ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2021 року

м. Київ
справа № 753/1785/17
провадження № 51-1302км19

Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача - КП «Центр організації дорожнього руху» ОСОБА_10 на вирок Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у кримінальному провадженні № 0001665 за обвинуваченням
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області, жителя м. Києва,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року ОСОБА_11 визнано винуватим у порушенні правил дорожнього руху, що заподіяло потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , стягнуто у солідарному порядку з засудженого ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» на його користь:
- 27 405,42 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди;
- 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди;
- 12 800 грн процесуальних витрат на правову допомогу.
Також стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» на користь потерпілого 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Районний суд установив, що ОСОБА_11 07 жовтня 2016 року приблизно о 13:15 під час виконання ремонтних робіт на площі Харківській у м. Києві, керуючи автомобілем «ГАЗ-3307» у порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3. та пунктів 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України (далі ПДР) проявив неуважність, при здійсненні руху заднім ходом не звернувся за допомогою до інших осіб, унаслідок чого здійснив наїзд на працівника ремонтної бригади потерпілого ОСОБА_9 , що заподіяло останньому тяжких тілесних ушкоджень.
При перегляді вироку 14 лютого 2019 року Київський апеляційний суд вказане рішення у частині призначеного покарання скасував та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнив останнього від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Також цей суд ухвалив нове рішення в частині цивільного позову. Стягнув солідарно з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь потерпілого ОСОБА_9 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішення місцевого суду щодо вимог цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» моральної шкоди скасував та призначив у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і призначити новий розгляд у цьому суді.
Зазначає, що поза увагою апеляційного суду та без належної оцінки залишилося те, що позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами потягне за собою втрату ним робочого місця, оскільки останній є досвідченим водієм з понад 30 річним стажем і його трудова діяльність безпосередньо пов`язана з керуванням цими засобами.
Стверджує, що судами обох інстанцій неправильно вирішено цивільний позов потерпілого, так як цивільно-правова відповідальність автомобіля, яким керував ОСОБА_11 , та який належить КП «Центр організації дорожнього руху» була застрахована, а тому завдану потерпілому шкоду в межах ліміту страхового відшкодування необхідно було стягнути зі страхової компанії ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія». Також у порушення вимог цивільного та кримінального процесуального законодавства судами обох інстанцій прийнято неправильне рішення про солідарну цивільно - правову відповідальність ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» щодо відшкодування потерпілому завданої матеріальної та моральної шкоди, а відтак оскаржуваний вирок апеляційного суду, на думку захисника, був ухвалений без додержання вимог статей 128, 129, 370 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Представник цивільного відповідача ОСОБА_10 у касаційній скарзі просить змінити вирок апеляційного суду та зменшити суму, яка підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь потерпілого ОСОБА_9 у відшкодування завданої моральної шкоди до 50 000 грн.
На переконання останнього, у своєму рішенні апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів у доведеність свого висновку про необхідність збільшити до 200 000 грн суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з цивільних відповідачів на користь потерпілого, у зв`язку з чим ухвалений цим судом вирок в частині вирішення цивільного позову не ґрунтується на вимогах закону і підлягає зміні.
У касаційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляду цьому суді через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
На доведеність своїх вимог представник потерпілого зазначає, що апеляційний суд не взяв до уваги того, що ОСОБА_11 свою вину у вчиненому фактично не визнав, щиро не розкаявся і завдану потерпілому шкоду не відшкодував, а тому вважає, що призначене цим судом останньому покарання не відповідає характеру та тяжкості вчиненого ним злочину і є явно несправедливим через м`якість.
Також він вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з цивільних відповідачів на користь ОСОБА_9 , є малою, оскільки ця сума не відповідає характеру та обсягу фізичних і душевних страждань, які переніс потерпілий в результаті дій ОСОБА_11 , і, зокрема, не відповідає ступеню отриманих ним тілесних ушкоджень, що призвели до тривалого розладу здоров`я та позбавили його можливості працювати і вести звичайний спосіб життя.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
Представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, у задоволенні касаційних скарг інших учасників просив відмовити.
Представник цивільного відповідача ОСОБА_7 просила задовольнити касаційну скаргу КП «Центр організації дорожнього руху», у задоволенні касаційної скарги представника потерпілого відмовити, а вирішення питання щодо касаційної скарги захисника ОСОБА_8 поклала на розсуд колегії суддів.
Прокурор просив відмовити у задоволенні касаційних скарг та залишити оскаржуваний вирок в силі.
Інших учасників було належним чином повідомлено про час і місце касаційного розгляду справи, однак вони у судове засідання не з`явилися.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку про таке.
За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновок судів обох інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності у суду обґрунтованих підстав дійти висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.
Як убачається з матеріалів провадження, вказаних вимог закону апеляційний суд повністю дотримався. При призначенні покарання ОСОБА_11 цей суд врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, необережну форму вини, конкретні обставини ДТП та дані про особу засудженого, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується виключно позитивно і на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також часткове відшкодування ним завданої шкоди потерпілому.
Разом з цим, зважаючи на те, що засуджений ОСОБА_11 будучи досвідченим водієм з понад 20 річним стажем припустився грубих порушень ПДР, що призвело до тяжких наслідків заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначити ОСОБА_11 додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення його права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Призначене цим судом ОСОБА_11 покарання за своїм розміром відповідає тяжкості вчиненого злочину, обставинам справи та даним про його особу і є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим як унаслідок суворості, так і м`якості колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів касаційних скарг сторін про неправильне вирішення у справі цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 то такі є слушними.
Відповідно до ст. 128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається за правилами визначеними цим Кодексом з дотриманням норм і положень Цивільного процесуального кодексу України та Цивільного кодексу України (далі ЦК).
Потерпілий ОСОБА_9 у кримінальному провадженні заявив цивільний позов в якому просив суд стягнути з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1 000 000 грн, у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 27 405, 42 грн, та 12 800 грн витрат на правову допомогу. (т. 1 а. с. 17-35, т. 2 а. с. 6-24 ). Також просив стягнути на його корить з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» 26 100 грн у рахунок відшкодування матеріальної та 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (т. 2 а.с. 6-24).
Ці позовні вимоги суд першої інстанції задовольнив частково, постановивши рішення про солідарне стягнення коштів з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху».
Однак таке рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах норм цивільного права.
Так, згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1172 ЦК, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно з наказом директора КП «Київдорсервіс» (пізніше перейменовано на КП «Центр організації дорожнього руху») від 13 березня 2006 року № 39 ОСОБА_11 був прийнятий на посаду водія спеціального вантажного автомобіля і станом на 07 жовтня 2016 року перебував у трудових відносинах із цим підприємством.
Відповідно до наказу директора підприємства від 6 червня 2006 року № 97 для оперативного вирішення службово - виробничих питань за ОСОБА_11 був закріплений службовий автомобіль «ГАЗ-3307» д. н. з. НОМЕР_1 .
07 жовтня 2016 року згідно подорожнього листа № 115061 ОСОБА_11 на закріпленому автомобілі виконував завдання відповідно до Наряду на виконання робіт, виданого КП «Київдорсервіс». (т. 1 а. с. 192).
Таким чином, на підставі зазначених норм цивільного закону завдану потерпілому шкоду зобов`язане відшкодовувати КП «Центр організації дорожнього руху», як власник джерела підвищеної небезпеки (автомобіля), зважаючи на наявність у нього трудових відносин з ОСОБА_11 . Останнє, у свою чергу, відповідно до положень ст. 1191 ЦК має право заявити вимоги про стягнення цих коштів із засудженого в порядку регресу.
При перегляді вироку місцевого суду ці порушення суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, їх не виправив, а навпаки, прийняв своє рішення про збільшення суми відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого до 200 000 грн та її стягнення з відповідачів у солідарному порядку.
Крім того, поза увагою судів обох інстанцій також залишились і положення ст. 1194 ЦК згідно яких особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8625764 від 09 жовтня 2015 року, КП «Київдорсервіс» (пізніше КП «Центр організації дорожнього руху») застрахувало автомобіль «ГАЗ-3307» д. н. з. НОМЕР_1 у МФ ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» зі страховим лімітом за шкоду заподіяну життю і здоров`ю в сумі 100 000 грн та, відповідно, майну в сумі 50 000 грн (т. 1, а. с. 129).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15ц), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, рішення апеляційного суду у вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» у солідарному порядку завданої моральної та матеріальної шкоди ухвалено без додержання вимог статей 128, 370 КПК, що перешкодило цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і відповідно до положень ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
За правилами ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги задовольнити частково, вирок апеляційного суду та в порядку ст. 433 КПК вирок місцевого суду у частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» у солідарному порядку завданої моральної та матеріальної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
При новому розгляді суду першої інстанції слід взяти до уваги наведене та постановити законне і обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача - КП «Центр організації дорожнього руху» ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вироки Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року та Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року щодо ОСОБА_11 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті судові рішення в частині, що не скасована, залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

__________________ __________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3