Справа № 361/3127/17
Провадження № 1-кп/359/289/2021
У Х В А Л А
про продовження запобіжного заходу
30 червня 2021 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , її захисника адвоката ОСОБА_7 , законного представника обвинуваченої ОСОБА_6 ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника адвоката ОСОБА_10 ,

під час судового засідання з технічною аудіо та відео фіксацією в режимі відеоконференції з ДУ «Київський слідчий ізолятор» по кримінальному провадженні № 0000146, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13 січня 2017 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Іркутськ Російської Федерації, громадянки Російської Федерації, росіянки, не одруженої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Орєхово-Зуєво Московської області Російської Федерації, громадянина України, українця, із повною середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.4, п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України,
розглянувши клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 про відмову в задоволенні клопотання прокурора та обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту ,

в с т а н о в и в:
23.06.2021 прокурор ОСОБА_11 подав клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 та обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор зазначив про те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_9 обвинувачуються у скоєнні тяжкого і особливо тяжкого кримінальних правопорушень, продовжують існувати ризики, передбачені в п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_6 , і передбачені в п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_9 . Крім того, прокурор просив врахувати такі обставини: їх затримали при спробі втекти; батьки ОСОБА_6 проживають в іншій державі, вона не є громадянкою України та не має ніякого місця проживання в Україні; обидва обвинувачені не мають міцних соціальних зв`язків, які б достатньо забезпечували виконання ними процесуальних обов`язків і запобігали б ризику, зазначеному у пункті 1 ч.1 ст.177 КПК; відносно обох обвинувачених існує ризик переховування від суду під страхом тяжкості покарання; відносно ОСОБА_9 існує ризик, зазначений у п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме він не будучи під вартою зможе незаконно впливати на обвинувачену ОСОБА_6 , оскільки вона надала слідству викривальні покази, а також впливати на недопитаних у справі свідків.

Прокурор в судовому засідання підтримав клопотання, подані прокурором ОСОБА_12 , та просив їх задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 заперечив проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , та просив змінити останньому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, посилаючись на недоведеність ризиків зазначених у клопотанні прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_9 повністю підтримав позицію свого захисника.
Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 також просили суд відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд вважає за доцільне клопотання прокурора задовольнити та продовжити строк тримання обвинувачених під вартою, зважаючи на наступне.

Термін дії запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 закінчується 22.07.2021, а до вказаного часу провести розгляд кримінального провадження неможливо.

Запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом. Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36). При цьому, висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до 4) до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а тому виходячи із кваліфікації кримінального правопорушення застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законодавчо передбаченим.

Водночас, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам кримінального провадження (ч. 1 ст. 183 КПК України).

Вимоги статті 194 КПК України зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. За таких умов суду належить дослідити кожен із зазначених вище критеріїв окремо.

Згідно із ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки чинне законодавство не розкриває поняття обґрунтованої підозри, тому враховуючи ст. 8, 9 КПК України слід керуватися позиціями Європейського суду з прав людини. Тривала практики ЄСПЛ сформувала позицію, що обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі «Murrаy v.United Kingdom», 14310/88, 28.10.1994, п. 55).

Суд звертає увагу на те, що оцінка обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення судом здійснюватиметься після закінчення судового розгляду під час ухвалення вироку. Станом на 24.12.2020 року стадія досудового розслідування завершена та зібрано усі докази, які прокурор вважав достатніми для складення обвинувального акту. Із змісту обвинувального акту, який надійшов до суду, вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.

Так, ОСОБА_6 , серед іншого, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років для неповнолітньої. Наявність обґрунтованої підозри, тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченої, в тому числі її вік та стан здоров`я, відсутність міцних соціальних зв`язків, оскільки остання являється громадянкою Російської Федерації, не має зареєстрованого місця проживання в Україні, а єдиним місцем її проживання є адреса місця події, де вона проживала із загиблою бабусею, близьких родичів на території України не має, батьки обвинуваченої проживають на території Російської Федерації, суспільно-корисною працею не займалась, у сукупності свідчать про можливість обвинуваченої до переховування як способу поведінки, до якого вона може вдатися у випадку загрози її інтересам. Колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що обвинувачена може вчиняти в подальшому дії з метою переховування. Співставлення можливих негативних для неї наслідків переховування у вигляді її можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

ОСОБА_9 також, серед іншого, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі. На думку суду, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з моменту застосування цього запобіжного заходу не зменшився і не відпав та полягає у вірогідності переховування від суду з метою уникнення покарання у разі визнання його винним у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Крім того, враховуючи фактичні обставини за яких обвинуваченому ОСОБА_9 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність, характер вчинених злочинів та спосіб їх вчинення, а також те, що частина свідків є родичами та знайомими обвинуваченого, суд вважає доведеним наявність ризику, щодо здійснення ним можливого незаконного впливу на обвинувачену ОСОБА_6 , потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, які наданий момент і ще не допитані.

При цьому, слід зазначити, що один із злочинів у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, направленого проти життя іншої людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю, внаслідок якого настала смерть людини, тобто непоправні наслідки, який вчинений із виключною жорстокістю та безпощадністю, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки даного діяння.
Крім того, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, 13.01.2017 року, за місцем проживання ОСОБА_9 , працівниками поліції були затримані ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які із зібраними речами, мали на меті покинути місце проживання.
Ці обставини в сукупності обґрунтовано переконують колегію суддів у великій вірогідності існування ризику переховування як обвинуваченою ОСОБА_6 , так і обвинуваченим ОСОБА_9 від суду, з метою уникнути відповідальності за вчинене, у разі визнання їх винуватими.
Враховуючи вище зазначене, а також фактичні обставини за яких обвинуваченим інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, суд вважає, що ризики, які враховувались судом раніше, не зменшились та продовжують існувати.

Отже, суд вважає, що існують ризики, передбачені п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України статтею 177 КПК України, а тому на даному етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є об`єктивно необхідним з метою дієвості відповідного кримінального провадження.

Досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження, належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.

На думку суду, застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло не забезпечить його належної поведінки і не зменшить наявні ризики, в тому числі ризику переховування від суду та незаконного впливу на свідків. Відсутність у обвинуваченої ОСОБА_6 жодного місця проживання також свідчить про неможливість застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Про обрання відносно обвинувачених особистої поруки не надходило жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру.

Застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_9 особистого зобов`язання не забезпечить їх належної поведінки і не зменшить наявність ризиків, не зможе перешкодити їх реалізації.

Отже, суд погоджується із доводами прокурора про недостатність застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу.

Даних про наявність підстав для обрання запобіжного заходу на більш м`який ніж тримання під вартою, судом при розгляді клопотання не встановлено, а стороною захисту не доведено наявності підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту відносно обвинувачених, оскільки не спростовано існування в кримінальному провадженні ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України. З огляду на це клопотання адвоката ОСОБА_10 про обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою. Приймаючи рішення про тримання під вартою обвинуваченого, суд повинен забезпечити не лише дотримання прав останнього, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, зокрема, прав потерпілої у кримінальному провадженні.
Так, ОСОБА_13 та ОСОБА_9 обвинувачуються, серед іншого, у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчинене ними кримінальне правопорушення створило в суспільстві негативне враження, при цьому такими їх діями були порушені визначені та гарантовані Конституцією України права і свободи людини і громадянина в Україні, а саме право на життя має найбільшу цінність для людини.
У справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених. При цьому, суд оцінює суворість можливого покарання для обвинувачених та визнає за реальну небезпеку можливість їх ухилення від правосуддя у разі не застосування найсуворішого запобіжного заходу.
Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в триманні обвинувачених під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовження терміну дії запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на 60 днів.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 176-178, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 331, 376, суд

п о с т а н о в и в:
Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 год. 00 хв. 28 серпня 2021 року.
Утримувати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 год. 00 хв. 28 серпня 2021 року.
Утримувати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 про обрання запобіжного заходу у виді цілодобовий домашній арешт - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляції протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 05 липня 2021 року

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3