Справа № 467/1293/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 0000087, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 листопада 2020 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Семенівка Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, освіта середня, зареєстрований і фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 07 листопада 2020 року, точного часу в ході досудового розслідування не установлено, у ОСОБА_4 , який перебував з дозволу володільця у належному ОСОБА_5 домоволодінні АДРЕСА_2 , виник умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна мобільного телефону.

Реалізуючи свій злочинний намір, 07 листопада 2020 року, точного часу в ході досудового розслідування не установлено, ОСОБА_4 , перебуваючи з дозволу володільця в одній із кімнат належного ОСОБА_5 житлового будинку АДРЕСА_2 , умисно, тобто, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, з метою обернути чуже майно на власну користь, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав мобільний телефон марки «HONOR 7A pro» модель AUM L29, яким, поклавши до кишені і покинувши територію вказаного домоволодіння, розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 1 783, 00 грн.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності й допустимості , а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням показань обвинуваченого, який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив відображені в обвинувальному акті обставини його скоєння, зокрема, у частині часу, місця та способу вчинення, у тому числі й предмету злочину, а також мети, мотивів і спрямованості умислу та наслідків, що настали, а також розміру спричиненої матеріальної шкоди.

Зокрема, допитаний в судому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 показав, що у листопаді 2020 року, точного дати і часу не пам`ятає, він перебував в домоволодінні ОСОБА_5 на запрошення останнього, де вони спільно вживали спиртні напої.

Після того, як ОСОБА_5 ліг спати, він взяв належний останньому сенсорний телефон, який знаходився в цій же кімнаті, поклав його до кишені та пішов до своїх знайомих, які проживають неподалік.

Обвинувачений вказав, що не пам`ятає чому саме узяв телефон, він йому сподобався, він хотів послухати музику або продати його, але по дорозі додому загубив його.

Приблизно через тиждень приїхали поліцейські і він разом із ними почали шукати телефон.

Ці показання обвинуваченого є послідовними і логічними, водночас, вони за своєю суттю повністю збігаються із установленими в ході досудового розслідування фактичними обставинами учиненого кримінального правопорушення, а тому не викликають у суду сумнівів у своїй достовірності.

Крім цього, показання обвинуваченого отримані у передбачений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, а тому є допустимими, а так само і належними оскільки, прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце неодноразово повідомлявся шляхом направлення судових повісток, а так само і в телефонному режимі, про здійснення цього кримінального процесу в Арбузинському районному суді Миколаївської області достовірно знає, на чому, крім цього, наголосив і прокурор, бажання приймати участь у справі не висловив, так як ніяких заяви чи то клопотань до суду не направляв, у тому числі й про відкладення судового засідання.

Разом із цим, ужиті судом заходи щодо поінформованості потерпілого, не сприяли забезпеченню його прибуття до суду, що суд розцінює як вільне користування ним своїми правами.

У той час, як нездійснення допиту потерпілого в суді не вплине на правильність висновків суду через те, що обвинувачений свої вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю і підтвердив дійсні обставини його скоєння.

З огляду на, що суд, виходячи з вище зазначених правових норм та беручи до те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (постанова ВС від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12), вважає за можливе завершити розгляд кримінального провадження у відсутність потерпілого.

Таке узгоджується із позицією ЄСПЛ, що висловлена ним у рішенні від 14.10.2003 у справі «Трух проти України», від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», від 26.04.2007 у справі «Шевченко проти України», відповідно до яких в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину, обвинувачений погодився з недоцільністю дослідження доказів щодо обставин скоєного ним правопорушення (злочину), так як повністю згодний із тими обставинами, що установлені досудовим слідством та відображені в обвинувальному акті, не оспорює їх, а так само і не оспорює кваліфікацією своїх дій за ч.3 ст. 185 КК України.

А тому суд, переконавшись, що обвинувачений вірно розуміє зміст обставин цього кримінального провадження, не оспорює правову кваліфікацію своїх дій за ч.3 ст. 185 КК України, за відсутності сумнівів у добровільності його позиції із даного питання, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши наслідки такого і переконавшись, що вони зрозумілі обвинуваченому, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого.

Також, за правилами ст. 358 КПК України, суд дослідив надані стороною обвинувачення документи, у яких посвідчені відомості, що мають значення для прийняття рішення, у тому числі й призначення покарання і вирішення ряду процесуальних питань, зокрема, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Тож, усі досліджені судом докази у їх сукупності, з урахуванням показань обвинуваченого, підтверджують обставини, регламентовані ст. 91 КПК України щодо події кримінального правопорушення (часу, місця, способу й обставин його вчинення), винуватості обвинуваченого, форми його вини, мотивів і мети, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а так само і обставин, які впливають на ступінь тяжкості учиненого.

Будь якого істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, під час здійснення досудового розслідування, а також доказів, що здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не виявлено і сторонами не доведено.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, шляхом оцінки наданих у його розпорядження доказів, у тому числі виходячи із їх обсягу, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом із таким ступенем достовірності доказів, за якого тягар доведення суд визнає знятим, а фактичні обставин доведеними «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Отже, з огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.1 ст. 185 КК України, так як він скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

За такого, суд не убачає підстав для виходу за межі висунутого ОСОБА_4 обвинувачення у порядку ч. 3 ст. 337 КПК України, зокрема, у частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, оскільки суд повноважений розглядати справу лише в межах висунутого обвинувачення і відповідно до обвинувального акта.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Тому в аспекті ступеня тяжкості злочину, суд зважав на класифікацію за ст. 12 КК України, зокрема, те, що інкримінований злочин відноситься до проступків, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Водночас, обвинувачений раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, задовільно характеризується за місцем роботи, не одружений, на утриманні неповнолітніх і непрацездатних осіб не має, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, на ОСОБА_6 обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, так само, як і на обліку уповноваженого органу з питань пробації, проте, перебуває на обліку в Арбузинському РВК.

Обставин, що пом`якшують покарання, із передбачених ст. 66 КК України суд визнає щире каяття у вчиненому.

Зокрема, обвинувачений засуджував свій вчинок, запевнив суд, що просив вибачення у потерпілого, має намір відшкодувати спричинену останньому шкоду.

Обставин, які б тією чи іншою мірою обтяжили б покарання, із числа визначених ст. 67 того ж Кодексу суд не установив.

За такого, покарання ОСОБА_4 , за відсутності передумов застосування ст. 69,69-1 КК України, належить призначити у межах санкції ч.1 ст. 185 КК України у виді громадських робіт.

Обираючи цей вид покарання і його розмір, суд, з огляду на норму ч.2 ст. 52 КК України, окрім тяжкості вчиненого злочину та майнового стану обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, ураховував, зокрема, що злочин відносить до категорії проступків, брав до уваги, крім цього, наявність лише одного епізоду злочинної діяльності, мету і мотиви, якими керувався обвинувачений, той факт, що викрадене потерпілому повернуто не було, а також відношення обвинуваченого до скоєного і вважає недоцільним призначення покарання у виді штрафу.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження учинення нових кримінальних правопорушень, як ним самим, так і іншими особами.

Як наслідок, визначене судом покарання, його міра та розмір, за таких обставин відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним, тобто,не становити надмірного тягаря для особи.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Цивільний позов в рамках кримінального провадження не заявлений.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому не обирався і підстав для його обрання на даному етапі немає.

Витрати на залучення експерта суд стягує із обвинуваченого згідно із ч.2 ст. 124 КПК України.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 80 (вісімдесят) годин.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1