Дата документу 03.06.2021 Справа № 320/4587/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/4587/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1099/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, має на утриманні малолітнього сина, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України,

за участю захисника адвоката ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 терміном на 60 днів, тобто до 04 липня 2021 року включно, задоволене.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для забезпечення запобігання цим ризикам.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 має на утриманні малолітнього сина, має постійне місце проживання, його жодного разу не було оголошено у розшук. Квартира належить його матері, яка неодноразово надавала згоду на зміну запобіжного заходу обвинуваченому.

Більш того, потерпілі та свідки допитані, що свідчить про відсутність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

На диспансерних обліках ОСОБА_6 не перебував та не перебуває.

Злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та ступінь його причетності до вчинення, є недоведеними, тому більш м`який запобіжний захід буде достатній для запобігання ризикам.

Також апелянт зазначає про те, що ОСОБА_6 тримається під вартою більше 3 років.

Згідно з ухвалою суду, в проваджені Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження №0000577 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України.
В судове засідання з`явилися прокурор ОСОБА_8 , захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 .
Обвинувачений ОСОБА_6 приймає участь в судовому розгляді справи в режимі відеконференції.
24 травня 2021 року закінчується строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою.
Прокурор в судовому засіданні просила суд продовжити строк дії запобіжного заходу на 60 діб, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, покарання за яке передбачає довічне позбавлення волі. Крім того, існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_6 може: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення. На задоволенні клопотання наполягала.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вважає клопотання необґрунтованим, та просила суд обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги з його участю не заявляв.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши:
доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвали, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово;
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими та суперечать змісту самого клопотання.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі; раніше він судимий за умисне вбивство; не всі свідки ще допитані, в свою чергу, обвинуваченому відомі їх анкетні дані та місце проживання.
Отже, існує ризик того, що обвинувачений, з метою уникнення покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у вищевказаному кримінальному правопорушенні, може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у провадженні, а також вчинити інше правопорушення.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже, задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Виходячи з правової позиції Європейського Суду з прав людини викладеної у п. 65 рішення «Корнійчук проти України» (аналогічні позиції висловлені у рішеннях «Штепа проти України», «Строган проти України»), національні суди зобов`язані при вирішенні питання про застосування (продовження) запобіжного заходу розглянути можливість застосування до підозрюваного, обвинуваченого будь-якого альтернативного, менш обтяжливого запобіжного заходу.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не є переконливими, ці доводи були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Зазначення стороною захисту про те, що потерпілі та свідки допитані, суперечить змісту оскаржуваної ухвали, в якій прямо вказано на те, що не всі свідки з боку сторони захисту допитані. З ухвали убачається, що не допитані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Доводи сторони захисту про непричетність ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину, є передчасними та мають перевірятися в установленому законом порядку судом першої інстанції.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника - адвоката ОСОБА_7 , в т.ч. про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, а також про те, що його жодного разу не було оголошено в розшук, на думку колегії суддів, правильність висновків суду не спростовують та не зменшують встановлених ризиків, як не зменшує цих ризиків і те, що, як зазначає сторона захисту, мати обвинуваченого ОСОБА_6 надавала згоду на проживання обвинуваченого в її квартирі у разі застосування до останнього домашнього арешту.
Виходячи з системного аналізу кримінального процесуального законодавства, на думку колегії суддів, визначальним при продовженні строку тримання особи під вартою під час судового провадження є доведеність того, що ризики, про які ідеться в клопотанні, не зменшились, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та існують об`єктивні обставини, які перешкоджають розгляду провадження по суті до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що вказані обставини у цьому провадженні існують, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.
Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 терміном на 60 днів, тобто до 04 липня 2021 року включно задоволене, продовжений щодо останнього строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 04 липня 2021 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4