справа № 440/53/13-к
У Х В А Л А
судового засідання
03 червня 2021 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області

у складі:головуючого-судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання щодо визнання доказів очевидно недопустими у межах кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за ч.2 ст.307 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000027 від 30.09.2012,

в с т а н о в и в :
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав суду клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими. У клопотанні просить визнати очевидно недопустимими доказами всі обєкти, вилучені в ході огляду місця тимчасового проживання ОСОБА_4 28-29 вересня 2012 року, що були визнані речовими доказами постановою начальника СВ Буського РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_6 від 04.10.2012року.

В клопотанні зазначає, що як вбачається із протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 26.12.20212 (на виконання вимог ст.290 КПК України) (т.3 а.с.223-225) їм для ознайомлення були надані матеріали кримінального провадження у 3-х томах, жодні інші матеріали для ознайомлення не надавалися. Крім цього, зазначає, що в описі до тому №3, а також в самих матеріалах провадження будь-яке доручення слідчому від прокурора на відкриття матеріалів та надання їх для ознайомлення також є відсутнє. Тобто прокурором порушено вимоги визначенні ст.36 КПК України, а слідчий вийшов за межі повноважень встановлених ст.40 КПК України, а процесуальне рішення в межах виконання вимог ст.290 КПК України, прийняте і виконане неуповноваженою особою та у спосіб, що не передбачений законом. Крім цього огляд місця події проведений всупереч передбаченому ст. 190 КПК України (в редакції 1960 року) порядку. Оперуповноважений СКР Буського РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_7 одночасно приймає участь в огляді місця події - місця тимчасового проживання ОСОБА_4 (з 21.11 год. по 04.35 год.) та в огляді транспортного засобу Блащука марки BMW р.н.з. НОМЕР_1 (з 22.27 год. до 00.10 год.), що проводились в різних частинах с. Балучин, а також зважуванні частини об`єктів, вилучених з місця тимчасового проживання ОСОБА_4 (з 02.05 год. по 02.20 год.) та яке проводилось в м. Буськ. Також огляд місця події тривав понад 6 годин, а з відеозаписом шість осіб ознайомились за 30 хв.,при цьому із матеріалів провадження зник ком пакт диск із записом огляду місця події. А також, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були присутні на огляді місця події в якості понятих, різним складам судів повідомляли, що протокол огляду місця події був підписаний ними приблизно через 1-2 тижні після його проведення, а на місці події вони підписали лише чисті аркуші паперу, в тому числі обрізані аркуші паперу, очевидно бірки, якими і були опечатані вилучені предмети. Також, в судовому засіданні поняті прямо заперечили свою присутність при опечатуванні вилучених предметів та показали, що вони неодноразово відлучались, виходили на вулицю курити і т.д. Крім цього, в матеріалах провадження наявні і інші обставини щодо недопустимості речових доказів, однак вони, на погляд захисника, не носять характеру очевидних та повинні оцінюватись у сукупності з іншими даними у справі в нарадчій кімнаті згідно правил ч.1 ст.89 КПК України. На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 36, 40, 84-89, 290 КПК України просить клопотання задовольнити.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали, просять його задоволити.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки воно є безпідставним та необґрунтованим, оскільки доступ до матеріалів досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 та його захиснику ОСОБА_5 надано 26.12.2012 та 27.12.2012 року як це вбачається із протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 26.12.2012. Після ознайомлення з якими від обвинуваченого та захисника будь-яких клопотань та зауважень не поступило.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, перевіривши доводи клопотань сторони захисту, приходить до наступного.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 89 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Тобто,кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з положень ч.1 ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Крім цього особливе значення судом надається підтримці балансу інтересів різних учасників кримінального судочинства в рамках процесу доказування у кримінальному провадженні, що становить основний зміст кримінально-процесуальної діяльності.

Є очевидним, що не допустити відомості, що містяться в матеріалах кримінального провадження, як докази (речові докази) та визнати докази в яких є посилання на речові докази недопустимими доказами в порядку ч. 12 ст. 290 КПК України, як санкція на порушення вимог Закону - суттєво вплине на реальний баланс прав як обвинуваченого, так і сторони обвинувачення.

Вирішення клопотання сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, буде обмежувати права однієї зі сторін, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню.

Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і перш за все змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаних доказів як реалізація права сторони не може будь-яким чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд у будь-який час може визнати не допустимим та не належним будь-який доказ. Натомість не прийняття і не дослідження будь-яких доказів на думку суду може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особистості в кримінальному процесі так і гарантією правосуддя.

Окрім того, висловивши свою думку щодо речових доказів та похідних доказів, суд заздалегідь до постановлення остаточного судового рішення висловить свою правову позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Відповідно суд вважає, що клопотання стороною захисту подано передчасно.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.86,87,89,94,290,369-372,376 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимими доказами всіх обєктів, вилученіихв ході огляду місця тимчасового проживання ОСОБА_4 28-29 вересня 2012 року, що були визнані речовими доказами постановою начальника СВ Буського РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_6 від 04.10.2012року.

Вирішити питання недопустимості вказаних доказів в порядку, визначеному ч.1 ст.89 КПК України з урахуванням всіх досліджених судом доказів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1