КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/1943/2021 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ржищівського міського суду Київської області від 09 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000158, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Ржищівського міського суду Київської області від 09 грудня 2020 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Великі Пріцьки Кагарлицького району Київської області, громадянина України, освіта середня, пенсіонера, не одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного за даним вироком покарання у виді позбавлення волі на строк один рік у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0000158, внесене 23 лютого 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, - закрито.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_7 не обирався. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, - відмовлено.
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 27 липня 2010 року близько 19:00 год., знаходячись в приміщені літньої кухні власного домогосподарства, що в АДРЕСА_1 , під час сварки зі своєю співмешканкою ОСОБА_8 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків.
Підійшов до ОСОБА_8 та, діючи умисно, з метою заподіяння шкоди здоров`ю останній, умисно наніс їй власною правою рукою один удар в праву частину тулуба в ділянку вище живота та один удар тією ж рукою їй в обличчя. ОСОБА_8 , залишивши приміщення літньої кухні, пішла в будинок, де в спальній кімнаті ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заподіяння їй будь-яких тілесних ушкоджень, умисно знову наніс декілька ударів руками ОСОБА_8 в ділянку голови та тулуба. ОСОБА_8 пішла в кухню за нею зайшов ОСОБА_7 , взяв у неї з руки алюмінієву миску і наніс нею ОСОБА_8 два удари по спині в область поперекового відділу; після цього наніс мухобійкою з дерев`яною ручкою удари по голові та шиї ОСОБА_8 .
Згідно даними висновку судово-медичної експертизи № 196/19 від 4 вересня 2020 року, у ОСОБА_8 виявлено закриту травма грудної клітки у вигляді перелому 9 ребра справа відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність винності обвинуваченого та правильність кваліфікації її дій, порушує питання про скасування вироку Ржищівського міського суду Київської області від 09 грудня 2020 року в частині вирішення цивільного позову, просить постановити новий вирок, яким задовольнити цивільний позов в повному обсязі.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції необ`єктивно та упереджено розглянула справу, залишив поза увагою, що вона як потерпіла у зв`язку із отриманням тілесних ушкоджень перебувала на стаціонарному лікуванні, а в подальшому - амбулаторно. Зверталася до правоохоронних органів, що призвело до порушення нормального ритму життя, необхідності докладання додаткових зусиль для відновлення звичайного стилю життя; також суд не в повній мірі врахував глибину душевних страждань з приводу вимушеного, лікування внаслідок отримання тілесних ушкоджень, погіршення стану здоровя та час на відновлення стану.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку Ржищівського міського суду Київської області від 09 грудня 2020 рокута ухваленням нового вироку, яким його визнати невинуватим та виправдати за ч. 1 ст. 122 КК України у зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення. Вважає, що у матеріалах справи відсутні докази винності його у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 122 КК України; докази у справі є недопустимими, оскільки одержані незаконним шляхом; суд у вироку не навів мотивів, з яких відкинув, як доказ показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку Ржищівського міського суду Київської області від 09 грудня 2020 року у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке полягає у тому, що суд обвинуваченого визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, ухвалив обвинувальний вирок, призначив покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнив обвинуваченого від покарання і закрив кримінальне провадження, тобто прийняв взаємовиключні рішення.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційних скаргах прокурора, потерпілого; вислухавши доводи обвинуваченого, який підтримав доводи, викладені в своїй апеляційній скарзі, та заперечував щодо задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілу; прокурора та потерпілої, які підтримали доводи, викладені в своїх апеляційних скаргах та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; у порядку ст. 404 КПК України повторно дослідивши наявні у справі докази; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши таобміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів апеляційної інстанції уважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого задоволенню не підлягають, апеляційна скарга потерпілої підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, встановлених судом, є правильним, ґрунтується на зібраних та належним чином перевірених у суді доказах.

З огляду на доведеність винності вірною є й кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, повністю підтверджується сукупністю доказів, які були безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду і яким суд дав оцінку у сукупності.
Так, на підтвердження встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції обґрунтовано послався на докази, дослідженні безпосередньо в судовому засіданні, зокрема показання потерпілої ОСОБА_8 щодо фактичних обставин справи, які об`єктивно підтверджуються даними витягу з кримінального провадження № 0000158 від 14.03.2013 року (т. 3 а.с. 1), згідно з яким відомості про вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань; заяви потерпілої ОСОБА_8 від 21.08.2010, згідно з якою повідомляється про вчинення 27.07.2010 щодо неї ОСОБА_7 злочину (т. 3 а.с. 2); постанови про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження від 15 лютого 2011 року, з якої встановлено, що порушено кримінальну справу за фактом отримання середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_8 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України (т. 3 а.с. 3); постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 30 серпня 2010 року, постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 17 листопада 2010 року, згідно з якими було відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України (т. 3 а.с. 4, 6); постанови про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 лютого 2011 року, згідно якої скасовано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 17 листопада 2010 року (т. 3 а.с. 5); протоколу огляду місця події від 30 серпня 2010 року, з якого встановлено, що було оглянуто домогосподарство в АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 7-8); акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 81, початок дослідження 26 серпня 2010 року, закінчено 08 листопада 2010 року (т. 3 а.с. 10), акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 85 від 16 листопада 2010 року, початок дослідження 17 листопада 2010 року, закінчено 19 листопада 2010 року (т. 3 а.с. 12), висновок експерта № 21/10 від 15 березня 2011 року (т. 3 а.с. 13-14), висновок експерта № 49/21 від 21 червня 2011 року (т. 3 а.с. 15-16), висновок експерта № 45/35 від 15 травня 2012 року (т. 3 а.с.33-34), висновок експерта № 187/К, експертиза почата 27 грудня 2012 року, експертиза закінчена 24 січня 2013 року (т. 3 а.с.35-41), згідно з якими встановлено у ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до середньої тяжкості; висновку експертизи № 196/19, (експертиза почата 03 серпня 2020 року, закінчена 04 вересня 2020 року) (т. 4 а.с. 32-43), з якого встановлено, що вивчивши матеріали кримінального провадження, медичну документацію ОСОБА_8 , 1962 р.н., про те, що у відповідності до поставлених питань, комісія експертів прийшла до наступного: закрита травма грудної клітки у вигляді перелому 9 ребра справа відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, оскільки для загоєння перелому необхідний період часу, що перевищує 21 день; протоколу відтворення обстановки та обставин події від 10 травня 2012 року та фототаблиці до нього, згідно з яким зазначено обставини, за яких потерпілій ОСОБА_8 було нанесено тілесні ушкодження 27.07.2010 (т. 3 а.с.17-32).

Суд першої інстанції у вироку дав детальну оцінку зазначеним доказам у розумінні ст. 94 КПК України та навів достатнє обґрунтування для їх прийняття.
Таким чином, колегія суддів уважає доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність його винності у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, оскільки суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі докази кримінального провадження в їх сукупності, визнав їх належними та допустимими, дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та призначив покарання, яке, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Разом з цим суд першої інстанції залишив без задоволення цивільний позов потерпілої, мотивуючи тим, що позивачкою не доведено як того вимагає ч. 1 ст. 129 КПК України підстави і розмір позову щодо стягнення матеріальної шкоди, моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Однак,колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає цивільний позов у частині відшкодування моральної шкоди, заподіяної вчиненим щодо ОСОБА_8 злочином підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведені підстави і розмір позову, передбачені ч. 1 ст. 129 КПК України.
Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Згідно частин 1, 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ч. 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ч. 1 ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегією суддів встановлено, що внаслідок дій обвинуваченого, потерпілій ОСОБА_8 заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тому, що наслідки ситуації вчинення 27 липня 2010 року щодо неї кримінального правопорушення постали для неї як психотравмуючі та обумовили порушення фізичної, психоемоційної та соціальної сфер існування особистості, перешкоджали можливості активної та повноцінної життєдіяльності та викликали формування негативних психологічних переживань.
Під час вчинення обвинуваченим злочину щодо потерпілої, вона перенесла фізичний біль та пережила емоційний стрес, що супроводжувався почуттями страху за своє здоров`я, приниження гідності, образи, обурення та фізичної безпорадності.

Внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_8 , вона зазнала фізичних страждань, у зв`язку з чим у неї виникла необхідність адаптуватися до нових, дискомфортних умовіснування та життєдіяльності.

Також, внаслідок подій, що сталися, у потерпілої сформувався стан психоемоційної напруги, тримався знижений настрій, образливість та тривожність. Байдуже ставлення обвинуваченого до потерпілої викликало у останньої почуття обурення, образи, приниження гідності та зневажливого до себе ставлення. Внаслідок перенесеного стресу появився страх зустрічі з обвинуваченими, сформувалося почуття напруги та тривоги в ході участі у судових засіданнях.

Негативні наслідки вчинення обвинуваченими щодо позивача злочину потягли за собою тривале нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення фізичних, душевних та матеріальних ресурсів на їх подолання і компенсацію.
Колегія суддів, враховуючи характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнала потерпіла,характеру немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), стану здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, визначає розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, - 20 000 грн. (двадцяти тисяч гривень).

На переконання колегії суддів саме така сума на відшкодування моральної шкоди потерпілій внаслідок вчинення щодо неї злочину у данному випадку буде відповідати засадам розумності та справедливості.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;

Статтею 420 КПК України передбачений вичерпний перелік підстав, з яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.
Збільшення розміру відшкодування моральної шкоди у данному випадку не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинуваченого визнано винуватими, та не є підставою, передбаченою ст. 420 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції і постановлення апеляційним судом свого вироку, як про це просить прокурор.

Також, на переконання колегії суддів, з огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок, визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та у зв`язку із закінченням строків давності звільнив його від покарання на підставі ст. 49 КК України, вказівка у резолютивній частині вироку про закриття кримінального провадження не тягне за собою таких правових наслідків, що впливали би на правильність прийнятого рішення, тобто не є істотним порушенням КПК України, а тому доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині не є слушними.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого задоволенню не підлягають, апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, вирок суду щодо ОСОБА_7 зміні в частині вирішення цивільного позову.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Ржищівського міського суду Київської області від 09 грудня 2020 рокущодо ОСОБА_7 змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. ( двадцять тисяч гривень, нуль копійок)
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: ______________ ______________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4