печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на постанову старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 від 21.09.2020 про відмову у задоволенні клопотання, а також на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні №0000123 від 22.01.2018, яка полягає у неповерненні майна вилученого під час обшуків 21.03.2019 та 28.03.2019,

ВСТАНОВИВ:
25.11.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , подана в інтересах ОСОБА_4 , яка передана слідчому судді 26.11.2020, на постанову старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 від 21.09.2020 про відмову у задоволенні клопотання, а також на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні №0000123 від 22.01.2018, яка полягає у неповерненні майна вилученого під час обшуків 21.03.2019 та 28.03.2019. У скарзі заявник просить скасувати оскаржувану постанову, а також зобов`язати старшого групи слідчих у кримінальному провадженні №0000123 від 22.01.2018 старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 розглянути клопотання адвоката ОСОБА_3 від 10.09.2020 № 42вих-09 та № 41 вих-09 та повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово вилучене під час обшуків 21.03.2019 та 28.03.2019 в квартирі за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , майно.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що 21.03.2019 на підставі ухвали слідчого судді № 757/12044/19-к від 11.03.2019 прокурором Генеральної прокуратури України в квартирі за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено обшук, в ході якого було вилучено, серед іншого, 2 мобільних телефони марки iPhone, ІМЕІ НОМЕР_1 з сім картою Київстар та марки iPhone, ІМЕІ НОМЕР_2 з сім картою.

Окрім цього, 28.03.2019 у рамках цього кримінального провадження прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 в квартирі за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 проведено обшук без ухвали слідчого судді, в ході проведення якого, серед іншого, вилучено мобільний телефон марки iPhone model ME2961/A s/nF17MWFYJFF9R, грошові кошти в загальній сумі 8 000 доларів США, а також документи в оригіналах та копіях, що поміщені в папку швидкозшивач та в папку чорного кольору.

У відповідь на клопотання власника майна про повернення майна, вилученого в ході вищевказаних обшуків, його представниками отримано постанову старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 від 21.09.2020 про відмову у задоволенні клопотання.

Проте заявник вважає, що вилучене майно утримуються органом досудового розслідування безпідставно, а відтак підлягають поверненню його законному володільцю.

Представник володільця майна у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд скарги у його відсутність, у якій вимоги скарги підтримав та просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник органу досудового розслідування у кримінальному провадженні, бездіяльність якого є предметом оскарження, у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, задля чіткого та імперативного визначення процедур та запобігання свавільного використання владними органами своїх повноважень та забезпечення умов справедливого судочинства.

Як зазначено у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №370/2316/18 (провадження №51-9929км18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.

Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження. Згідно зі ст. 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Диспозитивність відповідно до положень ст. 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора і його свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Завданням слідчого судді відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування.

Вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді під час досудового розслідування, наведено в ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, предметом такого оскарження є бездіяльність слідчого, прокурора у формі нездійснення процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, а також рішення прокурора про закриття кримінального провадження.

Частина друга зазначеної статті встановлює заборону розгляду під час досудового розслідування скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. Такі скарги можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314-316 зазначеного Кодексу.

Зазначені обставини також кореспондуються і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, відображеної у постанові від 26.03.2019 по справі №807/1456/17 (провадження №11-1460апп18), згідно якої наведений у частині першій статті 303 КПК України перелік рішень, дій або бездіяльності, що можуть бути предметом судового оскарження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У частині другій статті 303 КПК України закріплена пряма заборона окремого оскарження інших рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора. Відтак постанова слідчого про відмову в задоволенні клопотання про повернення майна згідно з наведеним у цій правовій нормі переліком не є предметом судового оскарження.

Не підлягають задоволенню вимоги адвоката і в частині зобов`язання старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 розглянути клопотання адвоката ОСОБА_3 від 10.09.2020 №42вих-09 та №41вих-09, оскільки долучені до матеріалів скарги докази свідчать про наявність належного реагування органом досудового розслідування на клопотання сторони кримінального провадження, поданого в порядку, визначеному ст. 220 КПК України, з огляду на що, підстав, для зобов`язання повторного їх розгляду, за наявності доказів своєчасного належного процесуального реагування, слідчим суддею не вбачається, оскільки прийняття слідчим, прокурором у межах передбаченого статтею 220 КПК України строку постанови про відмову в задоволенні клопотання не може розцінюватися як бездіяльність. Адже вирішення клопотання по суті і правова оцінка обставин як підстав для прийняття того чи іншого процесуального рішення належить до дискреційних повноважень зазначених посадових осіб. Відповідні висновки узгоджуються з позицією, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2019 (провадження № 11-945сап18), які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, що стосується вимог в частині повернення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово вилученого під час обшуків 21.03.2019 та 28.03.2019 в квартирі за місцем його проживання за адресою АДРЕСА_1 майна, слідчий суддя виходить з наступного.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні «Волохи проти України» Європейський Суд з прав людини (ЕСПЛ) підкреслив, що національне законодавство повинне передбачати механізм ефективного захисту від зловживань. Верховенство права передбачає, що втручання органів виконавчої влади в права осіб підлягають ефективному контролю, який найчастіше повинен здійснюватися судовим органом, як мінімум, як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, неупередженості та здійснення належного провадження.

У п.3.2. Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 у справі №1-17/200930 зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикции відноситься судовий контроль за забезпеченням дотримання законності в діяльності правоохоронних органів в період досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини та громадянина.

Завданнями кримінального провадження, відповідно до ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами. Зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Положення вказаних норм КПК України узгоджуються із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Пропорційність втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» («fair balance») між вимогами загального інтересу суспільства та захисту основоположних прав особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Частиною 2 ст. 168 КПК України визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні - вони мають бути повернуті власнику.

Так, судовим розглядом встановлено, що серед вилучених під час проведення обшуків 21.03.2019 та 28.03.2019 в квартирі за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , були речі, документи та грошові кошти, а саме:

- мобільний телефон марки iPhone 5;

- мобільний телефон марки iPhone 8;

- мобільний телефон марки iPhone ХS;.

- грошові кошти (80 купюр номіналом 100 доларів США кожна) в загальній сумі 8 000 (вісім тисяч) доларів США;

- свідоцтво про право власності та договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 ;

- довідку МСЕК про надання інвалідності ОСОБА_4 (посвідчення УМК №1119277).

Відповідно до ухвал слідчого судді №757/17053/19-к від 02.04.2019 та №757/12044/19-к від 11.03.2019, слідчим суддею надано дозвіл на відшукання та вилучення речей і документів, які мають значення для досудового розслідування у кримінальному провадженні та які містять відомості, що можуть бути доказами під час судового розгляду.

Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (частина 1, 2 статті 22 КПК України).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

З матеріалів скарги вбачається, що на даний момент власник майна не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні, а стороною обвинувачення не спростовано доводів представника власника майна, про невідповідність майна критеріям речового доказу. Саме лише прийняття постанови про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні не може свідчити про відповідність такого майна критеріям, визначеним для такого майна. Органом досудового розслідування, в силу принципу змагальності, жодним чином не доведено, що вказане майно має доказове значення для кримінального провадження, а саме відповідає вищевказаним вимогам, визначеним ст. 98 КПК України.

Крім того, скаржником до матеріалів скарги долучено документи, що підтверджують правомірність набуття особою грошових коштів, у якої вони були вилучені в ході проведення обшуку, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки. Вказане свідчить про правомірність перебування вилучених грошових коштів у власності ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Кошти вилучено в приміщені, яким ОСОБА_4 користується на законних підставах, неправомірність набуття цих коштів судами не встановлена. Доказів, що вилучені кошти належали іншим особам, матеріали справи не містять, та представником сторони обвинувачення належними, допустимими та достатніми доказами, на виконання приписів ст.ст. 22, 26 КПК України не спростовано. Відтак, вказані грошові кошти не входять до переліку майна, дозвіл на відшукання та вилучення якого було надано слідчим суддею, оскільки не підпадають під ознаки майна, яке може бути вилучене органом досудового розслідування та утримуватись ним на законних на те підставах.

Вказане твердження цілком узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №569/4199/15-ц (провадження №61-16027св19).

Відтак, вилучене майно - мобільний телефон марки iPhone 5; мобільний телефон марки iPhone 8; мобільний телефон марки iPhone ХS; грошові кошти (80 купюр номіналом 100 доларів США кожна) в загальній сумі 8 000 (вісім тисяч) доларів США; свідоцтво про право власності та договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 ; довідку МСЕК про надання інвалідності ОСОБА_4 (посвідчення УМК №1119277) - є тимчасово вилученим майном, а тому має застосовуватися порядок, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України, та процедура за ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу.

Органом досудового розслідування не надано відомостей та не долучено доказів, в яких наводилися б підстави для подальшого утримання зазначеного вище майна.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Так, при винесенні даного рішення слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в матеріалах судового провадження за скаргою даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_4 належним йому майном.

За вказаних обставин позиція органу досудового розслідування щодо неповернення переліченого вище майна, а саме: два мобільних телефони марки iPhone 5; мобільний телефон марки iPhone 8; мобільний телефон марки iPhone Х8; грошові кошти (80 купюр номіналом 100 доларів США кожна) в загальній сумі 8 000 (вісім тисяч) доларів США; свідоцтво про право власності та договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 ; довідку МСЕК про надання інвалідності ОСОБА_4 (посвідчення УМК №1119277), його законному володільцю спростовується, тобто за встановлених обставин вбачається, що вилучене майно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, що як наслідок свідчить про бездіяльність сторони обвинувачення, яка полягає у неповерненні майна,

За таких обставин скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,
УХВАЛИВ:
Скаргу задовольнити частково.

Зобов`язати уповноважених осіб сторони обвинувачення у кримінальному провадженні №0000123 від 22.01.2018 повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово вилучене під час обшуків 21.03.2019 та 28.03.2019 в квартирі за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме:

- мобільний телефон марки iPhone 5;

- мобільний телефон марки iPhone 8;

- мобільний телефон марки iPhone ХS;.

- грошові кошти (80 купюр номіналом 100 доларів США кожна) в загальній сумі 8 000 (вісім тисяч) доларів США;

- свідоцтво про право власності та договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 ;

- довідку МСЕК про надання інвалідності ОСОБА_4 (посвідчення НОМЕР_3 ).

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1