювати, які саме обставини слід віднести в цьому провадженні до нововиявлених, не має право вчиняти інші процесуальні дії з метою їх встановлення.
Водночас, суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тому, що само по собі посилання прокурора на критерії зазначеної вище резолюції ПАРЄ, також не може слугувати доказом підтвердження встановлення факту віднесення засуджених до «політичних в`язнів», оскільки норми цього акту не є імперативними, і національне законодавство не приймало законів чи змін до них у зв`язку з ухваленням вказаної резолюції ПАРЄ.
Окрім того, суд, проаналізувавши критерії для визначення особи «політичним вязнем», зазначені в Резолюції, дійшов висновку про те, що ці критерії перш за все мають стосуватися увязнених (до позбавлених волі) осіб, до яких засуджені оскаржуваним вироком не належать, оскільки за вироком, яким прокурор пропонує переглянути за нововиявленими обставинами, особи не були ув`язненими, зокрема, від покарання всіх було звільнено на підставі статті 75 КК, з огляду на що, позиція прокурора щодо того, що засуджені є політичними в`язнями за цими критеріями є хибною.
До того ж, апеляційний суд зважив на те, що ті обставини, а саме засуджені за частиною 1 статті 194 ККдіяли з політичних мотивів, згідно вироку були повідомленні засудженими під час його ухвалення, і тому були відомі суду, але ці обставини не стосуються предмета доказування в цьому кримінальному провадженні, не мають суттєвого значення для цього кримінального провадження, оскільки мотив вчинення дій щодо знищення чужого майна не впливає, ані на кваліфікацію діяння, ані на кримінальну караність цього діяння.

При цьому суд, вважав, що прояви свободи думки, совісті та вираження поглядів не можуть бути необмеженими, а мають бути законними, і не мають носити характер кримінально караних діянь, не порушувати охоронювані права і свободи інших осіб.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для перегляду вироку за нововиявленими обставинами, а посилання прокурора на те, що засуджені діяли з політичних мотивів, як правильно зазначив апеляційний суд, не стосуються предмета доказування в цьому кримінальному провадженні, так як мотив вчинення дій щодо знищення чужого майна не впливає, ані на кваліфікацію діяння, ані на кримінальну караність цього діяння.

Що стосується посилання прокурора на те, що при розгляді заяви судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що не всі учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце її розгляду, то такі посилання в цілому не свідчать про наявність таких істотних порушень, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, колегія суддів враховує те, що при повторному апеляційному перегляді апеляційний суд на виконання вказівки Верховного Суду, провівши часткове судове слідство, дослідив ряд доказів, які мали значення для вирішення питання щодо перегляду вироку за нововиявленими обставинами.
Доводи прокурора про порушення порядку дослідження доказів судом першої інстанції, також не залишились поза увагою апеляційного суду, який у своєму рішенні правильно зазначив, що колегією суддів, яка постановила оскаржувану ухвалу від31 липня 2020 року, не проводилось судове засідання 16 вересня 2015 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції вбачав з оскаржуваної ухвали місцевого суд від 31 липня 2020 року та журналів судових засідань, що заява прокурора за нововиявленими обставинами розглянута судом у порядку глави 34 КПК, і докази надані прокурором в підтвердження своїх вимог з точки зору їх достатності і взаємозв`язку були судом першої інстанції досліджено в повному обсязі і цим доказам надана відповідна, належним чином обґрунтована і вмотивована, оцінка.
З огляду на вищенаведене, доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, обмежився лише дослідженням частини наданих доказів, колегія суддів вважає неспроможними.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування або зміни судового рішення, колегія суддів не вбачає.
Іншихобґрунтованих доводів, які б ставили під сумнів висновок суду апеляційної інстанції прокурором не наведено.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таким чином, з касаційної скарги прокурора та доданих до неї копій судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі наведеного, керуючись пунктом 2частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій,на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3