У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0003904

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6

на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2019 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новий Буг, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

потерпіла ОСОБА_8

представник потерпілої ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2019 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України на нього покладені такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Згідно п.в ст.1 Закону України від 22.12.2016 «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 73 585 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, та в розмірі 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено долю речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та змін до неї.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить вирок скасувати частково, відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 в частині відшкодування на її користь моральної шкоди.

До початку апеляційного розгляду захисник змінив апеляційну скаргу та просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме не врахував довідку Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, згідно якої дорога на місці ДТП має чотири смуги для руху в обох напрямках, у зв`язку з чим, пішоходам забороняється переходити проїзну частину поза пішохідним переходом. Не звернув уваги, що показання потерпілої ОСОБА_8 , які надані суду першої інстанції не узгоджуються з її показаннями під час слідчого експерименту за її участі.

На думку апелянта, суд першої інстанції хоча формально зазначив, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , є протиправна поведінка потерпілої, але належним чином не дав оцінки діям потерпілої, яка переходила дорогу в забороненому місці, чим створила умови для настання дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи захисника та не спростував їх в частині того, що висновок експерта №17-1237 від 27.11.2017 є неналежним доказом, оскільки у висновку експерта всі вихідні дані щодо швидкості пішохода, відстані від пішохода до транспортних засобів, та інше надані лише потерпілою під час слідчого експерименту з нею, а тому висновок вважає не є об`єктивним.

Також вважає, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову не врахував положення законодавства, яке визначає механізм страхового відшкодування та передбачає одночасну участь у справі, в яких мало місце страхування цивільно-правової відповідальності, і фізичної особи, і страховика, та не залучив до участі у справі страхову організацію, яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.

На думку апелянта висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, оскільки суд визнав протиправною поведінку потерпілої ОСОБА_8 , проте частково задовольнив її позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Також вказує, що потерпілою не надано жодних доказів, які б свідчили про проходження нею тривалого лікування та реабілітації, а також втрати працездатності. За такого вважає, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позовні вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди.

Позиції інших учасників процесу.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 просить відмовити в її задоволенні. Вказує, в матеріалах справи є достатньо доказів на підтвердження її тривалого лікування після отриманих в результаті ДТП тілесних ушкоджень.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

04.08.2017, близько 08.30 год., ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у денний час доби рухався по сухій, чистій, прямій ділянці проїзної частини вул. Чкалова, зі сторони вул. 6 Слобідської, в напрямку пр. Богоявленський, зі швидкістю 60 км/год.

При проїзді житлового будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 в порушення вимог п. 2.3"б", 12.3 ПДР України, а саме: маючи перешкоду у смузі свого руху у вигляді пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину вул. Чкалова з права наліво відносно напрямку руху автомобіля, у невстановленому для переходу пішоходів місці, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки керованого ним легкового автомобіля, продовжив рух у обраному ним напрямку, внаслідок чого допустив наїзд передньою центральною частиною кузова керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_8 .

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому лівої плечової кістки, відкритого перелому кісток лівої гомілки, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження. Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, заперечення потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 про залишення вироку без змін, думку прокурора про необґрунтованість поданої апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд дійшов до такого.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені злочину за обставин, встановлених судом першої інстанції, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, на які містяться посилання у вироку.

Відповідно вимог п.п. 2.3«б», 12.3 Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

- бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, визнавши доведеною вину ОСОБА_6 у порушені вказаних вимог Правил дорожнього руху України.

Так, з пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 в суді вбачається, що обвинувачений вину визнав частково. Пояснив, що 04.08.2017 о 08:30 год. він їхав по крайній лівій смузі по вул. Чкалова. Попереду нього в правій смузі рухався автомобіль Опель, та "прижимав" його, а тому він дивився постійно на цей автомобіль та на бордюр. Зненацька попереду опинилась потерпіла, на яку він здійснив наїзд. Потерпілу побачив перед самим зіткненням, одразу почав гальмувати, але уникнути зіткнення не зміг. Вважає, що в дорожньо-транспортній пригоді винний не тільки він, а й потерпіла, оскільки остання також порушила правила дорожнього руху.

Аналогічні пояснення надані ОСОБА_6 при проведенні слідчого експерименту (том 2 арк. спр. 69-75).

Судом допитаний свідок ОСОБА_10 , який пояснив, що 04.08.2017 року він як пасажир перебував в автомобілі під керуванням ОСОБА_6 , який рухався в крайній лівій смузі, а в правій смузі рухався автомобіль Опель. Потім транспортний засіб Опель почав гальмувати, потерпілу вони побачили вже за 2 секунди до зіткнення, якого уникнути не вдалось.

Також суд першої інстанції у вироку навів дані протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , в якому зазначено, що цей свідок вказав, що автомобіль обвинуваченого рухався приблизно зі швидкістю 60 км/год. Попереду них рухався інший автомобіль. В подальшому ОСОБА_6 почав маневр випередження останнього та під час виконання вказаного маневру, перед передньою частиною кузова автомобіля вийшла жінка-пішохід, яка перетинала проїзну частину вул. Чкалова з права наліво відносно руху автомобіля ОСОБА_6 у невстановленому для переходу пішоходів місці. Так, як відстань до пішохода була незначною, відразу відбувся наїзд на вказаного пішохода (том 2 арк. спр. 86-90).

Проте, твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та наведені в апеляційній скарзі доводи захисника про невинуватість ОСОБА_6 через порушення правил дорожнього руху не ним, а потерпілою, не є слушними, оскільки спростовані доказами, які досліджені судом першої інстанції та покладені в обґрунтування вироку.

Потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що коли вона підійшла до дороги по вул. Чкалова, подивилась ліворуч та, впевнившись в безпеці свого руху, почала переходити дорогу. Спочатку вона дивилась вліво, п потім, коли впевнилась в безпеці свого руху, вже не дивилась ліворуч та не контролювала дорогу. До бордюру залишалось кілька шагів, та більше вона нічого не пам`ятає.

Даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схемою та фототаблицею до нього підтверджується, що місцем наїзду на пішохода ОСОБА_8 є суха асфальтована, горизонтальна ділянка дороги вул. Чкалова в районі будинку № 209, шириною 9,6 м, на якій відсутні дорожні знаки або розмітка, та яка відбулася за участю водія ОСОБА_6 , який керував транспортним засобом ВАЗ-2109, д.н. НОМЕР_1 ( том 1 а.п 41-45).

Результати вище зазначених слідчих експериментів, а також дані, які зафіксовані при складані протоколу огляду місця ДТП та схеми до нього, покладені в основу судових автотехнічної та транспортно-трасологічних експертиз.

Так, відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи №603 від 04.09.2017, на момент дорожньо-транспортної пригоди ходова частина, робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля ВАЗ 2109 р/н НОМЕР_1 знаходились в працездатному стані та не мали невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України і ДСТУ 3649:2010 щодо технічного стану транспортних засобів, які могли б виникнути до дорожньо-транспортної пригоди та вплинути на його рух (том 1 а.п. 53-57).

Згідно висновку експерта №606 від 05.09.2017, під час первісного контактування автомобіль ВАЗ 2109 р/н НОМЕР_1 контактував із перешкодою (тілом пішохода) передньою центральною частиною транспортного засобу, а саме: переднім реєстраційним номером, декоративною накладкою решітки радіатора, передньою центральною частиною капоту. Після чого відбулося закидання тіла пішохода на транспортний засіб з подальшим його контактуванням з переднім вітровим склом та дахом автомобіля.

Наїзд на пішохода відбувся в межах проїзної частини дороги вул. Чкалова, а саме до початку розташування першого осипу уламків автомобіля "ВАЗ-2109" р/н НОМЕР_1 (визначеного у схемі позицією №3), при цьому перед наїздом транспортний засіб рухався по траєкторії розташування слідів гальмування, залишених автомобілем ВАЗ 2109, р/н НОМЕР_1 на місці пригоди , які зафіксовані у схемі позицією №2 (том 1 а.п. 60-65).

З висновку автотехнічної експертизи №17-1237 від 27.11.2017 вбачається, що водій автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, своєчасним застосуванням екстреного гальмування. Проте, його дії не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України і з технічної точки зору ці дії знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, що наступило (т.1, а.с. 106-113).

Дослідивши зазначені докази та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення правил дорожнього руху ОСОБА_6 , оскільки, саме порушення ним вимог п.п.2.3 «б», 12.3, ПДР України стало безпосередньою причиною ДТП.

Доводи захисника ОСОБА_5 , що висновок експерта №17-1237 від 27.11.2017 є неналежним доказом, оскільки всі вихідні дані щодо швидкості пішохода, відстані від пішохода до транспортних засобів, та інше надані лише потерпілою, є неспроможними.

В суді першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_11 , який підтвердив свій висновок в повному обсязі, а також пояснив, що при складанні цього висновку всі вихідні дані він брав з постанови слідчого про призначення експертизи, в якій зазначені показання обвинуваченого, потерпілої та свідка, а також зі схеми ДТП. З протоколу слідчого експерименту встановлено, що водій мав змогу бачити пішохода за 4-5 секунд до наїзду, а тому мав технічну можливість зупинити автомобіль та уникнути наїзду, не дивлячись на обмеження видимості іншим автомобілем з правої сторони. Сліди гальмування були виявлені тільки після наїзду на пішохода.

Щодо доводів апелянта, що суд першої інстанції не дав юридичної оцінки діям потерпілої ОСОБА_8 , які створили небезпеку для дорожнього руху, слід зазначити таке. Той факт, що внаслідок грубого порушення Правил потерпіла створила небезпеку для дорожнього руху, суд першої інстанції у оскаржуваному вироку не піддав сумніву. Проте, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу пункту 12.3 Правил і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Таким чином, той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог п. 2.3«б», 12.3 Правил дорожнього руху України.

На переконання колегії суддів, докази, на які послався суд першої інстанції, поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом першої інстанції.

Істотних порушень норм кримінально-процесуального закону, які б перешкодили суду винести законний і обґрунтований вирок, не встановлено.

Оскільки, усі обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення справи в судовому засіданні досліджені всебічно, повно та об`єктивно, то підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження, про що просить в апеляційній скарзі захисник, немає. Тому його апеляційна скарга в частині доведеності вини ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України, задоволенню не підлягає.

Покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції призначено з дотриманням вимог ст.ст. 65-67 КК України. Згідно п.в ст.1 Закону України від 22.12.2016 «Про амністію у 2016 році», правильно звільнено від призначеного покарання. В цій частині вирок апелянтом не оскаржується.

Стосовно вирішення судом цивільного позову про відшкодування майнової та моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами цивільного позову в кримінальному провадженні.

Ст. 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно ж до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При пред`явленні позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до заподіювача шкоди у відповідному розмірі.

Саме таку правову позицію виклала у своєму висновку Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України у справі N 5-1905км15.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди судом першої інстанції не дотримано.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на момент вчинення злочину цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована у Миколаївській обласній дирекції НАСКА "Оранта" за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК1725020 від 26.11.2016, укладеним на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (т.1 а.п. 125).

За умовами вказаного полісу, у разі настання страхового випадку, страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого, у сумі 200000 грн., а за шкоду, заподіяну майну - у сумі 100000 грн.

Проте, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 пред`явила позов лише до ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції, встановивши, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована, не залучив до участі у справі страхову організацію, яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.

Отже, в частині вирішення цивільного позову про стягнення майнової та моральної шкоди вирок суду підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку із скасуванням вироку із зазначених підстав доводи апелянта про необхідність задоволення позовних вимог судом не розглядаються.

Керуючись ст. 376, 404, 407,412,415, 419, 424,425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2019 року у відношенні ОСОБА_6 скасувати в частині вирішення цивільного позову та в цій частині призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3