ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/8/21 Справа № 1-127/11 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

підсудних ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляцією потерпілого ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_10 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кривого Рогу Дніпропетровської

області, громадянин України, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Кривого Рогу Дніпропетровської

області, громадянка України, яка проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Кривого Рогу Дніпропетровської

області, громадянка України, яка проживає за адресою:

АДРЕСА_3 ,

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с. Миколаївки Миколаївської

області, яка ІНФОРМАЦІЯ_5 померла

(свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 )

виправдані за ст. 356 КК України за відсутністю складу злочину,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 (посмертно) в пред`явленому їм обвинуваченні в скоєнні злочину, передбаченого ст. 356 КК України (по епізоду вивезення обладнання у вересні 2004 року) визнано невинними і виправдано їх на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України у зв`язку з відсутністю складу злочину, а також ОСОБА_6 в пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ст. 356 КК України (по епізоду вивезення шкур великої рогатої худоби в березні 1998 року) визнано невинним і виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Накладений на майно підсудних арешт згідно постанови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2012 року скасовано.

З вироку суду слідує, що 09 листопада 2005 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області зі скаргою приватного обвинувачення відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 в порядку ст. 27 КПК України звернувся ОСОБА_8 . Постановою суду від 06 грудня 2005 року порушено кримінальну справу стосовно вищезгаданих осіб за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України. Постановою суду від 11 січня 2006 року ОСОБА_8 був визнаний потерпілим і цивільним позивачем у даній справі.
В ході судового розгляду до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло ряд скарг приватного обвинувачення, як від ОСОБА_8 , так і від інших осіб.
23 березня 2006 року до суду надійшла скарга приватного обвинувачення ОСОБА_12 щодо ОСОБА_8 за ст.ст. 125 ч. 1, 356 КК України, постановою суду від 06 квітня 2006 року по даній справі було порушено кримінальну справу, постановою суду від 06 квітня 2006 року вищевказану справу об`єднано в одне провадження з раніше порушеною кримінальною справою за скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_8 щодо ОСОБА_11 за ст. 356 КК України. Постановою суду від 16 січня 2008 року припинено провадження у кримінальній справі, порушеній за скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_11 від 23 березня 2006 року щодо ОСОБА_8 за ст.ст. 125 ч. 1, 356 КК України на підставі ст. 6 п. 8 КПК України у зв`язку зі смертю ОСОБА_11
23 березня 2006 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла скарга приватного обвинувачення ОСОБА_6 щодо ОСОБА_8 за ст. 125 ч. 1 КК України. Постановою суду від 06 квітня 2006 року по даній справі було порушено кримінальну справу, а постановою суду від 06 квітня 2006 року вищевказану кримінальну справу об`єднано в одне провадження з кримінальною справою за скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_8 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 за ст. 356 КК України. Постановою суду від 26 грудня 2006 року припинено провадження у кримінальній справі, порушеній за скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_6 від 23 березня 2006 року щодо ОСОБА_8 за ст. 125 ч. 1 КК України на підставі ст. 6 п. 11 КПК України у зв`язку з наявністю не скасованої постанови про відмову у порушенні кримінальної справи.
11 травня 2006 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла скарга приватного обвинувачення ОСОБА_8 щодо ОСОБА_6 за ст. 356 КК України. Постановою суду від 11 травня 2006 року було порушено кримінальну справу за вищевказаною скаргою приватного обвинувачення, яке було цією ж постановою об`єднано в одне провадження з усіма зазначеними вище скаргами приватного обвинувачення.
15 травня 2006 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла скарга приватного обвинувачення ОСОБА_8 щодо ОСОБА_12 за ст. 125 ч. 1 КК України. Постановою суду від 29 січня 2007 року припинено провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_11 за ст. 125 ч. 1 КК України за скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_8 на підставі ст. 6 п. 8 КПК України у зв`язку зі смертю ОСОБА_11 .
Розгляд справи в частині обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 померлій ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 за ст. 356 КК України продовжено в даному провадженні за клопотанням родичів померлої: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 з метою її посмертної реабілітації в разі недоведеності пред`явленого щодо неї обвинувачення.
Звернувшись до суду в порядку ст. 27 КПК України (в редакції 1960 року) з вищеназваними скаргами приватного обвинувачення ОСОБА_8 звинувачує ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 в тому, що вони в період часу з 13 вересня 2004 року по 14 вересня 2004 року з корисливих мотивів, самовільно, без його відома, порушуючи встановлений законом порядок, вивезли майно, яке належало особисто йому на праві приватної власності, у вигляді швейного обладнання, сировини для виготовлення взуття та готової продукції, більш як 30 пар виготовленого взуття, в невідомому напрямку, чим заподіяли йому значної матеріальної шкоди на загальну суму 62 749,41 грн.

Крім того, потерпілий ОСОБА_8 , уточнивши скаргу 19 грудня 2011 року, звинувачує ОСОБА_6 в тому, що він в нічний час з 05 на 06 березня 1998 року приїхав до складського приміщення, яке потерпілий орендував на підставі договору оренди з правом викупу будинку від 01 листопада 1997 року, укладеним між ним і ОСОБА_14 (помер в 2001 році) за адресою: АДРЕСА_4 , та маючи корисливий умисел, самовільно, порушуючи встановлений законом порядок, вивіз належне йому майно (246 оброблених шкір великої рогатої худоби вагою 5 542 кг), які відразу фактично продав, щоб розрахуватися з певними особами за своїми боргами і боргами свого брата, якого за два тижні до того позбавили волі на 10 років, чим заподіяв йому значної матеріальної шкоди на загальну суму 40 456,60 грн., станом цін на 2004 рік.

В апеляційній скарзі потерпілий та його представник просять вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.На обгрунтування своїх вимог вказує на те, що судове слідство проведено неповно та однобічно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Стверджують, що рішення суду про виправдання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 за відсутністю події злочину є невмотивованим та безпідставним. Свої вимоги обґрунтовують тим, що суд не прийняв до уваги пояснення численних свідків, які підтверджують факт скоєння підсудними злочину. Вважають, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що на 8 вересня 2004 року в будинку АДРЕСА_4 не було майна для виготовлення взуття, матеріалів та обладнання для його виробництва, яке належало йому, на суму 62 749 грн. (за цінами на 2004 рік). Зазначають, що суд також необгрунтовано прийшов до висновку, що він не доказав в судовому засіданні, що він є власником майна, яке було вивезено з будинку АДРЕСА_4 . Вважають, що підсудні умисно вводять суд в оману та надають неправдиві та суперечливі свідчення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_8 про підтримання апеляційної скарги, думку підсудних ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляції потерпілого та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, провівши у справі часткове судове слідство, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляції потерпілого ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_10 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 323, 334 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обгрунтованим. Суд обгрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обвинувальний вирок, відповідно до вимог ч. 2 ст. 327 КПК України 1960 року, не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли під час судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Відповідно до ст.ст. 62, 129 Конституції України, ст. 6 Конвнції про захист прав людини і основоположних свобод основними засадами судочинства у кримінальних справах є, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Виправдувальний вирок згідно норм ч. 4 ст. 327 КПК України 1960 року постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика з прав людини ( далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10 липня 2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЄСПЛ від 14 серпня 2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не становлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року. Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцією, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при постановленні вироку щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 (посмертно) виконані в повному обсязі.

Відповідно до змісту ст. 22 КПК України 1960 року прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 27 КПК України 1960 року справи про злочини, передбачені статтею 125, частиною 1 статті 126, а також справи про злочини, передбачені статтею 203-1, частиною 1 статті 206, статтями 219, 229, 231 - 232-2, 356 Кримінального кодексу України щодо дій, якими заподіяно шкоду правам та інтересам окремих громадян, порушуються не інакше як за скаргою потерпілого, якому і належить у такому разі право підтримувати обвинувачення. Зазначені справи підлягають закриттю, якщо потерпілий примириться з обвинуваченим, підсудним. Примирення може статися лише до видалення суду в нарадчу кімнату для постановлення вироку. У справах про злочини, передбачені статтею 125, частиною 1 статті 126, а також статтею 356 Кримінального кодексу України щодо дій, якими заподіяно шкоду правам та інтересам окремих громадян, дізнання і досудове слідство не провадяться.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції у своєму вироку відповідно до вимог кримінально-процесуального закону проаналізував кожен доказ, на який посилався потерпілий у скарзі і дав їм належну оцінку з точки зору допустимості, належності та достатності.

Провівши у кримінальній справі стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 (посмертно) часткове судове слідство, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції законне та обгрунтоване, а вина ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 (посмертно) у вчиненні злочину, передбаченого ст. 356 КК України, недоведена.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляції потерпілого про достатність доказів того, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 з 13 вересня 2004 року по 14 вересня 2004 року та в нічний час з 05 березня 1998 року на 06 березня 1998 року самовільно вивезли належне йому майно зі складського приміщення, яке він орендував у ОСОБА_14 , померлого в 2001 році, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , не грунтуються на матеріалах кримінальної справи та не знайшли свого підтвердження при розгляді матеріалів кримінальної справи.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 356 КК України, підтверджується матеріалами кримінальної справи, які не містять даних, що підсудні вчиняли протиправні дії щодо належного потерпілому ОСОБА_8 майна.

Як встановив суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, потерпілим не надано достатньо належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності беззаперечно доводили вину підсудних ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 356 КК України, та інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, передбачених ст. 356 КК України.
Посилання в апеляції на те, що у вироку суд припустився вибіркової, неналежної оцінки доказів у їх сукупності, надання переваги одним доказам та безпідставного відхилення інших не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Підсудні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_7 , як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду вину в скоєнні інкримінованих злочинів за ст. 356 КК України не визнали.

ОСОБА_6 пояснив, що вони з потерпілим родичі та після 1997 року разом займались закупкою шкур великої рогатої худоби, проте шкури він нікому не віддавав та не вивозив, звинувачення у цьому з`явилось лише в 2006 році, тобто через 8 років після подій. Вказував, що потерпілий подав заяви до поліції на них, після того як ОСОБА_11 звернулась до нього з проханням звільнити будинок за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначав, що ніякого договору оренди будинку з подальшим викупом між потерпілим та його батьком не існувало, що підтверджується заповітом, оформленим у нотаріуса на їхнього онука. Звертав увагу, що потерпілий користувався будинком для пошиву шкіряного взуття, хоча будинок не був переведений у нежилий фонд. Вважає, що потерпілий вивіз все обладнання, оскільки коли ОСОБА_11 переїхала, ніякого обладнання не було. Зазначав, що не знає людину на ім`я ОСОБА_15 та не давав йому кожтовар за борги брата, нічого з будинку не вивозив.

Підсудні ОСОБА_7 та ОСОБА_7 надали аналогічні пояснення та ОСОБА_7 ( ОСОБА_16 ) додатково вказала, що перший раз потрапила до зазначеного будинку 10 вересня 2004 року, коли разом з чоловіком привозила ОСОБА_11 продукти, будинок був в жахливому стані, проте придатний для життя, обладнання там не було. ОСОБА_7 ( ОСОБА_17 ) додаткова пояснила, що 12 чи 14 вересня 2004 року знаходилась у будинку разом з ОСОБА_11 , коли туди прийшов ОСОБА_8 з якимось чоловіком, проте оскільки вона не була власницею будинку, вона їх не пустила. Вона дійсно 08 квітня 2004 року була в будинку, проте обладнання та готової продукції там не бачила, нічого з будинку не виносила.

В оскаржуваному вироку також наведені показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , а також оголошено показання свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , надані в судових засіданнях під час попередніх розглядів справи, допитати яких не виявилось можливим, та їм надано відповідну оцінку.

Так, за епізодом вивезення ОСОБА_6 шкур великої рогатої худоби в березні 1998 року допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_6 вину не визнав та пояснив, що ніякого майна потерпілого не вивозив.

З пояснень свідків ОСОБА_41 , ОСОБА_27 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , допитаних в ході судового слідства, та з оголошених в судовому засіданні показів свідків ОСОБА_35 ОСОБА_42 та ОСОБА_39 вбачається, що між ОСОБА_43 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 були партнерські відносини, вони вели спільну діяльність, були засновниками підприємств, здійснювали спільну підприємницьку діяльність.

Свідок ОСОБА_27 , допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, та свідок ОСОБА_44 , пояснення якого були оголошені судом першої інстанції в судовому засіданні, підтвердили, що у березні 1998 році на склад було завезено шкури великої рогатої худоби в кількості 2-3 тони (за показами ОСОБА_27 ) чи приблизно 5 тон (за показами ОСОБА_35 ), а наступного дня склад був відкритий і в ньому не виявилося шкур великої рогатої худоби.

З оголошених судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_40 слідує, що він знає про факт пропажі шкур, бачив пустий гараж, кучу солі зі шкур, хто вкрав чи кому віддали достовірно не знає, кількість шкур та якого сорту шкури не пам`ятає.

А свідок ОСОБА_29 , покази якої були оголошені судом першої інстанції, вказувала, що живе в будинку по сусідству на АДРЕСА_4 та приблизно в 1998-1999 році пізно ввечері чула шум вантажної машини, біля вантажної машини бачила ОСОБА_6 , проте щоб він вантажив та вивозив шкури не бачила.

Отже, всупереч доводам потерпілого та його представника в апеляції жоден свідок не був безпосереднім очевидцем самовільного заволодіння шкурами в 1998 році ОСОБА_6 .

Також ніхто зі свідків не вказав, що бачив будь-які належні документи, які свідчили б про приналежність шкур великої рогатої худоби безпосередньо ОСОБА_8 та могли б зазначити кількість шкур та дату їх завезення на склад.

Свідок ОСОБА_20 , допитаний у суді першої інстанції, підтвердив, що в лютому 1999 року чув розмову між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про 5 тон шкур великої рогатої худоби. ОСОБА_6 казав, що буде розмовляти з братом, щоб повернути гроші. Після розмови з братом сказав, що поки такої можливості не має, тому просив потерпілого почекати, скоро може вони розрахуються. Аналогічну розмову чув свідок ОСОБА_27 .

З оголошених в судовому засіданні пояснень ОСОБА_39 , якому ніби-то за борги брата ОСОБА_6 - ОСОБА_45 було передано шкури великої рогатої худоби, вбачається, що про крадіжку шкур зі складу по АДРЕСА_4 йому нічого не відомо, в березні 1998 року він на своєму автомобілі їх зі складу не вивозив.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності показань підсудних та свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Докази приналежності ОСОБА_8 шкур великої рогатої худоби відсутні. Крім того, приватним підприємцем він зареєстрованій лише з 15 листопада 1999 року.

До суду зі скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_8 звернувся як фізична особа, в той же час з наданих суду документів і показів свідків вбачається, що шкури, що зберігалися на складі, належали ТОВ «Томакс», в якому потерпілий, а також підсудний ОСОБА_6 і його брат ОСОБА_46 були співзасновниками з 17 січня 1995 року.

Тобто, станом на березень 1998 року потерпілий не міг здійснювати підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець, а був одним із засновників ТОВ «Томакс», як і ОСОБА_6 , якого він звинувачує у самоправному вивезенні шкір великої рогатої худоби на суму 40 456,60 грн.

На підтвердження наявності шкур великої рогатої худоби у визначеній ним кількості - вагою 5 542 кг, суду надано потерпілим накладні щодо їх придбання у лютому 1998 року.

З накладної № 31 від 22 лютого 1998 року ПП «Агроресурс» вбачається, що ОСОБА_8 у ПП «Агроресурс» придбано шкуру говяжу 95 шт., 2 249 кг. (ціна за 1 кг. 1,6 грн.), на загальну суму 3 598грн.

Інших доказів на підтвердження наявності на складі 5 542 кг шкур великої рогатої худоби суду не надано.

При цьому, якщо враховувати ціну шкур великої рогатої худоби 1,6 грн./кг, то нібито вивезені шкури великої рогатої худоби в кількості 5 542 кг будуть коштувати 8 873 грн., а не 40 456 грн., як зазначено в скарзі приватного обвинувачення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, надані ОСОБА_8 прибутково-касові ордери на внесення поворотної фінансової допомоги в ТОВ «Томакс», за умови підтвердження іншими документами бухгалтерської звітності факту отримання таких коштів, можуть свідчити про наявність у нього права вимоги до ТОВ «Томакс», але не є беззаперечним доказом придбання шкір великої рогатої худоби на його особисті кошти, як фізичної особи.

Крім цього, свідок ОСОБА_27 казав, що шкури закуповувалися за гроші ОСОБА_8 , проте сам ОСОБА_8 йому гроші не давав та навіть за умови надання ОСОБА_8 свідку грошових коштів на закупівлю шкір це не свідчить про те, що це його власні кошти.

З пояснень ОСОБА_23 вбачається, що ОСОБА_6 проводив свої власні шкури через ТОВ «Томакс».

Також, суд обгрунтовано критично поставився до договору оренди з правом викупу від 07 листопада 1997 року, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , в якому його строк дії зазначено до 2000 року.

Так, в матеріалах справи наявний договір оренди приміщення від 10 березня 1998 року між ОСОБА_14 та ТОВ «ЮУТСК» щодо того ж самого будинку 40 кв. м під цех для пошиву та ремонту шкіряних виробів та гараж площею 25 кв. м для складських приміщень, який починав свою дію з 01 квітня 1998 року (місцезнаходження приміщень в обох договорах не зазначено).

Таким чином, під час дії договору оренди з ОСОБА_8 (строк дії якого не закінчився), ОСОБА_14 укладено новий договір оренди того ж самого приміщення з іншою особою.

Суд першої інстанції також обгрунтовано взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_20 ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , з яких вбачається, що у зв`язку з наявністю у брата ОСОБА_6 - ОСОБА_45 боргових зобов`язань, між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 були розбіжності.

Наявність майнових претензій між ОСОБА_8 і Петьковими також підтверджується матеріалами справи, зокрема, рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2010 року за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за зобов`язанням, яким зокрема, встановлено підробку пред`явленої ОСОБА_8 розписки від імені ОСОБА_6 . Рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2011 року. Зі змісту рішення суду вбачається, що спір між сторонами виник щодо викрадення у березні 1998 року 246 оброблених шкір великої рогатої худоби вагою 5 542 кг, вартість яких склала 42 925 грн.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що потерпілим ОСОБА_8 не доведено належність вивезених шкур великої рогатої худоби саме йому, а також їх кількість і протиправності їх вивезення та причетність ОСОБА_6 до їх вивезення.

Щодо звинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у тому, що вони у невстановлений час доби у період з 13 вересня 2004 року по 14 вересня 2004 року, маючи корисливий умисел, самовільно, порушуючи встановлений законом порядок, вивозили в невідомому напрямку його майно на загальну суму 62 749,41 грн., суд враховує наступне.

За вказаним епізодом підсудні також вину не визнали та пояснили, що ніякого майна потерпілого не вивозили.

З досліджених матеріалів справи слідує, що жоден свідок не був безпосереднім очевидцем самовільного вивезення саме підсудними майна потерпілого у 2004 році.

Так, з показаннями свідка ОСОБА_47 слідує, що 13 та 14 вересня 2004 року з двору буд. АДРЕСА_4 якісь великі пластикові мішки були винесені на вулицю, а потім завантажені в автомобілі, номери яких вона ніби-то записала, проте що було в мішках, їй не відомо. При цьому свідок ОСОБА_47 показала, що присутні в залі суду першої інстанції ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_7 не вантажили і не вивозили ці мішки, а їх вивозили інші особи, яких вона не зможе впізнати.

Крім того, всупереч доводам потерпілого суд першої інстанції надав оцінку показанням свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_32 у оскаржуваному вироку.

Так, судом зазначено, що свідок ОСОБА_18 та свідок ОСОБА_33 стверджували, що працювали у ОСОБА_8 найманими працівниками у період вчинення інкримінованого ОСОБА_48 злочину.

Проте згідно з даними Центральної МДПІ в період з липня по грудень 2004 року у ПП ОСОБА_8 офіційно значився лише 1 найманий працівник.

При цьому, зазначені свідки показали тільки те, що до 08 вересня 2004 року в будинку на АДРЕСА_4 знаходилося обладнання для виготовлення взуття та матеріали для її пошиття. Однак, конкретну кількість шкіри, хутра, готового взуття, інших матеріалів, які залишилися в будинку, їх вартість вказати не змогли, а також хто вивіз і коли всі ці речі - їм не відомо.

Також, в матеріалах справи відсутні та потерпілим під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження того, що він є власником зазначеного ним в у скарзі майна.

Те, що власником обладнання і матеріалів є ОСОБА_8 , допитаним свідкам відомо зі слів або самого ОСОБА_8 , або про це вони чули від працівників, які безпосередньо підпорядковувалися ОСОБА_8 , і яким ОСОБА_8 також говорив, що все обладнання і сировину, яке знаходилося по АДРЕСА_4 , належить йому.

Посилання потерпілого як на доказ наявності в домоволодінні по АДРЕСА_4 обладнання, що належить йому на праві власності, на ухвалу судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2004 року, якою у зв`язку з надходженням до суду позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 та ОСОБА_11 про витребування майна з чужого незаконного володіння накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_4 , а також на майно, яке зі слів позивача ОСОБА_8 знаходиться в цьому домоволодінні, є необгрунтованими, оскільки дану ухвалу суду винесено до розгляду майнового спору по суті, і вона не є безапеляційним доказом наявності в домоволодінні по АДРЕСА_4 обладнання, що належить на праві власності ОСОБА_8 .

Крім того, відповідно до акту опису й арешту майна, складеного державним виконавцем ОСОБА_49 , від 08 грудня 2004 року, на підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2004 року було проведено огляд та опис майна, зазначеного в даній ухвалі по АДРЕСА_4 , а також виявлено та описано наступне майно: 5 колодок, опорна стійка для швейної машинки 33 класу, опорна стійка для машинки «Фортуна», два штуцери, прес, 1кв.м. гранітоль, інше майно, вказане в ухвалі суду на момент огляду, відсутнє.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-3728 від 12 грудня 2003 року ОСОБА_11 перейшло домоволодіння по АДРЕСА_4 .

Згідно з документами КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» домоволодіння АДРЕСА_4 на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_11 .

Також, відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку серії № 208171 від 17 червня 2004 року ОСОБА_8 займався торгівлею промтоварами вітчизняного виробництва та імпортного, ремонтом та технічним обслуговуванням транспорту, обслуговуванням комп`ютерів, іншіми видами діяльності (місце діяльності Центрально-Міський ринок) - пошив взуття як вид діяльності відсутній.

Надані потерпілим ОСОБА_8 товарні чеки про придбання матеріалів, комплектуючих, шкіри у різних підприємців в період 2002-2004 роки не можуть служити належним доказом розміру заподіяної йому шкоди, оскільки суду потерпілим не надані дані про його діяльність: яка була інтенсивність виробництва взуття і її збуту, тобто суд не може зробити достовірний висновок про те: скільки було реально витрачено з придбаних в вищезгаданий період матеріалів і скільки залишалося на момент створення йому перешкод у користуванні вищезгаданим приміщенням. Крім того, достовірність поданих ним документів на підтвердження приналежності йому швейного обладнання викликають сумніви.

СПД ОСОБА_8 не здійснювався, інвентаризація цінностей їм не проводилася, з наданого до відшкодування розрахунку збитку не видно, яка кількість сировини і матеріалів було витрачено потерпілим з моменту їх придбання і до моменту (на його думку) скоєння крадіжки (оскільки виробництво взуття їм здійснювалося щодня), а тому заявлені в скарзі приватного обвинувачення вимоги не засновані на дійсних фактах.

З наданої потерпілим копії першої сторінки книги обліку прибутку та витрат № 1 приватного підприємця ОСОБА_8 (пошив та реалізація взуття) дата реєстрації 15 листопада 1999 року на 100 аркушах та сторінки книги за період 2004 року (як зазначено в апеляційній скарзі) не можливо встановити яку кількість сировини і матеріалів було витрачено потерпілим з моменту їх придбання і до моменту (на його думку) скоєння крадіжки (оскільки виробництво взуття їм здійснювалося щодня), а лише містить відомості про захват Петьковими та іншими невідомими особами приміщення для виробництва та вже подальші дії ОСОБА_8 щодо інвентаризації майна.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності доказів, що підтверджують наявність знаходження за адресою: АДРЕСА_4 майна, що належить ОСОБА_8 , а саме накладної № 48 від 17 січня 1997 року, накладної № 185 від 26 липня 2004 року, накладної № 198 від 16 серпня 2004 року; накладної № 157/3-к ПП «Ніксон», накладної № 51 від 06 січня 2000 року, накладної № 31 від 22 лютого 1998 року, були предметом дослідження суду першої інстанції та їм було надано відповідну оцінку.

Так, судом першої інстанції було зазначено, що у накладній № 48 від 17 січня 1997 року ПП «Глобус» на швейну машину б/в 33 класу, машину «Фортуна» неробочу, швейну машину «Декор», верстак, штуцер. «СОМ» б/в, переданих від ПП «Глобус» ОСОБА_8 , ціни на які вказані в карбованцях (123.150.000 карбованців), хоча відповідно до п. 4 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» №762/96 від 25 серпня 1996 року, починаючи з 24-ї години 16 вересня 1996 року, функціонування українського карбованця в готівковому обігу припиняється. З цього моменту єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Таким чином, в січні 1997 року (після проведення в Україні грошової реформи) придбання будь-якого товару за карбованці ні в готівковому, ні в безготівковому вираженні, було неможливими.

Крім того, необхідно зазначити, що той факт, що консультації про особливості застосування в бух.обліку змін згідно Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» № 762/96 від 25 серпня 1996 року були оприлюднені пізніше, не є підставою для невиконання зазначеного указу Президента України та не спростовує висновки суду щодо критичної оцінки зазначеної накладної.

Суд першої інстанції обгрунтовано піддав сумніву документи, що підтверджують придбання інших швейних машин у ПП «Універсал-Д», ПП «Агрорессурс», ПФ «Ніксон», оскільки з довідок державної реєстраційної служби України вбачається, що станом на 06 листопада 2012 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомості про зазначені фірми відсутні.

При цьому в матеріалах справи відсутні та під час апеляційного перегляду потерпілим не було надано доказів реального існування даних підприємств на період придбання ОСОБА_8 товарів.

Суд критично оцінює надані ОСОБА_8 товарні чеки, видані ОПД ОСОБА_50 від 18 квітня 2002 року, 21 липня 2004 року, 11 серпня 2004 року, оскільки в накладних не вказано покупцем - ОСОБА_8 , також на них відсутні номери, а ціна ниток і холитена в товарних чеках від 18 квітня 2002 року і від 21 липня 2004 року однакова, хоча судячи з вказаної дати, вони видані в розривом в 2 роки.

Той факт, що зазначені накладні знаходились у потерпілого чи можливо були надані йому, не свідчить про те, що зазначене у них майно було продано саме ОСОБА_8 , оскільки будь-яких інших доказів на підтвердження продажу вказаного у накладних товару саме ОСОБА_8 матеріалами справи не встановлено.

Також судом першої інстанції було встановлено протиріччя і в інших, наданих ОСОБА_8 накладних, так: у накладній № 198 від 16 серпня 2004 року ЗАТ «ВОЗКО» (т. 3, а.с. 31) у графі «кількість» зазначено 54,32 дм, в графі «ціна» зазначено 0,9591 грн., в графі «сума» зазначено 5209,86 грн., а повинно бути 52,0983 грн.; у накладній № 185 від 26 липня 2004 року ЗАТ «ВОЗКО» у графі «кількість» зазначено 172,21 дм, у графі «ціна» взагалі нічого не вказано, в графі «сума» зазначено 13727,71 грн., якщо врахувати, що ціна за 1 дм шкіри була не більше 1 грн., то має бути 137,2771 грн.

При цьому всупереч доводам апеляційної скарги факт знаходження у матеріалах справи фіскальних чеків жодним чином не спростовує встановлені судом першої інстанції протиріччя.

Що стосується доводів потерпілого в частині того, що його не пускали в будинок на АДРЕСА_4 і що ОСОБА_11 при цьому вела себе некоректно і агресивно, то вони жодним чином не вказують про наявність в діях підсудних ОСОБА_51 складу злочину, передбаченого ст. 356 КК України, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що допитані у справі свідки були очевидцями конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , ОСОБА_11 в зв`язку з тим, що ОСОБА_8 бажав і далі користуватися будинком по АДРЕСА_4 , який належав на праві особистої власності ОСОБА_11 .

Допитані в ході судового слідства свідки не заперечували наявності обладнання в спірному домоволодінні, але кому воно належало юридично, їм не відомо, оскільки саме ОСОБА_8 їм розповідав, що воно належить йому, як і те, що він орендував будинок з правом викупу. Також зі свідчень свідків вбачається, що вони не бачили достовірно хто, коли і що вивозив з спірного домоволодіння, а та обставина, що Петькови привласнили обладнання, їм розповів сам ОСОБА_8 .

При цьому сам ОСОБА_8 не надав суду належних, достовірних і достатніх доказів того, що він на законних підставах знаходився в домоволодінні по АДРЕСА_4 , а саме доказів того, що після успадкування будинку ОСОБА_11 між ними був укладений письмовий договір оренди з правом використання його під цех для виготовлення взуття.

Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, в тому числі і перелік майна, ввезеного в орендований будинок, а так само і доказів того, що ОСОБА_8 встановив в будинку своє особисте обладнання, з огляду на те, що свідки у справі вказували, що і ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , а також брат підсудного ОСОБА_46 - були партнерами по бізнесу, мали рівні частки в створених ними підприємствах, а обладнання і сировину закуповували як підприємства, так і ОСОБА_8 , і ОСОБА_52 .

Ніхто з допитаних в судовому засіданні свідків не був безпосереднім очевидцем вивезення підсудними з домоволодіння по АДРЕСА_4 обладнання або іншого майна, як стверджує потерпілий, яке належить йому.

Як встановлено матеріалами справи та під час апеляційного перегляду відносини між потерпілим і підсудними склалися вкрай неприязні і суд апеляційної інстанції погоджується з припущенням суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 може оговорювати ОСОБА_51 , оскільки в суді не здобуто жодних доказів, які б свідчили про вину підсудних у самоправності, а на припущеннях потерпілого обвинувальний вирок постановлено бути не може.

При цьому всупереч доводам апеляційної скарги судом першої інстанції було досліджено надані потерпілим відео- та аудіозаписи та надано їм відповідну оцінку.

Зокрема, судом зазначено, що з досліджених судом відео- та аудіозаписів, наданих потерпілим ОСОБА_8 , не встановлено жодного доказу на підтвердження вини підсудних, оскільки у своїй більшості вони є монологами ОСОБА_8 щодо висунутого підсудним обвинувачення та містять викладення обставин з огляду на його власну позицію.

Наведені вище та досліджені в судовому засіданні показання підсудних, потерпілого, свідків та всі інші докази по справі дозволяють апеляційному суду зробити висновок про те, що вина ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , виправдних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, в судовому засіданні потерпілим не доведена. Жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження їх вини суду надано не було.
Інших будь-яких доказів на підтвердження дій підсудних у вчиненні ними самоуправства та які б доводили, що своїми діями останні самовільно, всупереч установленому законом порядку, вивезли майно, яке належить потерпілому на праві приватної власності, чим заподіяли йому значної матеріальної шкоди, потерпілим суду надано не було.
Вцілому, доводи апеляції дублюють пояснення потерпілої сторони під час розгляду провадження у суді першої інстанції та зводяться до незгоди з висновками суду, викладеними у вироку, та їх переоцінки на її користь.

Таким чином, суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив усі зібрані у провадженні докази, дав їм належну оцінку й обгрунтовано дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 складу злочинів, передбачених ст. 356 КК України.

Доводи ж в апеляційній скарзі про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені, а саме судом було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування матеріалів справи з Дзержинського РОВД, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин справи, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1990 року №5 Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму ВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів повинно бути мотивовано.

Виходячи з вимог законодавства, апеляційний суд бере до уваги, що підсудні вправі обрати будь-який спосіб захисту, зокрема і такий, як невизнання своєї вини.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, досліджені під час апеляційного розгляду, враховуючи, що зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та всі можливості по з`ясуванню обставин та перевірці доказів районним судом вичерпані, тому суд апеляційної інстанції вважає пред`явлене ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 обвинувачення не доведеним, а усі припущення й сумніви стосовно доведеності вини підсудних слід тлумачити на їх користь.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції слід залишити без зміни, а апеляцію потерпілого ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.
Відповідно до ст. 365 КПК України 1960 року вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється судом в межах апеляції.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України 1960 року, п.п.11-15 Розділу XI Перехідні положення КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляцію потерпілого ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 (посмертно) залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4