Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/749/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 756/2833/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 1 ст. 122 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілого ОСОБА_11 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Також вироком суду частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 та ухвалено стягнути на його користь з ОСОБА_8 7256,32 гривень матеріальної шкоди і 50000,00 гривень моральної шкоди.

Крім того, судом з ОСОБА_8 стягнуто процесуальні витрати у розмірі: 2166,70 гривень на користь держави; 27000,00 гривень на користь ОСОБА_11 , витрачених на правову допомогу.

Судом першої інстанції вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 22 травня 2017 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у дворі по АДРЕСА_2 , керуючись виниклим у нього злочинним умислом, спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, завдав ОСОБА_11 удар кулаком в обличчя, від чого той впав, після чого наніс ще декілька ударів кулаком в обличчя, внаслідок чого спричинив потерпілому такі тілесні ушкодження: закритої травми обличчя у вигляді уламкового перелому передньої стінки правої верхньощелепної пазухи, вдавленого перелому латеральної стінки правої орбіти з наявністю пухирців повітря в орбіті, синця в лобно-скроневій ділянці справа з переходом на повіки правого ока, правий скат носа, підочну, виличну та щічну ділянки, забійної рани на верхній повіці правого ока на 0,6 см. донизу від нижнього краю хвоста брови, крововиливу під склерою правого ока, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості підзахисного ОСОБА_8 у його вчиненні, правильність кваліфікації його дій та призначене йому покарання, просить вирок змінити в частині рішення про цивільний позов потерпілого стосовно розміру завданої йому моральної шкоди, зменшивши її до 5000,00 гривень, а також зменшити суму стягнутих з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат на правову допомогу до 8000,00 гривень.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що стягнута судом з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 моральна шкода в сумі 50000,00 гривень є невмотивованою, не відповідає характеру та обсягу страждань потерпілого, прийнята без врахування того, що ініціатором конфлікту і бійки був саме потерпілий, а обвинувачений лише намагався захистити свою дівчину, у зв`язку із чим і вдарив його рукою. Не надано судом належної оцінки і тому, що ОСОБА_11 в судовому засіданні не зміг довести заявлену ним суму моральної шкоди, аргументував її лише словами, не надавши жодних доказів на підтвердження її отримання та розміру компенсації.
З огляду на такі обставини та приймаючи до уваги те, що потерпілий дійсно міг зазнати деякий характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних) внаслідок отриманого ним тілесного ушкодження, те, що ОСОБА_11 був першим ініціатором конфлікту і спровокував ОСОБА_8 на бійку, захисник вважає, що розмір завданої потерпілому моральної шкоди необхідно визначити в сумі 5000,00 гривень і це буде достатнім для покриття його моральних страждань.
Окрім наведеного, апелянт стверджує про те, що визначений судом розмір процесуальних витрат потерпілого ОСОБА_11 на правову допомогу в сумі 27000,00 гривень не відповідає ступеню складності справи, витраченого адвокатом (представником потерпілого) часу на надання правової допомоги та обсягу наданих ним послуг. При цьому вважає, що указані в акті здачі-приймання робіт № 4 від 12 лютого 2020 року витрати є значно завищеними та не відповідають зазначеним вище критеріям оцінки наданої правової допомоги. До того ж захисник звертає увагу на те, що: під час судового розгляду ні ОСОБА_11 , ні його представник не просили збільшити розмір витрат на правову допомогу, який у позовних вимогах визначений в сумі 10000,00 гривень; перед судовими дебатами суд за клопотанням представника потерпілого долучив додаткові документи про оплату правової допомоги, проте стороні захисту вони для ознайомлення не надсилалися, чим позбавлено можливості висловитися з їх приводу в судових дебатах, водночас саме ці документи були враховані судом при визначенні розміру процесуальних витрат потерпілого в цій частині.
Враховуючи складність справи, обсяг наданої адвокатом правової допомоги, витраченого на це його часу, те, що судові засідання, в яких приймав участь представник потерпілого та за які ОСОБА_11 просить стягнути витрати, переносилися з незалежних від ОСОБА_8 причин, захисник вважає, що 8000,00 гривень відповідатиме дійсним витратам потерпілого на правову допомогу.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні та правильність кваліфікації його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання і вирішеного судом цивільного позову ОСОБА_11 стосовно розміру завданої йому моральної шкоди, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді виправних робіт на строк 2 (два) роки з відрахуванням з його заробітку 20 (двадцяти) відсотків в дохід держави, і стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого 200000,00 гривень моральної шкоди. Крім того, апелянт просить стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 процесуальні витрати за надання правової допомоги на стадії апеляційного перегляду кримінального провадження.
Аргументуючи такі вимоги апеляційної скарги, представник потерпілого вказує про те, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 (два) роки не відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і даним про його особу внаслідок м`якості. При цьому, посилаючись на те, що ОСОБА_8 , хоча і визнав свою винуватість, проте щиро не розкаявся, враховуючи його працевлаштування в компанії «Ренус», апелянт вважає, що до нього може бути застосовано покарання у виді виправних робіт і саме таке покарання сприятиме його виправленню, перевихованню та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Також, апелянт зазначає про те, що визначена судом завдана ОСОБА_11 моральна шкода в розмірі 50000,00 гривень є значно заниженою і не співрозмірною із тими моральними стражданнями та душевними хвилюваннями, яких потерпілий зазнав внаслідок вчинених ОСОБА_8 стосовно нього протиправних дій. Представник потерпілого звертає увагу на те, що суд належним чином не врахував: що отримані ОСОБА_11 тілесні ушкодження, окрім того, що завдали йому фізичного болю, потребували лікування та реабілітації; глибину моральних і душевних страждань потерпілого; що ушкодження були нанесені потерпілому в присутності інших осіб і це спровокувало у нього додаткові душевні хвилювання; ставлення обвинуваченого до наслідків своїх протиправних дій, що він не намагався полегшити страждання потерпілого і не надав йому жодної допомоги. До того ж, з посиланням на положення ч. 4 ст. 1193 ЦК України та висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 753/14915/17), вказує, що матеріальний стан обвинуваченого, який суд прийняв до уваги при визначенні розміру компенсації моральної шкоди для потерпілого, не може бути підставою для її зменшення.
Зважаючи на викладене, представник потерпілого зазначає, що компенсація ОСОБА_11 моральної шкоди в сумі 200000,00 гривень відповідатиме характеру та обсягу страждань потерпілого, яких він зазнав внаслідок протиправних дій обвинуваченого.
Окрім наведеного апелянт звертає увагу на витрати потерпілого на правову допомогу, пов`язані зі складенням апеляційної скарги та прийняттям представником участі в судових засіданнях апеляційного суду.

На апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 захисник ОСОБА_6 подав заперечення, в яких просить залишити її без задоволення, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання без змін, оскільки воно є законним і справедливим, а також відхилити заявлені ним вимоги про стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат ОСОБА_11 на правову допомогу, пов`язану зі складенням апеляційної скарги, через те, що вони належним чином не підтверджені і є значно завищеними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, пояснення потерпілого ОСОБА_11 і його представника ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги представника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, пояснення прокурора ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, а апеляційну скаргу представника потерпілого просив задовольнити лише в частині заявлених вимог щодо збільшення розміру моральної шкоди, при цьому призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання вважав законним і справедливим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження, в тому числі й ті документи, що долучені під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 в заподіянні ОСОБА_11 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, за викладених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та оціненими в судовому рішенні доказами.

Такі висновки суду ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, у зв`язку із чим відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України.

Перевіряючи вирок суду у межах доводів і вимог апеляційних скарг захисника та представника потерпілого в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, рішення про цивільний позов стосовно визначеного розміру відшкодування ОСОБА_11 моральної шкоди, а також суми його процесуальних витрат на правову допомогу адвоката, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню новий кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеженні волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання, суд першої інстанції, на виконання наведених вище вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є нетяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем роботи також характеризувався позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Зваживши наведені обставини, які впливають на захід примусу та на порядок його відбування, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з-поміж альтернативних видів покарань, що передбачені санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, ОСОБА_8 слід обрати покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік та звільнити від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, визначивши іспитовий строк 2 (два) роки, та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Будь-яких обставин, які б залишилися поза увагою суду першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання та визначенні порядку його відбування, представником потерпілого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не наведено. Не встановлено таких обставин і колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку суду в цій частині.

Вимоги апеляційної скарги представника потерпілого стосовно призначення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді виправних робіт не можуть бути задоволені за таких підстав.

Так, за правилами ч. 1 ст. 57 КК України, покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в дохід держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.

Тобто, за змістом цієї норми закону, виправні роботи можуть бути застосовані до працюючого засудженого і відбуваються за місцем його роботи.

В матеріалах даного кримінального провадження дійсно наявна характеристика за підписом начальника відділу логістики ТОВ «Ренус Ревайвел», згідно з якою ОСОБА_8 з 06 вересня 2018 року та станом на квітень 2019 року працював у товаристві на складі на посаді начальника зміни (т. 1 а.п. 27). Разом з тим, в справі відсутні відомості, які б свідчили про те, що ОСОБА_8 продовжував працювати в указаному товаристві після квітня 2019 року, як і інформації стосовно будь-якого іншого місця роботи обвинуваченого. В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_8 вказав, що в ТОВ «Ренус Ревайвел» він більше не працює, відомостей про дійсне місце роботи обвинуваченого стороною захисту надано не було.

Таким чином, за відсутністю даних про актуальне місце роботи ОСОБА_8 , доводи представника потерпілого ОСОБА_7 про призначення обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді виправних робіт, яке б він відбував за місцем роботи зі здійсненням відрахування з його заробітної плати в дохід держави, є неприйнятними.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст. ст. 50, 65, 75 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді та впливають на покарання і порядок його відбування, колегія суддів погоджується з призначенням ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, протягом якого уповноважений орган з питань пробації здійснюватиме нагляд та контроль за його поведінкою. На переконання колегії суддів, таке призначене ОСОБА_8 покарання відповідає принципам індивідуалізації та співмірності вчиненому, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Також не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_7 про збільшення розміру відшкодування завданої ОСОБА_11 моральної шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема,: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з вироку, визначаючи розмір відшкодування завданої ОСОБА_11 моральної шкоди в сумі 50000,00 гривень, суд першої інстанції вказав про перенесені потерпілим моральні страждання, втрати немайнового характеру, яких він зазнав внаслідок отриманого ушкодження здоров`я, що призвело до життєвих змін та потребує додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів погоджується з таким розміром відшкодування моральної шкоди, вважає, що він в повній мірі відповідає обсягу та глибині страждань (фізичних, душевних, моральних), які переніс ОСОБА_11 через скоєні у відношенні нього протиправні дії, приймаючи при цьому до уваги: характер і тяжкість отриманих ним тілесних ушкоджень; ступінь тимчасового погіршення стану його здоров`я; тривалість лікування, яка за даними висновку експерта № 442/е від 16 квітня 2018 року та медичної документації потерпілого становила два тижні в лікарні, після чого його стан покращився до задовільного (т. 1 а.п. 119-124); перенесені у зв`язку із цим біль, переживання, незручності і дискомфорт; час, що був необхідний для відновлення попереднього стану та нормальної і активної життєдіяльності; характер вчиненого щодо нього кримінального правопорушення.

Відомостей, які б підтверджували доводи ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_7 про те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 потерпілий проходив тривалу реабілітацію та що спричинені тілесні ушкодження перешкодили йому стати футболістом, в судах першої та апеляційної інстанцій надано не було.

Зважаючи на викладене та враховуючи встановлені і доведені у кримінальному провадженні обставини, які в сукупності характеризують спричинені потерпілому фізичні і моральні страждання, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що суд першої інстанції занизив розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_11 , в тому числі через матеріальний стан обвинуваченого. Натомість, на переконання колегії суддів, заявлена представником потерпілого ОСОБА_7 сума до відшкодування моральної шкоди в 200000,00 гривень є значно завищеною та не відповідає вимогам розумності, справедливості і виваженості, у зв`язку із чим задоволенню не підлягає.

Водночас, істотно заниженими є вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про зменшення розміру моральної шкоди до 5000,00 гривень з огляду на те, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 . ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми обличчя з двома переломами верхньощелепної пазухи та перелому латеральної стінки правої орбіти і ця травма призвела до операційного втручання та фіксації переломів трьома титановими пластинами, що підтверджується даними висновку експерта № 442/е від 16 квітня 2018 року (т. 1 а.п. 119-124).

Твердження захисника ОСОБА_6 про те, що ініціатором конфлікту і бійки був саме ОСОБА_11 та що ОСОБА_8 наніс йому лише одного удару рукою, щоб захистити дівчину, спростовуються фактичними обставинами вчинення кримінального правопорушення, що встановлені судом першої інстанції, в тому числі на підставі показань свідків безпосередніх очевидців події, та які стороною захисту фактично не оспорюються.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог захисника ОСОБА_6 про зниження розміру відшкодування ОСОБА_11 моральної шкоди.

Що стосується вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про зменшення суми процесуальних витрат ОСОБА_12 на правову допомогу, що підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_8 , то вони підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, до яких п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України віднесено і витрати на правову допомогу.

При цьому ч. 2 ст. 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат покладається на сторону, що їх подає.

Положення ст. 137 ЦПК України регламентують, зокрема, правила визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої цієї статті, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України визначають, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з оскаржуваним вироком, суд ухвалив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 27000,00 гривень процесуальних витрат на правову допомогу, вказавши, що такий розмір підтверджується документально.

Проте, за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження в цій частині, колегією суддів встановлено, що представником потерпілого ОСОБА_7 на підтвердження витрат потерпілого ОСОБА_11 на правову допомогу до суду першої інстанції було надано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 01 квітня 2019 року, укладений між адвокатом ОСОБА_7 і ОСОБА_11 , за змістом якого вартість гонорару адвоката за складення позовної заяви становить 6000,00 гривень, за представництво в одному судовому засіданні 3000,00 гривень (т. 1 а.п. 44); акти прийому-передачі наданих послуг адвокатом ОСОБА_7 ОСОБА_11 про складення позовної заяви вартістю 6000,00 гривень (т. 1 а.п. 45), про участь в судових засіданнях від 04 квітня, 29 жовтня, 12 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року кожне вартістю 3000,00 гривень (т. 1 а.п. 151, 152, 153, 173); квитанції про сплату наведених послуг адвоката (т. 1 а.п. 46, 154, 155, 156, 172). Таким чином, в суді першої інстанції представником потерпілого ОСОБА_7 було документально підтверджено витрати ОСОБА_11 на правову допомогу в розмірі 18000,00 гривень.

Під час апеляційного перегляду кримінального провадження представником потерпілого на підтвердження процесуальних витрат ОСОБА_11 , понесених ним в суді першої інстанції, надано також квитанцію від 22 липня 2020 року про сплату 3000,00 гривень за участь адвоката в судовому засіданні цього ж дня, яку колегія суддів приймає до уваги та визначає, що остаточний розмір документально підтверджених витрат потерпілого на правову допомогу становив 21000,00 гривень.

При цьому, всупереч твердженням захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, журналами судових засідань від 04 квітня, 29 жовтня, 12 грудня 2019 року, 13 лютого і 22 липня 2020 року, з приводу яких представник потерпілого ОСОБА_7 подав документи про стягнення процесуальних витрат, підтверджується його фактична безпосередня участь у них і те, що у переважній більшості випадків в ході цих засідань здійснювалися важливі, в тому числі з точки зору відстоювання інтересів потерпілого, процесуальні дії, зокрема подання цивільного позову, допит свідків, обвинуваченого, потерпілого, дослідження матеріалів кримінального провадження (т. 1 а.п. 52-53, 182-184, 185-188, 189-192, 195-196).

Зважаючи на те, що колегією суддів з`ясований фактичний розмір витрат ОСОБА_11 на правову допомогу в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який належним чином підтверджений наведеними вище договором, актами і квитанціями, то посилання захисника ОСОБА_6 на попередній та орієнтований розрахунок, що вказаний в цивільному позові, є неприйнятними. Також, колегія суддів не вбачає порушень прав сторони захисту внаслідок того, що в судовому засіданні 22 липня 2020 року на стадії з`ясування обставин справи суд за клопотанням представника потерпілого ОСОБА_7 долучив до справи один з актів та квитанцію про сплату послуг адвоката, проти чого ні обвинувачений ОСОБА_8 , ні його захисник ОСОБА_6 не заперечували.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що захисником ОСОБА_6 не надано будь-якого переконливого підтвердження стосовно того, що визначена в укладеному між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вартість послуг є завищеною і не відповідає ступеню складності справи, що розмір документально підтверджених представником потерпілого витрат не співрозмірний з обсягом наданих ним послуг та витраченого на це часу, колегія суддів не знаходить обґрунтованих підстав для зменшення розміру процесуальних витрат потерпілого до 8000,00 гривень, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі сторони захисту.

Таким чином, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в порядку п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України в частині рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 процесуальних витрат на правову допомогу з їх зменшенням з 27000,00 гривень до 21000,00 гривень.

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції представником потерпілого ОСОБА_7 документально підтверджені витрати ОСОБА_11 на правову допомогу, пов`язану з апеляційним провадженням справи, в розмірі 9000,00 гривень на підставі додаткової угоди № 1 від 17 серпня 2020 року до договору про надання правничої (правової) допомоги від 01 квітня 2019 року (т. 1 а.п. 206-207), акту № 6 від 18 серпня 2020 року прийому-передачі наданої послуги у вигляді складення апеляційної скарги вартістю 6000,00 гривень (т. 1 а.п. 208), квитанції від 18 серпня 2020 року про сплату цієї послуги адвоката (т. 1 а.п. 209), квитанції від 27 травня 2021 року про сплату послуги адвоката за представництво інтересів в апеляційному суді в сумі 3000,00 гривень. У зв`язку із цим указані витрати також підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 .

Отже, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову та стягнення на користь потерпілого процесуальних витрат на правову допомогу змінити.

Зменшити розмір витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, стягнутих з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 , з 27000,00 (двадцяти семи тисяч) гривень до 21000,00 (двадцяти однієї тисячі) гривень.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 9000,00 (дев`ять тисяч) гривень.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4