КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
представника потерпілого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0000706 стосовно,-

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Воропаїв Вишгородського району Київської області, громадянина України з середньою освітою, працюючого в КП «Водфондмрубіж», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ;проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_6 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 12 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 12.10.2020 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк на 3 (три) роки з покладанням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Також цим вироком частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 133 345,56 (сто тридцять три тисячі триста сорок п`ять) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 100 000,00 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку, суд визнав доведеним, що 20.03.2020 року, приблизно о 01 год. 45 хв. (точний час не встановлено) ОСОБА_8 , перебуваючи на відстані приблизно 15 м до будинку за АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння та бажаючи їх настання, наніс потерпілому ОСОБА_9 один удар в ліву лобно-скроневу ділянку голови предметом, схожий на металевий куток, внаслідок чого ОСОБА_9 було спричинено тілесне ушкодження, яке за критерієм небезпеки для життя відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, тобто своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України.

На даний вирок адвокат ОСОБА_6 , діючи в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржуваний вирок Ірпінського міського суду Київської області від 12.10.2020 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання, а також в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілого та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років і задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції положень ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 121 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України, суд не дав належної правової оцінки ступеню тяжкості, підвищеному рівню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення і обставинам його вчинення, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та застосування до нього положень ст. 75 КК України.
Апелянт вважає, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням суд першої інстанції не врахував фактичні обставини кримінального провадження, зокрема тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер та спосіб його вчинення, а також не врахував думку потерпілого ОСОБА_10 щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому покарання, в тому числі щодо застосування до нього положень ст. 75 КК України, при цьому не навів переконливих доводів про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, що суперечить загальним засадам призначення покарання, визначених ст.ст. 50, 65 КК України.

Крім того, на думку апелянта, під час вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 судом необґрунтовано прийнято рішення про часткове задоволення заявленого цивільного позову, оскільки визначений судом розмір відшкодування завданої моральної шкоди не відповідає вимогам розумності і справедливості та ступеню моральних страждань потерпілого ОСОБА_10 , зокрема не враховано, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим останній проходить курс лікування та реабілітації та йому встановлено другу групу інвалідності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого ОСОБА_6 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без зміни, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, за згодою учасників судового розгляду, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів та погодився з фактичними обставинами справи, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин апеляційним судом не перевіряються.

У відповідності з вимогами ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_9 , колегія судів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд у відповідності з вимогами ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога психіатра не перебуває, посередньо характеризується, готовий відшкодувати потерпілому шкоду, завдану внаслідок нанесення ним удару. Крім того, суд обґрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, призначив ОСОБА_8 покарання в межах, установлених у санкції ч.1 ст. 121 КК України.

Обгрунтовуючи висновок про застосування стосовно ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, суд, з урахуванням сукупності даних про особу обвинуваченого, його молодого віку, конкретних обставин, за яких ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, а також пом`якшуючих покарання обставин, дійшов обгрунтованого висновку про наявність достатніх умов і підстав для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням. Свої висновки суд першої інстанції достатньо обґрунтував, зазначив обставини на підставі яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, і з цими висновками колегія суддів повністю погоджується.

Таким чином, на переконання колегії суддів, прийняте судом рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України мотивовано належним чином, а тому викладені в апеляційній скарзі представника потерпілого ОСОБА_9 доводи про те, що суд без достатніх до того підстав звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання та помилково застосував положення ст. 75 КК України, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не спростовують висновків суду щодо можливості виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без реального відбування призначеного покарання, а саме в умовах застосування до нього положень ст. 75, 76 КК України.

Що стосується апеляційних тверджень представника потерпілого про неврахування судом тієї обставини, що ОСОБА_8 не вчинив жодної дії по відшкодуванню шкоди потерплому, і що на час постановлення вироку не було надано доказів, які б підтверджували факт працевлаштування ОСОБА_8 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно наявного в матеріалах кримінального провадження трудового договору від 17. 08.2020 року (а.с. 75-78), тобто на час постановлення вироку, ОСОБА_8 був працевлаштований на роботу в КП "ВОДФОНДМРУБІЖ".
Крім того, доводи апеляційної скарги щодо невірного вирішення судом питання цивільного позову, який було задоволено частково, так як розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає ступеню моральних страждань потерпілого ОСОБА_9 , які вплинули на загальний стан його здоров`я, який пройшов оперативне лікування, і якому у зв`язку з отриманими травмами встановлено другу групу інвалідності, колегія суддів також вважає неспроможними, оскільки вирішуючи питання щодо заявленого цивільного позову, суд обгрунтовано стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 заявлену потерпілим матеріальну шкоду в сумі 133 345, 56 грн., а на відшкодування моральної шкоди стягнув 100 000,00 грн., з чим колегія суддів також погоджується.

Висновки суду про часткове задоволення цивільного позову, судом першої інстанції є достатньо обґрунтованими і вмотивованими. При цьому, суд належним чином врахував висновки Верховного Суду України, викладені у постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4»Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яку суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань і має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції, враховуючи характер та обсяг страждань, які зазнав потерпілий внаслідок неправомірних дій обвинуваченого, характер немайнових витрат, зокрема їх тривалість, можливість відновлення, дані про особу обвинуваченого, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визнав завищеною суму 400 000,00 грн., яку потерпілий просив стягнути з обвинуваченого, а тому частково задовольнив цивільний позов та стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. При цьому, суд обґрунтовано зазначив, що суду не було надано жодних доказів на підтвердження таких обставин, як наявність у потерпілого страху можливого повторення подій, зниженого настрою, порушення сну, емоційної напруги, знервованості, щоденних думок та спогадів про наслідки психотравмуючої дії, бажання уникати контактів, почуття образи, приниження гідності, що негативно вплинуло на його стан здоров`я та проявляється в онімінні кінцівок, а виписка з історії хвороби потерпілого ОСОБА_9 не підтверджує вказані обставини. Також безпідставними суд визнав і посилання потерпілого на необхідність додаткових витрат для проведення операції у майбутньому та обгрунтовно зазначив, що у разі таких витрат у майбутньому, потерпілий може звернутися з позовом в порядку цивільного судочинства.

За викладеним, колегія суддів вважає вирок суду, у тому числі і в частині вирішення цивільного позову потерпілого законним, обґрунтованим і вмотивованим, призначене обвинуваченому ОСОБА_11 покарання необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ірпінського міського суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні №0000706 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3