Постанова

іменем України
1 липня 2021 року

м. Київ
справа № 759/17745/19
провадження № 51-6072км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005003, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Зуївка Харцизького району Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 8 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 4 травня 2016 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в умисному заподіянні ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за таких обставин.
Так, 14 чи 13 липня 2019 року приблизно о 14:00 ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні покинутої будівлі колишнього кінотеатру «Екран» (просп. Перемоги, 177 у м. Київ), розпивав спиртні напої разом з ОСОБА_8 . Під час проведення зазначеного дозвілля між ними виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 ображав честь і гідність ОСОБА_7 , що виражалось у висловлюванні нецензурних слів в його бік. В цей час, ОСОБА_7 , відчуваючи до ОСОБА_8 раптово виниклу неприязнь, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи наслідки своїх дій, завдав одного удару кулаком лівої руки по обличчю ОСОБА_8 , котрий в той момент сидів на стільці, від чого потерпілий впав назад та вдарився задньою частиною голови об бетонну стіну, а ОСОБА_7 , з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, підійшов до нього, схопив руками за шию та почав душити, в результаті чого потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження у виді черепно-мозкової травми з переломом склепіння та основи черепа, що призвело до стиснення мозку гематомою, від якого помер.
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, суд не перевірив доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо належності та допустимості доказів, які в сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Крім того, суд порушив принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки повторно не дослідив всіх доказів, про які зазначав прокурор в апеляційній скарзі та дійшов необґрунтованого висновку про правильність виправдання ОСОБА_7 .
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Захисник заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог касаційної скарги.
Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого.
Частиною 3 ст. 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається з ч. 1 ст. 373 цього ж Кодексу, суд ухвалює виправдувальний вирок, який повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Матеріали справи свідчать, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про недоведеність, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК вчинене ОСОБА_7 та обґрунтовано виправдав останнього.
Разом із цим суд зазначив у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 , з яким погоджується й колегія суддів.
Зокрема, суд першої інстанції допитав обвинуваченого, котрий заперечував винуватість у вчиненні злочину та пояснив, що 13 липня 2019 року приблизно о 8:00, під час спільного вживання алкоголю у нього з ОСОБА_8 виник словесний конфлікт через образи. Він схопив потерпілого, котрий сидів у кріслі, підняв і кинув назад у крісло, яке похитнулось назад та потерпілий вдарився головою об стіну. ОСОБА_8 вибачався за свою поведінку та кудись пішов. Після конфлікту у потерпілого кров з носа не йшла, ударів в обличчя ОСОБА_8 він не завдавав і не душив, звідки останній отримав травми, від яких помер йому невідомо. Вказані показання обвинувачений підтвердив під час проведення слідчого експерименту.
Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що 13 липня 2019 року зранку до 11:00 ОСОБА_8 кудись ходив. В подальшому, в приміщенні покинутої будівлі кінотеатру вони разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розпивали спиртне. Приблизно о 14:00 між останніми стався словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_7 завдав потерпілому, котрий сидів у кріслі, удару лівою рукою в правий бік обличчя, від чого він разом з кріслом перекинувся та впав, а ОСОБА_7 почав його душити. Вона почала кричати, тоді конфлікт було вичерпано, ОСОБА_7 допоміг потерпілому піднятись і пішов. Через деякий час вони разом пішли до «шашличної», де потерпілий вживав спиртне, а потім зник. Вона не змогла його знайти, а коли ОСОБА_8 вечорі повернувся, вони разом ще раз ходили до магазину, потім повернулись та лягли спати. Приблизно о 3:00, вона побачила, що у потерпілого з носа тече кров, почала його будити, але він не прокинувся. Вона попросила ОСОБА_7 , який ночував поруч у автомобілі, піти глянути на потерпілого, але той відмовився. Тоді, вона почекала до ранку та привела на допомогу знайомого, котрий заспокоїв її, сказавши, що пульс у потерпілого є.
Крім того, свідок ОСОБА_9 зазначила, що як саме потерпілий вдарився головою вона не бачила та те, що був удар головою є її припущенням, оскільки такого удару вона не чула, а сам ОСОБА_8 не казав, що вдарився головою та на біль не скаржився і вперше на такий біль поскаржився увечері, приблизно о 21:00. Свідок підтвердила, що увечері ОСОБА_8 повернувся у одязі, який ззаду був мокрий (кофта, штани) з гематомою на обличчі з правого боку, якої раніше до цього не було. Він пояснив, що впав у калюжу, але не розповів за яких обставин.
Показання ОСОБА_9 узгоджуються з протоколом проведення слідчого експерименту, проведеним за її участю, відповідно до якого під час демонстрації свідком падіння назад потерпілого, який знаходився у кріслі, враховуючи положення його тіла, удар потилицею голови об стіну виключається через те, що потилиця у такому положенні лежить на спинці крісла, торкання головою стіни можливе лише верхньою частиною голови. При цьому, стіни та перегородки приміщення, в якому відбулась подія, зовні обшити плитами із дерева, що повністю узгоджується з даними протоколу огляду місця події. Голова потерпілого впирається у спинку крісла, яке значно вище за голову. Механізм нанесення удару з боку обвинуваченого по обличчю потерпілого зверху вниз, перевертання крісла та падіння потерпілого відбувалось спинкою назад з одночасним її торканням стіни, що знаходиться позаду крісла на незначній відстані. Разом із цим, свідок пояснила, що не зафіксувала для себе долонею чи кулаком обвинувачений завдав удару, якою частиною голови ударився потерпілий та чи взагалі був такий удар об стіну. Зазначила, що ОСОБА_8 після повернення увечері пояснив, що впав у калюжу біля кафе через дорогу, був «запухший» та його трусило, сказав, що сильного болить голова.
Під час розгляду кримінального провадження, місцевий суд дійшов висновку, що викладені в обвинувальному акті окремі обставини конфлікту не знайшли свого підтвердження дослідженими доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях.
Зокрема, суд зазначив, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 завдав потерпілому удару саме кулаком лівої руки, від якого останній вдарився задньою частиною голови об бетонну стіну. Разом із цим, відповідно до протоколу огляду місця події, приміщення, в якому виявлено труп має дерев`яні перегородки, а не бетонні (як зазначено в обвинувальному акті), що підтверджується відеофіксацією проведених слідчих експериментів. До того ж, сам обвинувачений заперечував факт удару ОСОБА_8 об стіну головою, зазначивши, що лише схопив за шию потерплого, підняв та кинув у крісло, в результаті чого він вдарився головою об спинку крісла.
Крім того, свідок ОСОБА_9 вказувала, що механізм нанесення удару по обличчю був зверху вниз, але вона не зафіксувала для себе, чим саме обвинувачений завдав удару (кулаком чи долонею). Також, вона не бачила як саме потерпілий під час перекидання крісла вдарився головою та чи взагалі був такий удар, а під час слідчого експерименту продемонструвала положення потерпілого, в якому удар потилицею об стіну під час перекидання крісла виключається.
При цьому, з протоколу слідчого експерименту убачається, що механізм падіння потерпілого назад разом з кріслом, для перекидання якого необхідні зусилля, не узгоджується із окресленою експертом особливістю механізму утворення такої травми голови додаткове прискорення від удару, що взагалі ставить під сумнів саму можливість удару потилицею голови.
Також, суд дослідив інші докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, зокрема висновки судово-медичних експертиз та дійшов наступного висновку.
Так, черепно-мозкову травму, яка знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, він отримав у період часу з 00 год. до 10 год. 13 липня 2019 року, а його смерть настала ІНФОРМАЦІЯ_2 між 00 та 06 годинами ночі. Після отримання зазначеної травми потерпілий міг вчиняти активні дії (пересуватись, розмовляти тощо) на протязі декількох годин. Приблизно за 30-60 хв. до настання смерті потерпілий отримав синець в області правого ока та крововилив в правій скроневій ділянці. Разом із цим, вказаний період отримання потерпілим черепно-мозкової травми та синця (за годину до настання смерті) робить неспроможною версію свідка ОСОБА_9 про майже одночасне травмування правої частини обличчя потерпілого від удару завданого обвинуваченим та травмування голови внаслідок удару об стіну при падінні. До того ж, вказаний експертом часовий період отримання потерпілим черепно-мозкової травми охоплює за часом події конфлікту, про які повідомив ОСОБА_7 (близько 8:00), проте абсолютно не обмежується цим часом.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що твердження в обвинувальному акті про нанесення обвинуваченим удару ОСОБА_8 кулаком в обличчя та про його удар задньою частиною голови об бетонну стіну ґрунтуються виключно на припущеннях, які не підтверджені наданими доказами.
Разом із цим, допитаний в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 , батько загиблого, пояснив, що приблизно 16-17 липня 2019 року син перестав відповідати на дзвінки. Приїхавши за відомою йому адресою проживання сина ( АДРЕСА_2 ), господарі житла повідомили, що біля кафе на зупинці «Житомирська» була бійка, потерпілий був побитий і від побоїв помер. ОСОБА_10 зустрівся із барменом вказаного кафе, котра підтвердила, що біля кафе на пішохідній дорожчі нещодавно була бійка за участю його сина і вона цю бійку бачила особисто. Прибиральник кафе також підтвердив, що бачив бійку, учасником якої був ОСОБА_8 , показав її місце, вказав на плями крові біля виходу з кафе. Пояснив, що під час бійки ОСОБА_8 від удару впав та сильно вдарився головою об асфальт, тому у нього текла носом кров і він скаржився на сильний головний біль. Потерпілому намагались надати допомогу, але він пішов, потім його знайшли у зруйнованій будівлі кінотеатру. Маючи вказану інформацію ОСОБА_10 відразу звернувся до поліції, де йому повідомили, що син знаходиться у морзі. Під час досудового розслідування його поверхово опитали і більше ним ніхто не цікавився.
Також, потерпілий ОСОБА_10 уточнив, що 37 разів намагався телефоном зв`язатися зі слідчим щоб повідомити про обставини бійки та її очевидців, проте останній не відповідав і за весь час досудового розслідування його так ніхто і не допитав з приводу цих подій, про які він повідомив вперше суду. Зазначив, що дівчина бармен та прибиральник кафе підтвердили, що особисто знають ОСОБА_8 , а також добре знають особу, з якою була бійка, як постійного відвідувача кафе, проте його не назвали.
Суд оцінивши вищевказані показання потерпілого ОСОБА_10 зазначив, що останній отримав повідомлену ним інформацію від конкретних третіх осіб, показання котрих слідчим шляхом не перевірялись, як і будь-яка інша, відмінна від висунутого обвинувачення версія отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень голови.
При цьому, таки показання потерпілого ОСОБА_10 повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 щодо вчинення ОСОБА_8 активних дій після конфлікту, його зникнення на тривалий час, ймовірність перебування в цей час біля кафе, а також про те, що після повернення в вечорі у потерпілого був мокрий одяг ззаду внаслідок падіння в калюжу, він скаржився на головний біль, з носу йшла кров та його трусило, на обличчі з правого боку була гематома, а само обличчя «запухше», чого раніше не було.
Крім того, згідно висновку експерта від 20 вересня 2019 року встановлено, що раніше за часом ОСОБА_8 , отримав травму голови, а значно пізніше, за годину до смерті, синець в області правого ока та крововилив в правій скроневій ділянці, що взагалі не узгоджується з версією подій, яку сторона обвинувачення поклала в основу нібито встановлених фактичних обставин обвинувачення.
Також, суд зазначив, що згідно показань батька потерпілого, останній мав невисокий зріст (1 м. 68 см.), що б мало враховуватись через призму габаритів крісла в якому сидів ОСОБА_8 , з огляду на те, що візуально крісло мало високу спинку, котра підтримувала голову потерпілого. Проте, ці дані, як і інші обставини щодо можливого отримання ОСОБА_8 черепно мозкової травми досудовим розслідуванням в жодний спосіб не перевірялись.
Врахувавши наведене, ретельно дослідивши та проаналізувавши відповідно до положень ст. 94 КПК усі надані стороною обвинувачення докази, втому числі й письмові, оцінивши показання обвинуваченого ОСОБА_7 та частково показання єдиного свідка події ОСОБА_9 , суд дійшов обґрунтованого висновку, що наданими стороною обвинувачення доказами не доведено факту того, що обвинувачений завдав потерпілому удару кулаком в обличчя, від якого ОСОБА_8 вдарився задньою частиною голови об бетонну стіну, внаслідок чого настала його смерть.
При цьому, показання свідка ОСОБА_9 (щодо часу конфлікту, механізму застосування насильства до потерпілого тощо) в частині, що суперечать показанням обвинуваченого, суд доречно оцінив критично через їх спростування, в тому числі й експертним шляхом, а тому обґрунтовано їх відхилив.

Переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції частково задовольнив клопотання останнього про повторне дослідження письмових доказів, допитав обвинуваченого та відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку всім викладеним в цій скарзі доводам (щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду)та правильно визнав їх неспроможними, навівши обґрунтування прийнятого рішення.

При цьому, суд спростував твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_7 та належним чином мотивував своє рішення. Ухвала повною мірою відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Зокрема, апеляційний суд зазначив, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження, щоб вважати поза розумним сумнівом доведеним його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину. При цьому, версія про можливість отримання потерпілим тяжкої травми голови за інших обставин, матеріалами кримінального провадження не спростована.
Також, суд зазначив, що обвинувачений та єдиний свідок події повідомили про різні обставини удару потерпілим головою об стіну, проте вони не повідомляли про згаданий ними конфлікт, як єдине пояснення причини отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, від яких настала смерть. Питання про те, чи були наслідки такого конфлікту у виді удару потерпілим головою у причинному зв`язку з отриманням ним смертельних тяжких тілесних ушкоджень, необхідно було з`ясувати під час досудового розслідування, виключивши всі інші ймовірні версії такого травмування, чого зроблено не було.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність залишити виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 без змін, оскільки доказів на спростування висновків місцевого суду прокурором в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено та в ході апеляційного розгляду здобуто не було.
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, з якими вона погоджується. Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора про порушення судом апеляційної інстанції засади безпосередності дослідження доказів, є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено під час апеляційного перегляду вироку.
Суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (кожний доказ як окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Положеннями ст. 404 КПК чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджено місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий суд, іншої оцінки їм не дав, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів. Крім того, цей суд частково задовольнив клопотання прокурора, дослідив письмові докази, допитав обвинуваченого та дійшов обґрунтованого висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Під час перегляду кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. А прокурор в касаційній скарзі не зазначив доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування ухвали апеляційного суду, тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3