Дата документу 28.04.2021 Справа № 335/483/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 335/483/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/729/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянула 28 квітня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого за адресом АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресом АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини :

07.12.2019 року, приблизно о 12 годині 05 хвилин, водій ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-111830», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював виїзд з автомобільної стоянки на проїзну частину вул. Перемоги в м. Запоріжжя, яка розташована поблизу будинку №26. Під час подальшого руху, під`їжджаючи до виїзду на проїзну частину вул. Перемоги, водій ОСОБА_7 зупинив керований транспортний засіб для надання переваги в русі транспортним засобам, які в той час рухались по ній.
В цей же час, вказаний виїзд справа-наліво за напрямком руху водія ОСОБА_7 , перетинала пішохід ОСОБА_9 ..
Надалі, водій ОСОБА_11 перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, маючи при цьому об`єктивну можливість своєчасно виявити на проїзній частині пішохода ОСОБА_9 , відновив свій рух, рухаючись прямолінійно в напрямку проїзної частини вул. Перемоги, скоївши тим самим на неї наїзд.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, відповідно до яких:
-п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися , що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
-п.10.2 «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає».
Порушення водієм ОСОБА_7 п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП за №9-876 від 18.12.2019, з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України.
В результаті ДТП пішохід ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи за №1141 від 11.12.2019, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритою тупої травми колінного суглобу: перелом латерального виростка великогомілкової кістки, з переломом кортикального слою та імпресією суглобової поверхні, ушкодження заднього рогу медіального меніску, які кваліфікуються як ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я».

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не скоїть нового злочину, і виконає покладені на нього таки обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином 40000 гривень, а також витрати на правову допомогу в розмірі 2 267 гривень 09 копійок, всього 42 267 (сорок дві тисячі двісті шістдесят сім) гривень 09 (дев`ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за експертизи в загальній сумі 2983,19 грн..
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання. Сторона захисту вважає призначене покарання занадто суворим та таким, що не відповідає принципу достатності покарання для виправлення винного, а розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілої, підлягає зменшенню.

Просить вирок суду змінити, призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі без позбавленням права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього таки обов`язки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_12 офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліках в КУ «ЗОНД», КУ «ЗОПЛ» не перебуває.

Крім того сторона захисту вказує про наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме щире каяття, надання медичної допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення злочину, часткове відшкодування завданої шкоди, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Апелянт, посилаючись на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої підсудний не уникав, ураховуючи другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого за період кримінального провадження, та те, що він скоїв необережний нетяжкий злочин, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, зазначає про наявність підстави для пом`якшення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України і призначення йому покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі (із звільнення від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 1 року іспитового строку не скоїть нового злочину) без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Окрім цього, не заперечуючи факту наявності моральної шкоди, яку потерпіла зазначала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сторона захисту вказує, що розмір моральної шкоди, який визначено судом, не підтверджується наявними у справі доказами та не відповідає принципам розумності та справедливості.

Вважає, що у сукупності із здійсненим відшкодуванням в добровільному порядку 10000 грн. розумним та достатнім буде відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень (у сукупності із здійсненим відшкодуванням).

Позиції учасників судового провадження.

Захисник у судовому засіданні повністю підтримала апеляційну скаргу, просила застосувати до обвинуваченого положення ч.2 ст. 69 КК України та зменшити розмір моральної шкоду до 20 000 гривень.
Обвинувачений у судовому засіданні підтримав апеляційні вимоги, вказавши про те, що йому потрібен транспортний засіб для сімейних потреб.
Потерпіла та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, пославши на те, що потерпіла 3 місяці перебувала на лікарняному, з роботи їй прийшлось звільнитися, наразі потребує тривалої реабілітації, обвинувачений в добровільному порядку повністю не відшкодував шкоду, просили вирок залишити без змін.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення доводам та вимогам апеляційної скарги з частині призначеного покарання , пославшись на відсутність підстав застосування положень ч.2 ст. 69 КК України, звертаючи увагу на притягнення раніше обвинуваченого до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Стосовно цивільного позову прокурор поклався на розсуд суду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 286 КК України відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційний суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість вироку у цій частині стороною захисту не оскаржуються.

Відповідаючи на доводи захисника щодо необґрунтованості стягнутої моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої, судова колегія приходить до наступного.

Так, право кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів, гарантоване ст.ст. 32, 56 Конституції України.

Цивільне законодавство України, під моральною шкодою розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції достатньо дослідив матеріали кримінального провадження щодо цивільного позову відносно необхідності відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суд першої інстанції правильно встановив, що діями обвинуваченого потерпілій стороні завдано моральну шкоду.

З урахуванням фактичних обставин справи вбачається причинний зв`язок між заподіяною потерпілій моральною шкодою та протиправними діями обвинуваченого.

Судова колегія приходить до висновку, що встановлена судом сума моральної шкоди в розмірі 40 000 грн., яка виражається у перенесених ОСОБА_9 емоційних, психічних стражданнях, які потерпіла зазнала як під час скоєння злочину, так і при триваючому реабілітаційному періодівідповідає характеру, вимушених змін у житті потерпілої та тривалості страждань.
При цьому, колегія суддів наголошує, що хоча апелянт і зазначає про незгоду із стягнутою сумою моральної шкоди як довід, проте в прохальній частині апеляційної скарги не висуває певної вимоги, і будь-яких доповнень в розумінні положень ст. 403 КПК України не надав.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо призначеного додаткового покарання судова колегія виходить з положень ст. ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Визначений судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 вид та розмір основного покарання апелянтом не оспорюється.

Щодо призначення додаткового покарання, колегія суддів звертає увагу, що протиправні дії ОСОБА_7 призвели до грубого порушення Правил дорожнього руху та як наслідок до спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, які потребували лікування тривалого часу.

При цьому, не можна залишити без уваги аргументи прокурора, що в минулому ОСОБА_7 допускав порушення ПДР України, за що притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Такі обставини унеможливлюють застосовування приписів частини 2 статті 69 КК України, згідно з якими суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.

Тому, всупереч твердженням захисника, місцевий суд обґрунтовано призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. А доводи сторони захисту щодо позитивних відомостей стосовно особистості ОСОБА_7 , наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих цілком обґрунтовано віднесені судом на користь призначеного додаткового покарання на мінімальний строк, визначений санкцією ч.1 ст. 286 КК України і частиною 1 статті 55 КК України.

За наведених обставин, на переконання колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_7 відповідає загальним засадам призначення покарання, є справедливим та домірним вчиненому, підстав для його пом`якшення у частині застосування додаткового покарання з огляду на приписи частини 2 статті 69 КК України, суд не вбачає.

Що ж стосується посилання обвинуваченого при апеляційному розгляді на те, що автомобіль йому потрібен для сімейних обставин, то це саме по собі, за наявності вищевказаних обставин, не переконує судову колегію в можливості виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання, оскільки суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого.

Вагомих обставин, які б можна було віднести на користь застосування до ОСОБА_7 положень ч.2 ст. 69 КК України апеляційною інстанцією не встановлено, що обумовлює визнання доводів сторони захисту як неспроможних.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає необхідним вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4